Номер провадження: 11-кп/813/476/21
Номер справи місцевого суду: 523/3183/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

прокурорів: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

потерпілого ОСОБА_12 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_13 ,

захисника ОСОБА_14 ,

обвинуваченої ОСОБА_15 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_15 , потерпілого ОСОБА_12 та його представника адвоката ОСОБА_13 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 07.05.2019 року у кримінальному провадженні №0000170 внесеного до ЄРДР 21.01.2013 року, щодо:
ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в м. Одесі, громадянки України, маючої вищу освіту, незаміжньої, маючої на утриманні неповнолітню дитину, працевлаштованої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
обвинуваченої у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_15 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.286 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_15 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки, з покладанням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вироком суду частково задоволений цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 та стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_15 на користь потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди 400000 (чотириста тисяч) грн. Одночасно відмовлено в задоволенні позовних вимог потерпілого ОСОБА_12 до обвинуваченої ОСОБА_15 , третя особа ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», щодо відшкодування майнової шкоди.
Вироком суду стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_15 на користь КУ «Міська лікарня №5» в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_12 1407 (одну тисячу чотириста сім) грн.
Вироком суду вирішено питання щодо процесуальних витрат та долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_15 визнана винуватою у вчиненні злочину, за наступних обставин.

19 квітня 2012 року, близько 17:00 год., ОСОБА_15 в порушення вимог п.п. «б» п.2.3, п.п. «а» п.2.9, п.12.1, п.12.3, п.12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі ПДР), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 , зі швидкістю 90-97 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху транспортних засобів в населеному пункті, здійснюючи рух в м. Одесі по проїзній частині вул. Академіка Воробйова з боку вул. Слобідська в напрямку вул. Войкова (в даний час вул. Мациєвської), діючи самовпевнено, тобто, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розраховуючи на їх відвернення, маючи реальну та об`єктивну можливість на достатній відстані бачити автомобіль марки «Kia Rio», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_12 , який рухався попереду в попутному з нею напрямку та здійснював лівий розворот, заздалегідь увімкнувши лівий світловий покажчик повороту, належним чином не оцінила дорожню ситуацію, не маючи перешкод технічного або іншого характеру, за умовою руху з допустимою швидкістю 60 км/год, маючи технічну можливість уникнути зіткнення з останнім автомобілем, умисно продовжила рух із значним перевищенням швидкості, чим позбавила себе можливості своєчасно застосувати гальмування та намагаючись об`їхати цей транспортний засіб зліва, здійснила необґрунтований маневр виїзду на смугу зустрічного руху, де допустила зіткнення передньою частиною керованого нею автомобіля марки «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 , з лівою боковою частиною автомобіля марки «Kia Rio», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_12 .
Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя у виді закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, забійної рани голови, закритих переломів 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9-го лівих ребер із зміщенням уламків, садна тулубу та кінцівок, а також розлад здоров`я, пов`язаний із стійкою втратою загальної працездатності 45%.
Не погоджуючись з вироком суду, прокурор відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_9 , захисник ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_15 , потерпілий ОСОБА_12 та його представник - адвокат ОСОБА_13 , подали апеляційні скарги, в яких:
-прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_15 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.286 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. В іншій частині прокурор просить вирок суду залишити без змін.Прокурор вказує на неврахування судом першої інстанції тяжкості скоєного злочину та особи обвинуваченої, що потягло неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, оскільки призначене обвинуваченій покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, є явно несправедливим внаслідок його м`якості;
-потерпілий ОСОБА_12 просить вирок суду скасувати та призначити ОСОБА_15 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років. Потерпілий посилається на м`якість призначеного обвинуваченій покарання, зокрема безпідставне застосування при призначенні покарання положень ст.75 КК України. Також потерпілий просить задовольнити заявлений ним цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Потерпілий вказує на те, що судом першої інстанції не взято до уваги скоєння ОСОБА_15 злочину у стані алкогольного сп`яніння, заперечення нею своєї вини, постійну зміну показів, а також не відшкодування обвинуваченою завданої йому шкоди. Потерпілий посилається на те, що судом не в повній мірі враховані його доводи щодо заявленого цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Потерпілим, під час апеляційного розгляду, також були подані численні доповнення до апеляційної скарги, які фактично зводяться до дублювання вимог його апеляційної скарги, в яких він фактично вказує на необхідність збільшення строку покарання, яке має бути призначене обвинуваченій, а також посилається на необхідність збільшення суми відшкодування. Крім того, потерпілим подано заперечення на апеляційні скарги захисника та прокурора;
-представник потерпілого ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_13 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_15 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років та задовольнити цивільний позов потерпілого в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди в повному обсязі.Представник потерпілого вказує, що вирок суду першої інстанції ухвалений з недотриманням положень процесуального та матеріального права, посилається на неврахування судом тяжкості скоєного злочину та особи обвинуваченої, та безпідставність застосування при призначенні покарання обвинуваченій положень ст.75 КК України. В судовому засіданні апеляційного суду адвокат ОСОБА_13 змінила вимоги своєї апеляційної скарги, підтримала апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_12 та просила призначити обвинуваченій ОСОБА_15 покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі;

