ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/4559/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/3543/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: продовження строку тримання під вартою
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , без участі обвинуваченого ОСОБА_7 , за умови участі його захисника ОСОБА_8 , без участі інших учасників по справі, належним чином повідомлених про розгляд справи, в режимі відеоконференції, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16.11.2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою до 14.01.2022 року, включно, а також визначено заставу в розмірі 190320 грн.

Таке рішення, суд першої інстанції обґрунтував тим, що ризики, передбачені п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для обрання запобіжного заходу, продовжують існувати.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та застосувати до нього домашній арешт.

В скарзі вказала, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено підставу для продовження запобіжного заходу, прокурором не доведено існування ризиків, вказаних в клопотанні та в ст.177 КПК України, не надано відповідних доказів.

Також вважає, що прокурором не було доведено, що розмір застави є помірним для обвинуваченого.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_7 мешкає за місцем реєстрації, має на утриманні двох малолітніх дітей, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, перебуває на військовому обліку, раніше не судимий, має вищу освіту.

Також апеляційну скаргу подав обвинувачений, в якій просив ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16.11.2021 року скасувати та застосувати більш м`який запобіжний захід.

В апеляційній скарзі обвинувачений звертає увагу на тривалий час тримання його під вартою, саме півроку. Вважає, клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою таким, що подано із пропуском передбаченого КПК України строку, а ризики зазначені в ньому не обґрунтованими.

Вказує, що суд першої інстанції погоджуючись з позицією прокурора, в оскаржуваному рішенні зазначив про кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.2 ст. 121 КК України, яка ще перебуває на розгляді в суді, що на думку апелянта свідчить про порушення презумпції невинуватості. Не вказано в ухвалі суду, якими доказами, дослідженими в судовому засіданні, обумовлено існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не вказано підстави неможливості запобігти ним іншим більш м`яким запобіжним заходом.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що обвинувачений раніше не судимий, перебуває у цивільному шлюбі, має двох неповнолітніх доньок, які потребують батьківського виховання, має постійне місце проживання, від суду та органів досудового розслідування не переховувався та не має таких намірів, не впливає на свідків та потерпілих, має незадовільний стан здоров`я та потребує термінового лікування. Вважає міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою занадто суворою.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник підтримала вимоги апеляційних скарг та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг та вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника, позицію прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо існування ризиків передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, здійснювати вплив на свідків та потерпілих, або вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених, ч.2 ст.185, ч.3 ст.190 КК України, один з яких є тяжким злочином, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 8 років, про що обґрунтовано вказав суд першої інстанції в своєму рішенні.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо наявності підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою встановив підстави для такого запобіжного заходу.

Такі висновки суду не є безпідставними з огляду на зміст обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 , який органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні дій щодо таємного викрадення чужого майна, вчиненого повторно, а також у шахрайстві, вчиненого шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Враховуючи фактичні обставини злочинів за чисельними епізодами, які інкримінується ОСОБА_7 , а саме злочини проти власності, які він вчинював шляхом зловживання довірою, обману, що є злочинами небезпечним для суспільства, на думку колегії суддів свідчить про наявний суспільний інтерес у цьому кримінальному провадженні, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства та потерпілих.
При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, перешкоджатиме іншим чином кримінальному провадженню, або вчинить нове кримінальне правопорушення, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання апелянтів на недоведеності існування ризиків заявлених в клопотанні прокурора, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків, передбачених п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні, яким неможливо запобігти більш м`якими запобіжними заходами.
Доводи захисника щодо непомірного розміру застави визначеного обвинуваченому, колегія суддів оцінює критично, оскільки суд першої інстанції керувався положеннями п.2 ч.5 ст.182 КПК України та визначив розмір застави щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні тяжкого злочину у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а саме 190320 грн., тобто визначив розмір застави, достатній для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України у даному провадженні.

Доводи захисника та обвинуваченого про те, що судом першої інстанції не було враховано те, що ОСОБА_7 мешкає за місцем реєстрації, має на утриманні двох малолітніх дітей, перебуває у цивільному шлюбі, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, перебуває на військовому обліку, раніше не судимий, має вищу освіту, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було враховано ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчинених обвинуваченим злочинів, його вік та репутацію, міцність соціальних зв`язків, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов до висновку, що ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу, продовжують існувати, а доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують його.

Доводи обвинуваченого про його незадовільний стан здоров`я, як підстава для зміни запобіжного заходу, колегія суддів до уваги не бере, оскільки апелянтом не було надано суду відповідних доказів.

Що стосується доводів обвинуваченого про значний час тримання під вартою, слід зазначити, що відповідно до конкретних обставин справи, в цьому кримінальному провадженні встановлено реальний суспільний інтерес, який у даному конкретному випадку превалює над принципом поваги до свободи особистості, що в свою чергу свідчить про виправданість продовження строку тримання під вартою.

Щодо доводів обвинуваченого про порушення прокурором строків звернення з клопотанням про продовження строку тримання під вартою, у зв`язку з чим суд першої інстанції зобов`язаний був відмовити у розгляді такого клопотання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу та у разі не доведення, що обставини, зазначені у клопотанні, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою. З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів до уваги не бере.

Доводи обвинуваченого щодо порушення судом першої інстанції принципу презумпції невинуватості, з огляду на те, що ним в оскаржуваній ухвалі було зазначено про іншу кримінальну справу стосовно ОСОБА_7 , колегія суддів оцінює критично, оскільки як вбачається з її змісту, суд першої інстанції вказав про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185 та ч.3 ст.190 КК України в період розгляду Лозівським міськрайонним судом Харківської області іншого кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України, як на ті обставини, що характеризують саме особу обвинуваченого, щодо якого існує ще один обвинувальний акт, а не як кваліфікуючі ознаки, що не порушує вказаний вище принцип.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів не бере до уваги доводи обвинуваченого про можливість застосування до нього більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, оскільки він не навів доводів, які спростовують вказані вище ризики.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ч.2 ст.376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426, ч.4 ст.422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16.11.2021 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 14.01.2022 року, включно, із визначенням застави в розмірі 190320 грн. щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4