Справа №577/5109/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/359/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою цивільного позивача ОСОБА_9 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 31 травня 2021 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, пенсіонера, з повною середжньою освітою, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга цивільного позивача ОСОБА_9 в якій він просив вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 31 травня 2021 року відносно ОСОБА_8 скасувати, в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просив ухвалити новий вирок за яким ОСОБА_8 вважати засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки та частково задовольнити його цивільний позов та стягнути моральну шкоду.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

У відповідності зі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від покарання у виді трьох років позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язки :

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання , роботи;

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_8 моральної шкоди в розмірі сто тисяч гривень відмовлено.

Цивільний позов фінансового управління Конотопської міської ради Сумської області задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь фінансового управління Конотопської міської ради Сумської області витрати на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_10 в розмірі 34 648 (тридцять чотири тисячі шістсот сорок вісім) гривень 05 копійок.

Скасовано арешт автомобіля «ВАЗ-2108» державний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 листопада 2020 року

Речові докази: автомобіль марки «ВАЗ-2108» державний номер НОМЕР_1 , повернуто законному володільцю ОСОБА_8 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги цивільний позивач стверджував, що судом першої інстанції порушено вимоги ст..65 КК України та не враховано рекомендації постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Так, апелянт звертав увагу на те, що застосовуючи при призначенні покарання ОСОБА_8 покарання з застосуванням положень ст..75 КК України суд першої інстанції вмотивував наявність щирого каяття та відшкодування шкоди потерпілому, але з такими висновками суду він не погодився, оскільки обвинувачений вів себе зухвало по відношенню до апелянта, виказував в його адресу погрози, не вибачився та не відшкодував моральні збитки. Разом з тим, дружина обвинуваченого, допитана в суді першої інстанції як свідок, заявила, що потерпіла сама кинулась під автівку з метою самогубства.

Зазначав, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання апелянта про визнання його потерпілим по справі, а визнав його тільки цивільним позивачем, чим порушив його права.

Вважав, що щире каяття по відношенню до ОСОБА_8 не може розцінюватись як пом`якшуючі покарання обставини.

Крім цього, суд допустив порушення і в частині призначення ОСОБА_8 покарання, не взяв до уваги тяжкість кримінальних правопорушень та думку апелянта щодо міри покарання ОСОБА_11 ( апелянт наполягав на позбавленні волі).

Зазначав, що суд першої інстанції не оцінивши належним чином сукупність наведених обставин, не виконав вимоги ст.65 КК України та безпідставно застосував до ОСОБА_8 вимоги ст..75 КК України.

Інші учасники кримінального провадження прокурор, обвинувачений та захисники апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Від обвинуваченого ОСОБА_8 на апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_9 надійшли заперечення, в яких він просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, а вирок суду залишити без змін (а.с. 187).

Як встановлено судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 01 листопада 2020 року близько 16 год. 20 хв., керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2108» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався в темний час доби в м. Конотопі по вул. Генерала Тхора в бік вул. Лісового, і, наближаючись до пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1. і 5.35.2 та дорожньою розміткою «пішохідний перехід», що розташований поблизу будинку №86 по вул. Генерала Тхора, в порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не обрав швидкісний режим транспортного засобу в допустимих межах видимості дороги і в момент виникнення небезпеки для руху не застосував своєчасно гальмування, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка переходила проїжджу частину по вказаному пішохідному переходу справа наліво відносно руху автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 згідно з висновком судово-медичної експертизи № 572 від 16.12.2020 року отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Згідно з висновком судової авто-технічної експертиз № 310/279 від 20.12.2020 року ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2108», державний номер НОМЕР_1 , допустив порушення вимог Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, і введені в дію з 01.01.2002 року, а саме: п. 18.1. Правил дорожнього руху України, за приписами якого водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Допущене ОСОБА_8 порушення п.18.1 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП і наслідками, що настали.

За таких обставин, дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України.

Розгляд даного провадження проведене без участі апелянта цивільного позивача ОСОБА_9 та його представника адвоката ОСОБА_12 , в зв`язку з такими обставинами.

Так, матеріали даного кримінального провадження до Сумського апеляційного суду надійшли 09.07.2021 року (а.с. 181). Апеляційний розгляд данного провадження відбувся 25.01.2022 року.

Про дату час і місце апеляційного розгляду скарги цивільного позивача ОСОБА_9 , апелянт та його представник на 25.01.2022 року були повідомлені належним чином, про що свідчать розписки про вручення їм поштових відправлень, однак до Сумського апеляційного суду вони так і не з`явились, про причини неявки суд не повідомляли та про відкладення судового засідання на іншу дату клопотання не подавали.

Враховуючи те, що колегія суддів явку апелянта цивільного позивача ОСОБА_9 та його представника обов`язковою не визнає, що узгоджується з ч. 4 ст. 405 КПК України, та зважаючи на ст. 28 КПК України, яка зобов`язує суд приймати процесуальні рішення в розумний строк, тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційний розгляд справи провести без участі особи яка подала скаргу, тобто цивільного позивача ОСОБА_9 та без участі його представника - адвоката ОСОБА_12 .

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_8 , та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які вважали, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає та просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження в сукупності з доводами апеляційної скарги колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Апелянт цивільний позивач ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просив вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 31 травня 2021 року відносно ОСОБА_8 скасувати, в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просив ухвалити новий вирок за яким ОСОБА_8 призначити більш суворе покарання та частково задовольнити його цивільний позов та стягнути моральну шкоду. При цьому апелянт зазначав, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання апелянта про визнання його потерпілим по справі, а визнав його тільки цивільним позивачем, чим порушив його права.