-захисник ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_15 , в поданій апеляційній скарзі, просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження відносно обвинуваченої, посилаючись на те, що вирок ухвалений всупереч вимогам КПК України, обставини викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Захисник вказує на те, що суд не надав правильної оцінки доказам у кримінальному провадженні, а також не врахував доказів, які свідчать про невинуватість обвинуваченої. Захисником подано заперечення на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого.
Заслухавши суддю-доповідача; пояснення обвинуваченої та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисник та просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора, потерпілого та його представника; пояснення прокурора, який підтримав подану прокурором ОСОБА_9 апеляційну скаргу, просив вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок в частині призначеного покарання, а також частково підтримав апеляційні скарги потерпілого та його представника в частині безпідставного застосування судом при призначенні покарання положень ст.75 КК України, питання щодо вирішення цивільного позову залишив на розсуд суду, та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; пояснення потерпілого та його представника, які просили задовольнити подані ними апеляційні скарги, частково підтримавши апеляційну скаргу прокурора в частині м`якості призначеного покарання та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченій; апеляційний суд дійшов висновку про таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст.84 КПК визначено, що доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів чи обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції визнав ОСОБА_15 винуватою у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, зазначивши у вироку відповідні мотиви прийнятого рішення з посиланням на докази.
Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_14 про невідповідність вироку фактичним обставинам кримінального провадження, ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки усім доказам у кримінальному провадженні, а також про безпідставне врахування судом доказів, які є недопустимими, апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Викладене у вирок формулювання обвинувачення визнане судом доведеним підтверджуються дослідженими судом першої інстанції доказами, які в свою чергу є належними, допустимими та достатніми для висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_15 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
На підтвердження встановлених фактичних обставин справи суд першої інстанції послався на показання потерпілого ОСОБА_12 , які є послідовними та логічними, та такими, що підтверджуються іншими доказами дослідженими судом та викладені у вироку.
Згідно показань потерпілого ОСОБА_12 , 19.02.2012 року, близько 17:00 год., на перехресті вул. Академіка Воробйова та вул. Войкова в м. Одесі, він керуючи автомобілем «Kia Rio» номерний знак НОМЕР_2 здійснював розворот. Перед виконанням маневру він побачив на достатній від нього відстані інший легковий автомобіль та розраховував безпечно завершити розворот. Разом з тим, на завершені даного маневру, потерпілий виявив, що помічений ним автомобіль здійснює рух в його напрямку на великий швидкості, внаслідок чого відбулося зіткнення вказаного автомобіля з автомобілем потерпілого. Після зіткнення, із салону автомобіля «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 , вийшла раніше незнайома йому ОСОБА_15 , підійшла до нього, зазирнула до салону та поцікавилась його самопочуттям, після чого відійшла. Під час спілкування з ОСОБА_15 він почув від неї запах алкоголю. Потерпілий наполягав, що автомобілем «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 , керувала саме обвинувачена ОСОБА_15 , а інших осіб в салону вказаного автомобіля не було.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання потерпілого ОСОБА_12 допустимим доказом винуватості обвинуваченої, оскільки його показання об`єктивно підтверджуються показаннями свідків: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , які дали суду послідовні, логічні та взаємодоповнюючі показання щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, які викладені у вироку суду.
Сторона захисту не заперечувала відповідність викладених у вироку показань вказаних свідків, тим показам, які останні надавали в суді першої інстанції.
Відповідно, у апеляційного суду відсутні підстави ставити під сумнів достовірність показань вказаних свідків щодо обставин кримінального правопорушення.
На підтвердження винуватості ОСОБА_15 суд першої інстанції також послався на показання судово-автотехнічного експерта ОСОБА_23 , який пояснив суду, що водій ОСОБА_12 не міг адекватно сприйняти факт суттєвого перевищення швидкості водієм іншого транспортного засобу, на момент початку виконання потерпілим розвороту цей маневр був для нього безпечним, а в наступний момент наближення автомобіля «ЗАЗ Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_1 з перевищенням швидкості створив для учасників події небезпеку, після чого будь-які дії ОСОБА_12 не вплинули на можливість уникнути ДТП, оскільки останній перебував в аварійній ситуації.
У апеляційного суду відсутні підстави ставити під сумнів показання експерта ОСОБА_23 , в тому числі і з огляду на те, що сторона захисту не була позбавлена в суді першої інстанції поставити всі необхідні питання експерту. Правильність викладених у вироку показань експерта тим показанням, які останній надавав під час судового розгляду, стороною захисту не заперечується.
Суд першої інстанції обґрунтовано визнав допустимими доказами винуватості обвинуваченої ОСОБА_15 , показання потерпілого, експерта та свідків у кримінальному провадженні, оскільки вони об`єктивно підтверджуються іншими належними та допустимими доказами, які були дослідженні судом, а саме:
- протоколами огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, оглядів транспортних засобів, та доданої до них схеми від 19.04.2012 року, якими об`єктивно відображаються обставини місця дорожньо-транспортної пригоди, підтверджуються місце зіткнення транспортних засобів «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 та «Kia Rio», номерний знак НОМЕР_2 , їх положення після пригоди, стан дорожнього покриття, механічні пошкодження автомобілів (т.3 а.п.49-71);

