ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року
м. Київ

справа № 561/622/20
провадження № 51-4913км21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,
учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 13 липня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 0000087, стосовно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Соколівка Бобровицького району Чернігівської області, проживає в АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК України).

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ,посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального закону, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі Суд) про скасування ухвали та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своєї вимоги захисник посилається на те, що всупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) в ухвалі апеляційного суду не наведено обґрунтованих мотивів залишення без задоволення апеляційної скарги сторони захисту, в якій ставилось питання про перекваліфікацію дій ОСОБА_8 з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК України через відсутність умислу на заподіяння смерті потерпілому, а тому ухвала є незаконною.

Указує, що апеляційний суд не дослідив повторно обставин кримінального провадження в порядку ст. 404 КПК України, незважаючи на наявність відповідного клопотання, яке хоч і не було заявлено, проте випливало зі змісту апеляційної скарги.

Стверджує, що апеляційний суд залишив поза увагою, що в порушення п. 5 ч. 2 ст. 291 КПКУкраїни суд першої інстанції прийняв до провадження обвинувальний акт, в якому сформульоване обвинувачення, яке не відповідає кваліфікації і не розкриває усіх ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину в чому проявилась суть конфлікту між потерпілим та обвинуваченим, непрямий умисел обвинуваченого саме на умисне заподіяння смерті іншій людині, та зазначено кількість ударів кулаками і ногами, яка не відповідає фактичним обставинам справи, що порушило право обвинуваченого на захист.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував, що висновок судово-медичної експертизи свідчить лише про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень і не може бути доказом винуватості особи в заподіянні цих ушкоджень, у тому числі вказувати саме на умисел на вбивство потерпілого. Висновок апеляційного суду в частині твердження про завдання ударів ногою, коли потерпілий вже перебував у горизонтальному положенні, не відповідає самому висновку експерта та не підтверджений експертом під час допиту в суді; також не відповідає висновку експерта кількість ударів, зазначена в судових рішеннях.
Указує, що апеляційний суд не врахував вимоги ст. 374 КПК України щодо обов`язкового зазначення в обвинувальному вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням усіх ознак складу злочину,форми вини і мотивів кримінального правопорушення, оскільки суд у вироку не вказав на спрямованість умислу засудженого. Проте у випадку, якщо стосовно наслідків у виді смерті потерпілого вина особи характеризується необережністю, такі дії підпадають під ознаки ч. 2 ст. 121 КК України.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 виклав вимогу до Суду про скасування ухвали та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого ОСОБА_8 через м`якість.

Обґрунтовуючи свої вимоги, потерпілий зазначає, що апеляційний суд всупереч приписам ст. 419 КПК України не надав належної оцінки його апеляційним вимогам, не навів в ухвалі достатніх доводів на їх спростування та не вказав переконливих підстав, на яких залишив указану апеляційну скаргу без задоволення.
Посилається на те, що апеляційний суд, залишивши без зміни вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, належним чином не врахував конкретних обставин провадження, а саме того, що ОСОБА_8 позбавив життя його батька, залишивши їх родину без годувальника, жодних коштів на відшкодування моральної шкоди не сплатив; своєї вини у вчиненні злочинів не визнав, раніше притягався до кримінальної відповідальності, не працював.
Вказує, що, оскільки ОСОБА_8 не визнав вини, пом`якшуючу його вину обставину щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину має бути виключено з вироку.
Суд не врахував, що ОСОБА_8 раніше відбував покарання за розбій, є наркозалежною особою, тому не слід було враховувати його позитивну характеристику.

Зміст судових рішень та встановлені судами обставини кримінального провадження
За вироком Зарічненського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2021 року ОСОБА_8 засудженоза ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців, за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді арешту на строк 2 місяці, а на підставіст. 70, пп. «а» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 13 липня 2021 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанціїстосовно ОСОБА_8 без зміни.

ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 23 травня 2020 року близько 18:00, перебуваючи на території, призначеній для обслуговування гаражних приміщень, що на АДРЕСА_2 , де раніше виконував роботи з ремонту маршрутних транспортних засобів, належних ФОП ОСОБА_9 , після спільного вживання з потерпілим алкогольних напоїв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час суперечки у зв`язку з відмовою ОСОБА_9 оплатити за виконану ним упродовж трьох днів до того роботу, після словесної образи ОСОБА_9 дітей ОСОБА_8 , реалізовуючи свій умисел на заподіяння ОСОБА_9 невизначеного кола тілесних ушкоджень життєво важливих органів, свідомо допускаючи можливість заподіяння смерті останньому, маючи навички в техніці рукопашного бою, яку вивчав упродовж декількох років непрофесійного зайняття одним із видів бойових мистецтв, умисно завдав ОСОБА_9 не менше семи цілеспрямованих ударів кулаками та ногами в голову, зокрема кулаком у лобну ділянку голови та в підборіддя, одного удару ногою в лобну ділянку голови. Причиною смерті ОСОБА_9 за висновком експерта є важка відкрита черепно-мозкова травма, численні відкриті переломи кісток лицевого скелета з масивними крововиливами під м`які мозкові оболонки та в речовину головного мозку, що призвело до висхідного набряку структур головного мозку, розвитку мозкової коми, порушення функції центральної нервової системи, зупинки серцевої діяльності та дихання.

23 травня 2020 року близько 19:10 в ході затримання ОСОБА_8 за підозрою у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_9 в кишені його куртки було виявлено паперовий згорток з подрібненою сухою речовиною рослинного походження зеленого кольору, яка згідно з висновком експерта є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, канабісом вагою 6,34 г в перерахунку на висушену речовину, яку ОСОБА_8 незаконного придбав в серпні 2019 року та зберігав без мети збуту з метою особистого споживання.

Позиції інших учасників судового провадження щодо поданих касаційних скарг
Захисник у засіданні Суду підтримав свою касаційну скаргу, прокурор заперечував проти задоволення поданих касаційних скарг.

Мотиви Суду
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 і правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 309 КК України у касаційних скаргах не оскаржуються.
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що останній, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і просить дати доказам іншу оцінку, ніж та, яку надали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень Суду законом не віднесено.
Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судами, та не втручається у правильність проведеної оцінки доказів, зібраних у цьому провадженні.
З урахуванням меж перегляду Судом судових рішень та підстав для їх скасування або зміни, визначених у ч. 1 ст. 438 КПК України, касаційний перегляд здійснено в частині перевірки доводів, викладених у касаційній скарзі захисника, щодо посилань на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
У статті 65 КК України зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
У частинах 1, 2 ст. 419 КПК України вказано, що в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, зокрема, зазначаються: встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними; мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
На думку Суду, суд апеляційної інстанції дотримався цих вимог закону.
Щодо кваліфікації дій засудженого
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами передбачених законом їхніх прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі, призначив додаткову судово-психологічну експертизу, допитав у суді судово-медичного експерта ОСОБА_10 та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Так, будучи допитаним у судовому засіданні суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував, що завдав потерпілому ударів руками та ногою в голову, від чого той впав і вже не піднявся. При цьому стверджував, що ударів було три, умислу на вбивство він не мав, побив потерпілого у відповідь на словесну образу останнім його дітей.

Водночас висновком судово-медичної експертизи від 24 травня 2020 року № 107 доведено заподіяння численних (не менше семи) травматичних, ударних, ударно-стискуючих дій тупим твердим предметом (-ами), можливо внаслідок удару кулаком та взутою ногою.

