Ухвала
іменем України
14 вересня 2021 року

м. Київ
справа №461/6625/20
провадження №51-4193ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 та захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 11 лютого 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 травня 2021 року,
встановив:
За вироком Галицького районного суду м. Львова від 11 лютого 2021 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Львова, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
- ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді 2 місяців арешту.
На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Хобі Грузія та жителя м. Львова, визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішено питання про запобіжний захід, долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 27 липня 2020 року близько 15:45, перебуваючи на території ринку «Галицький» на пл. Соборній, 12 у м. Львові, діючи за попередньою змовою, вчинили закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
При цьому, розприділивши між собою ролі, ОСОБА_4 таємно викрав із кишені наплічної сумки ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Iphone 11 Pro» вартістю 44000 грн у чохлі вартістю 500 грн із сім-карткою оператора «Київстар» вартістю 50 грн та з метою уникнення викриття передав його ОСОБА_6 . У цей час їхні дії було помічено потерпілою, яка зажадала від них повернути їй викрадене майно, однак останні із викраденим намагалися втекти з місця події, проте не змогли цього зробити, оскільки були затримані потерпілою та іншими відвідувачами ринку.

Крім цього, ОСОБА_4 вчинив незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів та психотропних речовин без мети збуту, тобто вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 309 КК.

Так, 10 липня 2020 року близько 13:00 ОСОБА_4 , перебуваючи у парку «Цитадель» у м. Львові шляхом знахідки придбав наркотичні речовини, які заховав у середину дезодоранту «Loreal» і зберігав за місцем проживання для власного вживання до 17 вересня 2020 року. Через деякий час після цього ОСОБА_4 , перебуваючи у Державній установі «Львівська установа виконання покарань №19», попросив свою дружину разом із продуктами харчування передати йому цей дезодорант, яка не знала про його вміст. 17 вересня 2020 року близько 12:10 при огляді передачі у вказаній установі у дезодоранті було виявлено та вилучено фольговий згорток із метадоном, який відноситься до наркотичних засобів, обіг яких обмежено, масою 0.1520 грам, а також два поліетиленові пакети із PVP, який віднесений до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, масою 1,4006 грам.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 25 травня 2021 року цей вирок залишив без змін.
У касаційних скаргах захисники засуджених просять на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) оспорювані судові рішення скасувати й призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог вказують, що викладені в оскаржуваних вироку та ухвали фактичні обставини не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 186 КК не ґрунтуються на досліджених у суді доказах. На їх думку, дії останніх підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна. Захисник ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі стверджує, що в основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладено недопустимі докази, а саме протоколи пред`явлення особи для впізнання від 12 серпня 2020 року, оскільки потерпіла та свідок безпосередньо не допитувалися в суді першої інстанції, як того вимагає ст. 95 КПК. Захисник ОСОБА_5 також зазначає про відсутність домовленості між засудженими про вчинення злочину. Окрім цього, на думку захисника, розмір майнової шкоди, завданої потерпілій не був встановлений шляхом проведення експертизи відповідно до вимог ст. 242 КПК. На переконання захисників, при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів апеляційних скарг сторони захисту щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, допущених місцевим судом, не дав цим доводам належної оцінки, і, не навівши жодного мотиву, безпідставно залишив апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін. Вважають, що оспорювані судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Перевіривши доводи, викладені в касаційних скаргах захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , і надані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Доведеність вчинення ОСОБА_4 кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК в касаційній скарзі захисником ОСОБА_5 не оспорюється.
Що стосується висновку суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 186 КК, то такі ґрунтуються на доказах, досліджених й ретельно перевірених у судовому засіданні, які суд навів у вироку.
Зокрема, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що вина засуджених у вчиненні цього злочину підтверджується, окрім особистого визнання ними своєї вини, також даними протоколів: від 28 липня 2020 року огляду мобільного телефону «Iphone 11 Pro» та компакт - диску, на якому зафіксовано як ОСОБА_6 утікає з викраденим мобільним телефоном у бік виходу з ринку від свідка ОСОБА_10 , яка наздогнала останнього; від 12 серпня 2020 року пред`явлення особи для впізнання, якими підтверджується, що потерпіла ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_10 упізнали ОСОБА_6 як особу, яка втікала з викраденим майном.
Суд першої інстанції повністю дослідив вказані докази в їх сукупності, детально виклав їх зміст у вироку та дав їм належну оцінку відповідно до ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Зазначені докази узгоджуються між собою і не викликають сумнівів у їх достовірності, а тому суд першої інстанції правильно обґрунтував з посиланням на ці докази своє рішення та вірно кваліфікував їх дії за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 186 КК.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Про наявність єдиного умислу на вчинення злочину у вказаних осіб вказує узгодження між ними предмета злочину, місця, часу, способу вчинення та змісту функцій, які кожний із них буде виконувати у співучасті з розподілом ролей. При цьому попередня змова при співучасті може бути не лише в усній чи письмовій формі, а й може бути досягнута за допомогою конклюдентних дій, зокрема безпосередньо через злагоджену поведінку кожного зі співучасників, що вказує на їх намір вчинити злочин групою осіб у співучасті.

При розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій засуджені пояснили, що ОСОБА_4 викрав у потерпілої ОСОБА_11 мобільний телефон, який одразу передав ОСОБА_6 . Останній у свою чергу, після виявлення потерпілою крадіжки, з метою утримати викрадене почав утікати з місця події.

На дослідженому в судовому засіданні відеозаписі обставин події з камер спостереження відображено, як ОСОБА_6 із викраденим майном тікає в сторону виходу з Галицького ринку від свідка ОСОБА_10 , яка в подальшому його наздогнала та затримала.

Отже, дії ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за обставин, викладених в описовій частині вироку, утворюють склад закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, з усіма характерними його елементами, зокрема об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона.
Таким чином, наведені в касаційних скаргах сторони захисту доводи про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 186 КК на ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК є неспроможними.
Висловлена стороною захисту у своїх касаційних скаргах незгода з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є обґрунтуванням порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування цим судом закону України про кримінальну відповідальність.
Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що суд необґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку недопустимі докази, зокремапротоколи пред`явлення особи для впізнання від 12 серпня 2020 року, оскільки потерпіла та свідок безпосередньо не допитувалися в суді першої інстанції є безпідставними.

Так, за правилами ч. 2 ст. 84 КПК процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно з ч. 4 ст.95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Разом із тим протоколи пред`явлення особи для впізнання відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК належать до документів.
Беручи до уваги, що документи, до яких належать і протоколи пред`явлення особи для впізнання, є самостійними джерелами доказів, суд першої інстанції правильно послався у своєму вироку на дані, які містяться у них, як на докази винуватості ОСОБА_6 .
Під час проведення слідчих дій слідчий, прокурор перевіряє або уточнює певні відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, тому зафіксовані в документі (протоколі) їх результати не є тотожними наданим слідчому, прокурору показанням, про які йдеться у частинах 1 та 4 ст. 95 КПК.
При перегляді вироку районного суду за апеляційними скаргами адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_5 доводи яких є аналогічними тим, що зазначені в їхніх касаційних скаргах, апеляційний суд, врахувавши встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження і докази, досліджені й перевірені ним під час судового розгляду за правилами ст. 94 КПК, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність апеляційних скарг та відсутність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції, як підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції або закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.
Доводи захисника ОСОБА_7 в касаційній скарзі про розгляд справи судом першої інстанції без допиту потерпілої та свідків є безпідставними.
Як убачається зі змісту касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень, при розгляді справи в суді першої інстанції сторона захисту не заявляла клопотання про допит потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_10 і не наполягала на їхньому допиті, а отже вважала достатнім для правильного встановлення фактичних обставин справи дослідження тих доказів, які були перевірені судом.
Безпідставними колегія суддів вважає і доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_5 про те, що розмір майнової шкоди, завданої потерпілій стороні не був встановлений шляхом проведення експертизи відповідно до вимог ст. 242 КПК.
Відповідно до висновку в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 листопада 2019 року в справі №420/1667/18 імперативність п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК має обмежений характер і не стосується тих випадків, коли розмір матеріальних збитків або шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань і достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.
За правилами ч. 1 ст. 242 КПК експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.
Положеннями ч. 2 ст. 242 КПК передбачено обов`язковість проведення експертизи з метою визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням. Проте з цього правила законодавець зробив виключення щодо випадків, коли потерпілий у змозі визначити розмір матеріальних збитків та надає документ, що підтверджує розмір такої шкоди.

Таким чином, обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою для проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою ч. 1 ст. 242 КПК); по-друге, коли мають місце обставини, передбачені ч. 2 цієї норми.
Як убачається з наданих до касаційної скарги оспорюваних судових рішень, розмір матеріальної шкоди завданої потерпілій ОСОБА_11 був встановлений районним судом на підставі показань потерпілої. При цьому зазначена обставина жодним чином не впливає на правильність кваліфікації дій засуджених судами першої та апеляційної інстанцій і правильність висновків наведених в ухвалених цими судами рішеннях.
У той же час, стороною захисту не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що вартість майна, яке намагалися викрасти засуджені є меншою ніж та, що встановлена судом.
Крім того, наведені в апеляційних скаргах доводи захисників є аналогічними тим, що викладені в касаційних скаргах останніх, та були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який надав на них вичерпні відповіді та належним чином обґрунтував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких ці апеляційні скарги було залишено без задоволення, а вирок - без змін.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обгрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень та вмотивованість їх висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у касаційних скаргах не навели, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.
З огляду на викладене, касаційні скарги захисників та додані до них матеріали не дають підстав для їх задоволення,а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Враховуючи наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 та захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 11 лютого 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 травня 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3