Перевіривши такі доводи апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_10 . Тобто, потерпілою в даному кримінальному провадженні була визнана ОСОБА_10 .

Також, як вбачається з матеріалів провадження потерпіла ОСОБА_10 на стадії досудового розслідування користувалась своїми правами потерпілої, зокрема, в матеріалах провадження містяться її розписки від 24.11.2020 року, з якої вбачається, що вона претензій морального та матеріального характеру до ОСОБА_8 не має , оскільки збитки їй відшкодовані в повному обсязі і вона просила закрити кримінальне провадження, бо вини примирились.(а.с. 74, 130).

23.12.2020 обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України надійшов до Конотопського міськрайонного суду.

ІНФОРМАЦІЯ_2 потерпіла ОСОБА_10 померла. ( а.с.45). Згідно висновку СМЕ №256 від 29.12.2020 року смерть ОСОБА_10 настала від гострої серцево-судинної недостатності, як наслідок атеросклеротичної хвороби серця. Також при дослідженні трупу були виявлені і тілесні ушкодження отримані нею при ДТП, однак відношення до причини смерті вони не мають ( а.с. 27-29). Тобто смерть потерпілої ОСОБА_13 настала не від отриманих в результаті ДТП тілесних ушкоджень.

01.02.2021 року ОСОБА_9 , який є сином потерпілої ОСОБА_10 звернувся до суду із заявою про визнання його в даному провадженні потерпілим.

Ухвалою суду Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2021 року було відмовлено в задоволенні такого клопотання про залучення ОСОБА_9 в якості потерпілого у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та визнано ОСОБА_9 цивільним позивачем. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Частиною 6 ст. 55 КПК України передбачено - якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.

Після того, як особа, яка перебувала у стані, що унеможливлював подання нею відповідної заяви, набуде здатності користуватися процесуальними правами, вона може подати заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Оскільки, матеріалами кримінального провадження підтвердився той факт, що потерпіла ОСОБА_10 померла не внаслідок кримінального правопорушення - ДТП, тому суд першої інстанції цілком обґрунтовано відмовив її сину ОСОБА_9 у залученні його в даному кримінальному провадженні в якості потерпілого.

Таким чином колегія суддів визнає доводи апелянта ОСОБА_9 про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про визнання його потерпілим по справі, а визнав його тільки цивільним позивачем, чим порушив його права, безпідставними.

Що стосується вимоги апелянта ОСОБА_9 у його апеляційній скарзі про ухвалення нового вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_8 з призначенням йому більш суворого покарання, то колегія суддів вважає ці вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, апелянт ОСОБА_9 в даному кримінальному провадженні залучений судом до участі в якості цивільного позивача.

Відповідно до п. 8 ст. 393 КПК України апеляційну скаргу мають право подати: цивільний позивач, його представник або законний представник -у частині, що стосується вирішення цивільного позову.

Тобто, цивільний позивач ОСОБА_9 не має процесуального права оскаржувати даний вирок в частині призначення покарання, тому доводи апелянта в цій частині його апеляційного скарги колегія суддів не переглядає.

Що стосується незгоди апелянта ОСОБА_9 з рішенням суду першої інстанції, яким йому було відмовлено в задоволенні цивільного позову про стягнення з ОСОБА_8 на його користь моральної шкоди в розмірі сто тисяч гривень, то перевіривши ці доводи колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав.

З огляду на вимоги ч. 1 ст. 61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової або моральної шкоди , та в порядку, встановленому цим кодексом , пред`явила цивільний позов.

Як визначено ст. 128 КПК України, всі питання щодо цивільного позову, не врегульовані цією статтею вирішуються з урахуванням положень ЦПК України.

Ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено обов`язок позивача надати докази на підтвердження своїх вимог.

Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди , роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають : наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Так , як зазначалося вище, потерпілій ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження були заподіяні внаслідок ДТП. ІНФОРМАЦІЯ_2 потерпіла ОСОБА_10 померла. ( а.с.45). Згідно висновку СМЕ №256 від 29.12.2020 року смерть ОСОБА_10 настала від гострої серцево-судинної недостатності, як наслідок атеросклеротичної хвороби серця. Також при дослідженні трупу були виявлені і тілесні ушкодження отримані нею при ДТП, однак відношення до причини смерті вони не мають ( а.с. 27-29). Тобто смерть потерпілої ОСОБА_13 настала не від отриманих в результаті ДТП тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_8 був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Обов`язковим елементом складу злочину, передбаченого ст.286 КК України, є заподіяння шкоди життю та здоров`ю особи. При цьому, жодних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_9 моральна шкода була спричинена внаслідок вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину, тобто внаслідок спричинення шкоди його здоров`ю, не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

Тобто, цивільним позивачем ОСОБА_9 не доведено, що саме від неправомірних дій обвинуваченого заподіяно йому моральну шкоду. А тому, за встановлених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову цивільного позивача ОСОБА_9 .

Також колегія суддів звертає увагу і на наявну в матеріалах кримінального провадження розписку ОСОБА_9 від 24.11.2020 року про те, що він отримав від ОСОБА_8 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди за лікування його матері ОСОБА_10 як потерпілої від ДТП та ніяких претензій до ОСОБА_8 вони не мають, всі збитки відшкодовані (а.с. 73).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, вимоги апеляційної скарги цивільного позивача ОСОБА_9 безпідставними та необґрунтованими, а тому не вбачає підстав для їх задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в оскарженій його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено, а тому вирок суду першої інстанції має бути залишений без зміни, а апеляційну скаргу цивільного позивача слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 31 травня 2021 року відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_9 на цей вирок без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4