УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 січня 2022 року

м. Київ
справа № 725/3832/20
провадження № 51-6186ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 27 липня 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 01 жовтня 2021 року, які постановлені в кримінальному проваджені, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000322, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тібілісі, Грузія, без місця реєстрації, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 серпня 2020 року за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України), до остаточного покарання, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України;
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Котяла, Бричанський район Республіки Молдова, без реєстрації та постійного місця проживання на території України, раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 липня 2018 року за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України, до остаточного покарання, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Суть питання
Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців від 27 липня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Крім того, цим же вироком засуджено ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України, законність і обґрунтованість судових рішень стосовно якого, у цій касаційній скарзі, не оскаржуються.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 03 травня 2020 року близько 03 год 00 хв, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , перебуваючи в АДРЕСА_2 ), шляхом використання спеціально-технічних пристроїв проникли до квартири АДРЕСА_3 вказаного будинку, де умисно, повторно викрали майно, яке належало потерпілій ОСОБА_7 , чим спричинили їй матеріальну шкоду на загальну суму 314 грн 25 коп.
Також цього дня близько 04 год 00 хв, шляхом використання спеціально-технічних пристроїв, проникли до квартири АДРЕСА_4 , та повторно викрали майно, яке належало потерпілій ОСОБА_8 , чим спричинили їй матеріальну шкоду на загальну суму 75 тис. 336 грн 62 коп.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 01 жовтня 2021 року зазначений вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення стосовно останнього та пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що суди, при призначенні засудженому покарання, безпідставно не врахували тяжкий стан здоров`я ОСОБА_5 (СНІД та гепатит С). Крім того, на думку захисника, призначене ОСОБА_5 покарання є несправедливим, адже його співучаснику ОСОБА_6 за 4 епізоди ч. 3 ст. 185 КК України призначили покарання менше, ніж його підзахисному за 2 епізоди.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правової оцінки його дій за ч. 3ст. 185 КК України, відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржується.
Твердження в касаційній скарзі захисника стосуються невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість.
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_5 виду і міри покарання врахував: характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, його особу, який раніше неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, а тому, на думку суду, належних висновків для себе не зробив. При цьому обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання ОСОБА_5 суд не встановив.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання наближеного до мінімальної межі передбаченої санкцією статті, за якою його засуджено.

Зі змісту долученої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду слідує, що засуджений та його захисник, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подали апеляційні скарги, в яких наводили доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданих апеляційних скаргах, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
При цьому суд апеляційної інстанції, зазначив про відсутність даних щодо того, що ОСОБА_5 працював та отримував дохід із законних джерел. Крім того, суд взяв до уваги, що засуджений на території України не має місця постійного проживання.
Також апеляційний суд вказав про те, що викрадене майно було виявлено, вилучено та повернуто потерпілим саме органом досудового слідства, а не обвинуваченим.
До того ж, суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 призначене більш м`яке покарання, ніж ОСОБА_5 , не дає підстав для пом`якшення останньому покарання. Як і не дає підстав вважати, що таке покарання не відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_5 покарання. З таким висновком погоджується й Верховний Суд.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду і розміру призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.

Доводи захисника стосовно того, що судами попередніх інстанцій не було надано оцінки обставинам щодо хворобливого стану засудженого, і це, на його думку, мало суттєве значення під час призначення ОСОБА_5 покарання, є безпідставними, оскільки така інформація повинна враховуватись судом, однак не є вирішальною при призначенні судом виду і розміру покарання засудженому.
Інших переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питання призначення ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 27 липня 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 01 жовтня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3