В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09.12.2021 м.Львів
Галицький районний суд міста Львова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця міста Львова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 04.03.2021 Шевченківським районним судом м. Львова за ч.ч.1,2 ст. 185 КК України засудженого до покарання у виді 2 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України, звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік,
у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185 Кримінального кодексу України,
встановив:

09 листопада 2021 року близько 17-ої години 00 хвилин ОСОБА_4 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), діючи з корисливих мотивів та власного безпідставного збагачення, повторно, перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, умисно, таємно викрав акумуляторну викрутку марки «Макіта», яка належала ОСОБА_5 , спричинивши останньому матеріальної шкоди на суму 500 гривень.
Крім того, 13 листопада 2021 року близько 18-ої години 00 хвилин ОСОБА_4 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), діючи з корисливих мотивів та власного безпідставного збагачення, повторно, перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , умисно, шляхом вільного доступу, таємно викрав окуляри віртуальної реальності марки «Sопі VR», вартістю 10 000 грн., ігровий джойстик «Sопі Dualshock», вартістю 1700 грн., електронну сигарету марки «Іqos 3 duo» вартістю 1600 грн., які належали ОСОБА_5 , спричинивши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 13,300 грн.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованих йому злочинах визнав повністю. Надав покази, які в повній мірі відповідають фабулі обвинувачення та вищенаведеним встановленим судом обставинам. Вказав, що у обвинувальному акті вірно відображено те, що він 09 листопада 2021 року близько 17-ої години 00 хвилин, перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , де він тимчасово проживав з потерпілим, таємно викрав акумуляторну викрутку, яка належала останньому, а також 13 листопада 2021 року близько 18-ої години, перебуваючи у цій же квартирі таємно викрав окуляри віртуальної реальності марки, ігровий джойстик, електронну сигарету, які також належали потерпілому.
Крім того, обвинувачений вказав, що усі викрадені у потерпілого речі він здав у ломбард, а частину грошових коштів отриманих за вказані речі у ломбарді витратив на продукти харчування. Потерпілий викупив в ломбарді викрадені речі за свої кошти. На даний час він ( ОСОБА_4 ) спричинену потерпілому шкоду не відшкодував, але має намір зробити це у майбутньому.
Пояснив, що події відбувались у період часу, у спосіб, за обставин, які зазначені в обвинувальному акті. Мотиви і мета вчинення ним злочинів, а також майно яке він викрав в обвинувальному акті відображені вірно.
У вчиненому розкаюється. Просить суворо не карати.
Зважаючи на повне визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, оскільки цього не заперечили учасники судового провадження і такі ніким не оспорюються.
При цьому, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Оцінюючи покази обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони є послідовними, об`єктивно і повно відображають обставини вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, надані обвинуваченим безпосередньо у судовому засіданні, підстав для самообмови або обставин які ставлять під сумнів добровільність позиції обвинуваченого, судом не встановлено.
Кваліфікуючи дії обвинуваченого, суд враховує те, що законодавство про кримінальну відповідальність та кримінальне процесуальне законодавство не містять положень про те, що кримінальні правопорушення, які утворюють передбачену ч.1 ст.32 КК повторність та відповідають одному і тому самому складу кримінального правопорушення (тотожні кримінальні правопорушення), мають бути окремо кваліфіковані в резолютивній частині обвинувального вироку, і за кожне правопорушення, кваліфіковане за однією статтею або частиною статті, має бути призначене окреме покарання.
Якщо кримінальні правопорушення, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу кримінального правопорушення, їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК. У таких випадках повторність кримінальних правопорушень повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних кримінальних правопорушень.
Така правова позиція знайшла своє відображення в існуючій практиці Касаційного кримінального суду. Зокрема, у постановах Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 лютого 2021 року (справа № 390/235/19 провадження № 51-2177кмо20), колегій суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 травня 2018 року (справа №187/1354/15, провадження № 51-1017км18), Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 29 листопада 2018 року (справа №541/715/17, провадження № 51-7898км18) та від 10 липня 2019 року (справа № 723/1538/16-к, провадження № 51-8625км18), Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 15 січня 2020 року (справа № 585/1603/17, провадження № 51-3290км19) та від 29 липня 2020 року (справа № 541/715/17, провадження № 51-7898км18) визнано, що за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається і правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК не застосовуються. Коли повторність і рецидив кримінальних правопорушень є елементом сукупності вироків, покарання за них призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК.
Оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України.
В ході судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого після вчинення злочинів, рівень суспільної небезпеки обвинуваченого, наслідки суспільно-небезпечного діяння останнього, дані про особу обвинуваченого, його спосіб життя, історію порушень, ймовірність вчинення ним нових злочинів, зважено на усі обставини кримінального провадження в їх сукупності. Зокрема, судом враховано те, що незважаючи на наявність вироку яким обвинуваченого було визнано винним у вчиненні крадіжки, останній належних висновків не зробив та під час іспитового строку встановленого судом, повторно вчинив аналогічні злочини, спрямовані на викрадення чужого майна, тобто кримінальні правопорушення проти власності.
Крім того, суд при призначенні покарання враховує те, що спричинена обвинуваченим шкода не відшкодована.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, згідно зі статтями 50, 65 КК України, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Отже, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд також бере до уваги характер та тяжкість вчиненого ним злочину, форму вини, спосіб вчинення злочину, стадію злочину, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного.
Крім того, суд враховує тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не перебуває на обліку в лікарів нарколога та психіатра.
Пом`якшуючою покарання ОСОБА_4 обставиною суд визнає активне сприяння розкриттю злочину.
При цьому, оцінюючи наявність зазначеної в обвинувальному акті такої пом`якшуючої обставини як щире каяття, суд виходить з того, що хоча засуджений визнав свою вину це не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого, адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки. Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Водночас, встановлені в ході розгляду обставини вказують на відсутність даних на підтвердження того, що засуджений поряд із відсутністю цивільного позову у справі, намагався будь-яким чином відшкодувати потерпілому спричинену його злочинними діяннями шкоду.
Таким чином, щире каяття обвинуваченого не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.
Обтяжуючих покарання обвинуваченої обставин судом не встановлено.
Як наведено вище, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.
Згідно ч.1ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.
Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Беручи до уваги вказані доводи, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.
При призначенні покарання обвинуваченому, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.
На переконання суду, таке покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
В ході розгляду справи встановлено, що обвинувачений 04.03.2021 року засуджений вироком Шевченківського районного суду міста Львова за вчинення злочинів передбачених ч.ч. 1,2 ст. 185 КК України до покарання у виді двох років обмеження волі. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання за даним вироком з випробуванням та призначено іспитовий строк тривалість один рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком (сукупність вироків).
Таким чином, на підставі ч.1 ст.71 КК України, обвинуваченому слід частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком до покарання за даним вироком.
Запобіжний захід обвинуваченому по даній справі не обирався.
Початок строку відбування покарання засудженому слід рахувати з моменту фактичного звернення вироку до виконання.
Питання речових доказів по справі слід вирішити у відповідності до положень ст.100 КПК України.
Судові витрати по справі відсутні.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, -
ухвалив:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді одного року шести місяців обмеження волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком невідбутої частини покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 04.03.2021 року остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді двох років одного місяця обмеження волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту фактичного звернення даного вироку до виконання.
Речові докази: окуляри віртуальної реальності марки «Sопі VR», ігровий джойстик «Sопі Dualshock», електронну сигарету марки «Іqos 3 duo», акумуляторну викрутку марки «Макіта» - повернути потерпілому ОСОБА_5 за належністю.
Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1