- висновком судової автотехнічної експертизи №11/А-373 від 26.10.2012 року, яким підтверджується працездатний стан автомобілів «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 , та «Kia Rio», номерний знак НОМЕР_2 , що дозволяв водіям змінювати напрямок руху в залежності від своїх намірів та виникаючої дорожньої ситуації, без ознак наявності несправностей, які б призвели чи обумовили настання раптових для водія відхилень автомобіля в бік від займаної смуги руху (т.3 а.п.84-88);
- висновком судової транспортно-трасологічної експертизи та автотехнічної експертизи №9041/9042 від 13.11.2012 року, якими підтверджується швидкість руху автомобілів в умовах виниклої події. Згідно проведених розрахунків, швидкість руху автомобіля «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 , в умовах події склала понад 90-97 км/год, а автомобіля «Kia Rio», номерний знак НОМЕР_2 , в момент зіткнення близько 19-21 км (т.3 а.п.92-94);
- висновком судової автотехнічної експертизи обставин зіткнення транспортних засобів №9625 від 30.11.2012 року, яким підтверджується, що дії водія автомобілю «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 , в умовах події з позиції експертного аналізу, перебувають у причинному зв`язку з фактом ДТП. В розглядуваній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 , під час руху по дорозі в населеному пункті регламентувались вимогами п.12.4 ПДР, що зобов`язують не перевищувати швидкість руху понад 60 км/год. З моменту виявлення небезпеки для руху, дії водія автомобіля «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 , регламентувались вимогами п.12.3 ПДР. Оцінка дій водія автомобіля «Kia Rio», номерний знак НОМЕР_2 , може бути здійснена слідством самостійно, оскільки з точки зору виконуваного маневру не потребує спеціальних експертних знань, а в фактично сформованих умовах наближення автомобіля «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 , потребують також виключної оцінки слідства з точки зору можливої дезінформації водія автомобіля «Kia Rio», номерний знак НОМЕР_2 , про ступінь небезпеки дорожньої обстановки, що виникла через перевищення швидкості автомобілем «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 . Водій автомобіля «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 , в розглядуваній події при умові руху з допустимою швидкістю 60 км/год мав технічну спроможність уникнути зіткнення з автомобілем «Kia Rio», номерний знак НОМЕР_2 . Вирішення питання про технічну спроможність уникнення ДТП діями водія автомобіля «Kia Rio», номерний знак НОМЕР_2 , експертним шляхом не можливе. Дії водія автомобіля «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 , в умовах події, з позиції експертного аналізу, перебувають в причинному технічному зв`язку з фактом ДТП (т.3 а.п.96-98);
- висновком первинної та додаткової комісійної судово-медичних експертиз №188 від 23.01.2013 року та №256 від 09.02.2016 року, якими підтверджується, що у ОСОБА_12 були виявлені тяжкі тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку; забійна рана голови; закриті переломи 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9-го лівих ребр зі зміщенням відламків; садна тулуба та кінцівок; перелічені тілесні ушкодження були отримані внаслідок дії тупих предметів, якими могли бути деталі салону автомобіля під час ДТП 19.04.2012 року. Згідно Таблиць відсотків втрати загальної працездатності до «Інструкції про порядок організації і проведення лікарсько-страхової експертизи» (1986 р.), у ОСОБА_12 відсоток постійної втрати загальної працездатності, який знаходиться у прямому зв`язку з перенесеною в ДТП травмою, становить 45 (30+15) %. Виходячи з цього, отримані ОСОБА_12 в ДТП тілесні ушкодження, згідно з п.п. 2.1.3. «о» та 2.1.6. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критеріями небезпеки для життя та розладу здоров`я, пов`язаного зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину (не менш 33%) (т.3 а.п.149-150, 167-209);