У судовому засіданні експерт ОСОБА_10 додатково роз`яснила складений нею висновок та повідомила, що потерпілому заподіяно не менше семи травматичних дій тупим предметом, які слід розглядати як єдиний механізм травмування, що призвів до смерті потерпілого внаслідок утворення відкритої черепно-мозкової травми. На думку експерта, причиною смерті став саме другий удар, заподіяний обвинуваченим потерпілому, який спричинив численні відкриті переломи кісток лицевого скелета з масивними крововиливами під м`які мозкові оболонки та в речовину головного мозку, що призвело до набряку структур головного мозку, розвитку мозкової коми, порушення функцій ЦНС, зупинки серцевої діяльності та дихання.
За нормативним визначенням умисне вбивство ч. 1 ст. 115 КК України з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді протиправного посягання на життя іншої людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямий або непрямий умисел), коли особа усвідомлює, що у результаті її дій потерпілий помре, і бажає настання смерті або свідомо припускає настання таких наслідків.
Як правильно зазначив суд у вироку, питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
Прямий умисел це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Непрямий умисел має місце, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
З суб`єктивної сторони дії обвинуваченого охоплюються умисною формою вини (непрямим умислом). Вказана позиція слідує з огляду на характер та локалізацію ударів, які заподіювались виключно у голову (життєво важливу частину тіла), з достатньою силою, неодноразово, кулаками та ногою, що свідчить про можливість у обвинуваченого передбачити суспільно небезпечні наслідки вчиненого діяння, хоча і за відсутності бажання настання цих наслідків, але за можливості свідомо припустити їх настання.

Відмінність непрямого умислу від прямого є саме у вольовій ознаці при прямому умислі особа бажає настання суспільно небезпечного наслідку як основного або проміжного результату (мети), а при непрямому воля особи не спрямована на досягнення такого наслідку, вона його не бажає, але все ж свідомо допускає його настання. Якщо при прямому умислі особа передбачає наслідки як можливий або як неминучий результат свого суспільно небезпечного діяння, то при непрямому умислі вона передбачає тільки можливість (ймовірність) настання таких наслідків.
Висновком експерта № 107 з фототаблицею до нього підтверджується заподіяння ОСОБА_8 ударів значною силою, внаслідок чого на лицьовій частині голови потерпілого утворились насичені крововиливи, уламкові переломи кісток носа, перелом верхньої щелепи з переходом переломів на нижньоорбітальні кісткові структури, з масивними, насиченими крововиливами під м`які мозкові оболонки та у речовину головного мозку, з крововиливами у м`які частини обличчя. Смерть, як зазначено у висновку експерта, настала після завданих ударів, які заподіювались у швидкій послідовності один за одним в короткий проміжок часу. Тілесні ушкодження були нанесені потерпілому з такою достатньою травмуючою силою, щоб спричинити останні. Після отримання тілесних ушкоджень у ділянку голови ОСОБА_9 міг скоювати певні активні рухи протягом нетривалого часу, проте смерть настала майже одразу після заподіяння ударів обвинуваченим.

