Номер провадження: 11-кп/813/718/22
Номер справи місцевого суду: 523/2796/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 січня 2022 року м. Одеса

Суддя-доповідач Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 , розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2020 року у об`єднаних кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР за № 0001104 від 13 листопада 2014 року, № 0002054 від 27 травня 2016 року, стосовно ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 382 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду було затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 24 січня 2020 року між прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у об`єднаних кримінальних провадженнях, внесених до

ЄРДР за № 0001104 від 13 листопада 2014 року, № 0002054 від 27 травня 2016 року.

За вказаним вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 382 КК України, та призначено йому узгоджене між сторонами покарання:

- за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік дев`ять місяців з позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень, на строк один рік зі штрафом у розмірі п ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень;

- ч. 3 ст. 382 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік десять місяців з позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень, на строк один рік один місяць.

На підставі ч. 1 ст. 70, 72 КК України призначено ОСОБА_4 за сукупністю злочинів остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк один рік десять місяців з позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень, на строк один рік один місяць зі штрафом у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України від 26 листопада

2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання») зараховано ОСОБА_4 у строк відбування основного покарання час його попереднього ув`язнення та перебування під вартою в період часу з 16 січня по 16 грудня 2016 року з розрахунку одного дня попереднього ув`язнення двом дням позбавлення волі.

На вказаний вирок ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що не є учасником цього кримінального провадження, разом з тим, зазначає, що вирок стосується його прав та інтересів, оскільки у вироку фактично зазначено, що внаслідок вчинення злочину за апелянтом ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0372 га (кадастровий номер :02:005:0095), розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , в свою чергу жодних домовленостей з головою Затоківської селищної ради або іншими особами Затоківської селищної ради щодо надання йому у власність земельної ділянки у нього не було.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 14 травня 2021 року повернув ОСОБА_3 його апеляційну скаргу на підставі пункту 2 частини 3 статті 399 Кримінального процесуального кодексу України КПК України, як особі, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 18.04.2019 року, ухвала Одеського апеляційного суду від 14 травня 2021 року була скасована і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції, оскільки ухвалена незаконним складом суду.

Перевіривши апеляційну скаргу, суддя-доповідач приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно повернути з наступних підстав.

Положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначають одну з основних засад судочинства забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 2 вказаної норми процесуального закону гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК України, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Згідно з вимогами статей 398, 399 КПК України питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок чи ухвалу суду першої інстанції особою, яка має права її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 475 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст. 394 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено: 1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно на підставах: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, установлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди; 2) прокурором виключно на підставах: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угоди не може бути укладено.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 3 березня 2016 року (справа № 5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК.

Об`єднана Палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2020 року (справа № 639/2837/19) сформулювала висновок, відповідно до якого суддя-доповідач суду апеляційної інстанції при вирішенні згідно вимог ст. 398 КПК України питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи.

Суддя-доповідач наголошує на тому, що при вирішенні питання, чи є підстави для оскарження рішення суду першої інстанції до суду вищого рівня іншою особою, яка не була учасником судового провадження, ключовим є з`ясувати, чи насправді це рішення стосується інтересів конкретної особи.

Як зазначалося вище, оскарженим вироком затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 24 січня 2020 року між прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у присутності захисника ОСОБА_6 , представника Затоківської селищної ради ОСОБА_7 , представника потерпілого ТОВ «Укрбудінвест» ОСОБА_8 у об`єднаних кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР за № 0001104 від 13 листопада 2014 року, № 0002054 від 27 травня 2016 року. Суд першої інстанції визнав встановленим, що ОСОБА_4 вчинив злочини, передбачені ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 382 КК України.

Перевіривши текст оскарженого вироку в порядку ст. 398 КПК України, встановлено, що ОСОБА_4 займаючи посаду голови Затоківської селищної ради м. Білгород - Дністровський Одеської області VI скликання, являючись службовою особою органу місцевого самоврядування - державним службовцем 5 категорії 11 рангу, діючи спільно з секретарем Затоківської селищної ради м. Білгород - Дністровський Одеської області ОСОБА_9 , відносно якого ухвалений вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 19.02.2020 року та особою, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, зловживаючи службовим становищем з метою отримання неправомірної вигоди шляхом незаконного відчуження земельних ділянок, умисно невиконуючі ухвалу Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської області від 24.12.2014 року «Про заборону Затоківській селищній раді Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та іншим вчиняти будь які дії, зокрема давати згоду на розробку проектів відводу, затверджувати, передавати у приватну власність, будь-яким особам присвоювати кадастрові номери, здійснювати нормативну оцінку та інші дії в межах ділянки загальною площею 4,473 га, розташованої у Лиманському районі смт. Затока до вирішення питання по суті на набрання рішення законної сили», підписав рішення LIV сесії VI скликання Затоківській селищній раді Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №№2745-2748 від 29.12.2014 року про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального дачного будівництва Державною реєстраційною службою м. Білгород-Дністровський Одеської області, на підставі якого зареєстровано право власності на 66 земельних ділянок, зокрема за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0372 га (кадастровий номер :02:005:0095), розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, як вбачається з вищенаведеного, судом першої інстанції встановлено, що обвинуваченим була порушена встановлена Законами України та нормативно-правовими актами України процедура відведення вищевказаних земельних ділянок.

Про те формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним, не містить жодної інформації, яка прямо дискредитує ОСОБА_3 , порушує принцип презумпції невинуватості, чи порушує його права, у зв`язку з чим відсутні підстави для прийняття до провадження апеляційної скарги на вирок суду щодо ОСОБА_4 .

Також, суддя-доповідач вважає за необхідним звернути увагу, що процесуальні кодекси передбачають обмежену преюдиціальність вироку чи ухвали суду, постановлених в кримінальному провадженні. Так, відповідно до ч. 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, і лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Такі ж норми містяться у ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України та ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви № 46632/13 і № 28671/14) підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження. Особливо це стосується вироків, ухвалених на підставі угоди.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України апеляційна скарга повертається , якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Враховуючи викладене, вважаю, що дана апеляційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись ст.ст. 393, 399 КПК України, суддя-доповідач, -

ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2020 року у об`єднаних кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР за № 0001104 від 13 листопада 2014 року, № 0002054 від 27 травня 2016 року, стосовно ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 382 КК України,- повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали разом з апеляційною скаргою невідкладно надіслати ОСОБА_3

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 3 місяців з моменту отримання копії ухвали.

Суддя Одеського апеляційного суду ОСОБА_2