- фотографічними зображеннями безпосередньо відтвореними в судовому засіданні суду першої інстанції, виданими 23.02.2017 року представником потерпілого ОСОБА_12 , письмовою заявою на компакт-диску CD-R, здійсненими на телефон сина потерпілого на місці ДТП, а також дослідженим протоколом огляду від 23.02.2017 року, якими підтверджується, що особою жіночої статі, яка перебуває на місці ДТП, є саме ОСОБА_15 (т.4 а.п.46-47, 48-50);
- висновком та актом ООНД щодо результатів медичного огляду, якими підтверджується, що в біологічних зразках ОСОБА_15 виявлено етанол в розмірах 0,32 ‰ (у видихуваному повітрі) та 0,36‰ (в сечі) (т.2 а.п. 165-166, т.3 а.с. 157-159).
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що факт керування ОСОБА_15 в момент ДТП автомобілем «ЗАЗ Daewoo» номерний знак НОМЕР_1 , а також перебування останньої на місці події відразу після зіткнення, безпосередньо підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_12 , а також свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_24 .. Показання потерпілого та свідків узгоджуються із змістом показань пізніше прибулих до місця події свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , а також фотографічними зображеннями, представленими потерпілим. При цьому, свідок ОСОБА_20 також повідомив суду про те, що після ДТП, він офіційно супроводив ОСОБА_15 в медичний заклад для проведення медичного огляду, що здійснюється саме для водіїв учасників ДТП.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зіставлення механічних ушкоджень автомобілю «ЗАЗ Daewoo» номерний знак НОМЕР_1 , та тілесних ушкоджень, які були отримані ОСОБА_15 , а саме зафіксоване під час проведення оглядів транспортного засобу пошкодження лобового скла автомобіля «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 , його водій внаслідок події також мав отримати тілесне ушкодження в області голови. Ця обставина узгоджується із змістом карти виїзду швидкої медичної допомоги, згідно записів якої у ОСОБА_15 було діагностовано ЗЧМТ у вигляді СГМ (т.2 а.п. 122, т.3 а.п.153-154).
Окрім цього, суд першої інстанції вірно послався у вироку на те, що досліджені під час судового розгляду докази, а також відсутність офіційного звернення ОСОБА_15 до правоохоронного органу із заявою про нібито виявлене нею незаконне заволодіння її транспортним засобом, а також подальші показання обвинуваченої щодо причетності до вчинення злочину спочатку громадянина ОСОБА_22 (що спростовано виправдувальним вироком відносно нього, який набрав законної сили), а потім іншої малознайомої дівчини, в своїй сукупності повністю спростовують доводи ОСОБА_15 про те, що вона не могла бути в момент ДТП за кермом автомобіля «ЗАЗ Daewoo» номерний знак НОМЕР_1 , та вірно оцінив такі показання обвинуваченої такими, що направлені на уникнення від кримінальної відповідальності.
При цьому, доводи захисника ОСОБА_14 стосовно неврахування судом першої інстанції факту звернення ОСОБА_15 до правоохоронних органів із заявою про заволодіння її автомобілем іншими особами, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, стороною захисту не надано жодного доказу на підтвердження існування таких обставин.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що сукупність експертних висновків, а також зміст показань експерта-автотехніка ОСОБА_23 дають також загальний узгоджувальний висновок, що безпосередньою причиною ДТП стало суттєве перевищення ОСОБА_15 швидкості руху в населеному пункті, яке не могло бути адекватно сприйнято потерпілим ОСОБА_12 при виконанні власного маневру розвороту, внаслідок чого автомобіль під керуванням обвинуваченої, не маючи можливості зупинитися на безпечній відстані, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху. Уникнути зіткнення ОСОБА_12 будь-якими власними діями не міг, оскільки розраховував на факт дотримання ОСОБА_15 швидкісного режиму.