Вказаний висновок експерта є чітким і логічним, дає відповіді на поставлені питання і обґрунтовано визнаний судом належним та допустимим доказом.
Суд першої інстанції встановив, що безпосередньо перед бійкою між потерпілим та обвинуваченим виникла конфліктна ситуація, пов`язана з невиплатою коштів за оплату виконаної роботи, що і стало мотивом цього злочину.
Отже, суд першої інстанції навів у вирокудетальний аналіз форми вини і мотивів вчиненого злочину, а тому твердження в касаційній скарзі захисника про невідповідність вироку вимогам ст. 374 КПК України є необґрунтованими.
Також суд першої інстанції за показаннями обвинуваченого в судовому засіданні та під час слідчого експерименту встановив, що ОСОБА_8 займався деякий час непрофесійно одним із видів бойових мистецтв, вивчав техніку рукопашного бою, права його кисть була наповнена сторонньою речовиною «парафіном». Вказана обставина оцінена судом у сукупності з іншими, встановленими судом обставинами, як така, що свідчить про фізичну перевагу ОСОБА_8 над потерпілим ОСОБА_9 .
Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Зазначені вимоги судом виконано у повному обсязі.
Таким чином, на підставі аналізу наявних у провадженні доказів, ретельно досліджених у суді та визнаних достатніми й допустимими, судпершої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що кваліфікація діяння ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України знайшла своє підтвердження в ході судового слідства
З такими висновками погодився й апеляційний суд, указавши в ухвалі, що, зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_8 завдав потерпілому із значною силою не менше семи ударів кулаками і ногами у життєво важливий орган голову, раніше займався непрофесійно одним із видів бойових мистецтв та вивчав техніку рукопашного бою, то він свідомо припускав можливість настання наслідків у виді смерті, хоча, можливо, й не бажав позбавити життя, а тому в його діях присутній непрямий умисел на спричинення смерті потерпілому.
Зазначені у вироку кількість, локалізація ударів та механізм заподіяння також не викликали сумнівів в апеляційного суду, оскільки ці питання обґрунтовані висновком експерта і показаннями останньої в суді.
За змістом ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції.
Як зазначив в ухвалі апеляційний суд, сторона захисту не заявляла клопотання про повторне дослідження доказів із належним обґрунтуванням такого дослідження, що відповідає матеріалам провадження.
Крім того, згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20 квітня 2017 року (справа № 5-465кс(15)16), якщо апеляційний суд по-новому (інакше) не тлумачить докази, оцінені в суді першої інстанції, то в апеляційного суду не виникає обов`язку досліджувати всю сукупність доказів з дотриманням засади безпосередностінавіть за наявності підстав для зміни вироку або ухвалення ним нового вироку.
Щодо призначеного покарання
Апеляційний суд установив, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахувавступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України належить до особливо тяжкого злочину, невідворотні наслідки у вигляді настання смерті потерпілогоОСОБА_9 .

Суд узяв до уваги думку потерпілого, який наполягав на суворому покаранні, та обставину, що обтяжує покарання, скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Водночас суд першої інстанції визнав пом`якшуючими покарання обставинами з`явлення його із зізнанням та активне сприяння розкриттю злочину.
Також суд установив і врахував дані про особу ОСОБА_8 , який вважається таким, що не має судимості відповідно до ст. 89КК України, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває,за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні п`ятьох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, велику увагу приділяє вихованню дітей, що вказано у характеристиці.
Зваживши на ці обставини, суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців, яке вважав обґрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Апеляційний суд, розглядаючи скаргу потерпілого щодо призначеного обвинуваченому покарання, також погодився з вироком суду першої інстанції тадійшов висновку про необґрунтованість наведених потерпілим в апеляційній скарзі доводів.
На думку Суду, виходячи із санкції ч. 1 ст. 115 КК України, якою передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років,обране ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців за встановлених судом обставин не є м`яким.
За таких обставин Суд визнає призначене ОСОБА_8 покарання справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Даних, які б вказували на явну несправедливість покарання, призначеного засудженому ОСОБА_8 , не вбачається.
При цьому Суд ураховує також право судової дискреції, а саме повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.
Посилання в касаційній скарзі потерпілого на висловлену ним у суді думку стосовно призначеного покарання, а також на те, що ОСОБА_8 не визнав своєї вини в умисному вбивстві та щиро не розкаявся, враховано судом при призначенні покарання.
Цивільний позов у кримінальному провадженні заявлено не було.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Апеляційний розгляд кримінального провадження проведено відповідно до вимог закону. Суд апеляційної інстанції ретельно проаналізував доводи апеляційних скарг потерпілого та захисника, які аналогічні доводам, наведеним у касаційних скаргах, і дав їм належну оцінку, навівши в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, на яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими.
Ухвала апеляційного суду відповідає ст. 419 КПК України.
Даних, які б свідчили, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, або неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, або що призначене покарання є явно несправедливим, не виявлено.
Таким чином, підстав для задоволення касаційних скарг не встановлено.

Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

у х в а л и в:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 13 липня 2021 року стосовно ОСОБА_8 залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3