Суд першої інстанції вірно врахував те, що причиною ДТП, внаслідок якої потерпілому ОСОБА_12 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, стало порушення ОСОБА_15 правил безпеки дорожнього руху. Здійснення лівого розвороту потерпілим, заздалегідь увімкнувши лівий світловий покажчик повороту, не виключає винуватості обвинуваченої. Адже незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій ОСОБА_15 зобов`язана була дотримуватись ПДР, не перевищувати швидкість руху, враховувати дорожню обстановку, а при виникненні небезпеки для руху чи перешкоди у виді автомобілю ОСОБА_12 , повинна була негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу (пункти 12.1, 12.3 ПДР).

Наведені висновки суду першої інстанції узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі №523/12810/15-к (провадження № 51-266км20).

Таким чином, фактичні обставини кримінального провадження вказують на те, що суспільно небезпечний наслідок у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень був породжений конкретними діями обвинуваченої ОСОБА_15 , яка грубо порушила ПДР, що всупереч викладеним у апеляційній скарзі захисника доводам, свідчить про наявність однієї з обов`язкових ознак об`єктивної сторони складу злочину причинного зв`язку між порушенням ПДР обвинуваченою і зазначеними наслідками.

Окрім цього, суд першої інстанції обґрунтовано визнав неспроможними показання обвинуваченої ОСОБА_15 стосовно заперечення факту керування останньою транспортним засобом та скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а також відносно нібито незаконного заволодіння її автомобілем іншими особами, оскільки ці показання не відповідають об`єктивним обставинам справи та спростовуються дослідженими судом доказами, а тому є такими, що свідчать про намагання обвинуваченої уникнути кримінальної відповідальності.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дав повну і належну оцінку дослідженим доказам в їх сукупності, обґрунтовано послався на них у вироку та дійшов вірного висновку про наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_15 ознак та складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Апеляційний суд звертає увагу, що всі доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_25 фактично зводяться до його декларативної незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.
Захисник не навів будь-яких переконливих доводів, в чому саме полягає невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, з посиланням на докази.
Необґрунтованою є доводи захисника з посиланням на опис перебігу подій зі сторони дій водія автомобілю «ЗАЗ Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_1 щодо намагання уникнення зіткнення, в тому числі і з огляду на те, що захисник та обвинувачена ОСОБА_15 стверджують про те, що остання не перебування за кермом вказаного автомобіля.
Доводи захисника ОСОБА_14 стосовно незаконності керування потерпілим ОСОБА_12 автомобілем марки «Kia Rio», номерний знак НОМЕР_2 , апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки правомірність чи не неправомірність керування автомобілем потерпілим ОСОБА_12 не перебуває в причино-наслідковому зв`язку із фактом дорожньо-транспортної пригоди, оскільки згідно висновку судової автотехнічної експертизи обставин зіткнення транспортних засобів №9625 від 30.11.2012 року, саме дії водія автомобілю марки «ЗАЗ Daewoo» номерний знак НОМЕР_1 , в умовах події, з позиції експертного аналізу, перебувають у причинному технічному зв`язку з фактом ДТП (т.3 а.п.96-98).
Доводи захисника ОСОБА_14 стосовно непереконливості первинних пояснень потерпілого ОСОБА_12 на стадії досудового розслідування про те, що за кермом автомобіля «ЗАЗ Daewoo», номерний знак НОМЕР_1 , перебувала дівчина, без чіткого посилання на те, що це була саме ОСОБА_15 , апеляційний суд визнає також неспроможними, оскільки до виниклої ДТП потерпілий не був знайомий з обвинуваченою, відповідно не міг відразу назвати правоохоронним органам її прізвище, ім`я та по батькові.
Також неспроможними апеляційний суд визнає доводи захисника ОСОБА_14 стосовно вчинення дорожньо-транспортної пригоди громадянином ОСОБА_22 , оскільки вони спростовуються вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 18.02.2015 року, який відповідно до ухвали апеляційного суду Одеської області від 07.05.2015 року, набрав законної сили, відповідно до якого за результатами розгляду кримінального провадження №0000170 громадянина ОСОБА_22 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочину. Цим же вироком матеріали кримінального провадження були повернуті прокурору Одеської області для організації подальшого проведення досудового розслідування стосовно ДТП, що мало місце 19.04.2012 року, в результаті якого потерпілому ОСОБА_12 були спричиненні тілесні ушкодження, для встановлення винуватих осіб та їх притягнення до відповідальності (т.3 а.п.243-250, т.4 а.с.1-6).
Доводи захисника ОСОБА_14 щодо покладення в основу оскарженого вироку відносно ОСОБА_15 доказів, одержаних в процесі розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_22 , а не відносно ОСОБА_15 , апеляційним судом визнаються також необґрунтованими, оскільки всі докази були зібрані під час досудового розслідування кримінального провадження №0000170 від 21.01.2013 року зареєстрованого за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 19.04.2012 року. В даному кримінальному провадженні ОСОБА_15 було повідомлено про підозру, а матеріали даного кримінального провадження були відкриті обвинуваченій ОСОБА_15 та її захиснику в порядку ст.290 КПК.

Апеляційний суд визнає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції стосовно доведеності факту перебування обвинуваченої ОСОБА_15 в момент ДТП в стані алкогольного сп`яніння, оскільки він підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , а також висновком та актом ООНД щодо результатів медичного огляду ОСОБА_15 на стан алкогольного сп`яніння.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що посилання свідка ОСОБА_26 , якою було складено висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння №000794 від 19.04.2012 року, на недостатню кількість етанолу у виділеннях обвинуваченої ОСОБА_15 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони суперечать вимогам «Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я №400/666 від 09.09.2009 року (що діяла на час виниклої дорожньо-транспортної пригоди).

Згідно п.2.7 вказаної Інструкції для встановлення стану алкогольного сп`яніння показник проведеного тесту у видихуваному повітрі має значення більше 0,2‰ алкоголю в крові.

Водночас, відповідно до висновку та акту ООНД щодо результатів медичного огляду у ОСОБА_15 було виявлено етанол в розмірах 0,32 ‰ (у видихуваному повітрі), 0,36 ‰ (згідно лабораторних тестів №840), що беззаперечно підтверджує факт перебування обвинуваченої ОСОБА_15 у стані алкогольного сп`яніння, та спростовує доводи сторони захисту, яка заперечує цю обставину (т.2 а.п. 165-166, т.3 а.п. 157-159).
Крім того, з оскарженого вироку вбачається, що про перебування ОСОБА_15 на час події ДТП у стані алкогольного сп`яніння, вказали у своїх показаннях суду потерпілий ОСОБА_12 , свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_20 .

При цьому, апеляційний суд враховує висновки викладені в постанові Верховного Суду від 03.12.2019 року у справі №571/1436/15-к (провадження № 51-1922км19), відповідно до яких «Інструкція про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затверджена Наказом МВС України 09.09.2009 року №400/666 та Наказ МОЗ України від 27.12.1999 року №302 «Про затвердження форм облікової статистичної документації, що використовується в поліклініках (амбулаторіях)» були прийняті відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законів України «Про Національну поліцію», «Про дорожній рух» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними».

Отже, вказані нормативно-правові акти не регулюють питання доказування в кримінальному провадженні та не виключають можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК, у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду.

За наведених обставин, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що обвинувачена ОСОБА_15 , в момент дорожньо-транспортної пригоди перебувала за кермом автомобіля в стані алкогольного сп`яніння, а тому доводи сторони захисту щодо недоведеності цього факту, апеляційний суд визнає необґрунтованими.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_14 відмовився від долученого до апеляційної скарги клопотання про призначення авто-технічної експертизи у кримінальному провадженні та інших клопотань.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_14 щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження фактично носять декларативний характер.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції під час розгляду провадження, виконав вимоги кримінального процесуального закону, забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на які в своїй апеляційній скарзі посилався захисник, навів їх детальний аналіз та з достатньою повнотою надав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.
За таких умов, враховуючи відсутність будь-яких клопотань сторони захисту про повторне дослідження доказів по справі, колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги, а з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК, у відповідності до яких на апеляційний суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, у апеляційного суду відсутні законні підстави повторно досліджувати докази в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.
При цьому, апеляційний суд враховує, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.
Також апеляційний суд наголошує, що положення ч.1 ст.404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).
Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.
Отже, слід констатувати, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку судом дана оцінка всім доказам, на невірну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, але при цьому погоджується з правильністю викладення змісту цих доказів в оскарженому вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК.
Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі».
Колегія суддів вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.
За наведених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність доводів сторони захисту про незаконність та необґрунтованість оскарженого вироку з мотивів невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження щодо доведеності вини обвинуваченої.
З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду вироку не встановлено підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_14 .

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_12 та його представника адвоката ОСОБА_13 та про невідповідність призначеного обвинуваченій ОСОБА_15 покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченої, з посиланням на м`якість призначеного покарання, зокрема безпідставного застосування при призначенні покарання положень ст.75 КК України, апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Зазначені вимоги кримінального процесуального закону при прийняті оскарженого рішення судом першої інстанції в частині призначення покарання дотримані не були.

Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
За приписами ч.1 ст.75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст.65 КК України.
Вирішуючи питання про застосування ст.75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.
Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Апеляційний суд вважає, що наведених вимог закону суд першої інстанції не дотримався, оскільки звільняючи обвинувачену ОСОБА_15 від відбування покарання з випробуванням, суд не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість виправлення обвинуваченої без реального відбування покарання.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_15 врахував відсутність обставин, які пом`якшують покарання, а вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння визнав обставиною, що обтяжує покарання. Суд врахував дані про особу ОСОБА_15 , яка є працевлаштованою, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання.

Також, при призначені покарання суд послався на сплив значного періоду часу з дати вчинення злочину, перебування на утримані обвинуваченої ОСОБА_15 малолітньої дитини та наявності в неї офіційного працевлаштування, що є джерелом як для матеріального існування її родини, так відшкодування заподіяної шкоди, та дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченої без реального відбуття покарання у виді позбавлення волі, із встановленням максимального іспитового строку відповідно до положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Разом із тим, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_15 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд його належним чином своє рішення не обґрунтував та фактично послався на ті ж самі обставини, які були враховані судом при обранні виду та розміру покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України.
Апеляційний суд вважає, що при призначенні покарання судом першої інстанції не в повній мірі враховано характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченою ОСОБА_15 злочину, а призначене покарання із застосуванням положень ст.75 КК України є недостатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
При призначенні обвинуваченій ОСОБА_15 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, суд першої інстанції не в достатній мірі врахував конкретні обставини справи, зокрема скоєння обвинуваченою злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Апеляційний суд вважає, що перебування водія автомобіля, який грубо порушив ПДР, у стані алкогольного сп`яніння, за відсутності пом`якшуючих обставин, каяття та відшкодування спричиненої злочином шкоди, що може істотно пом`якшити покарання, не дає достатніх підстав для призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Поза увагою суд першої інстанції залишив той факт, що обвинувачена ОСОБА_15 своєї вини не визнала, оцінки протиправності своїх дій не надала, каяття у скоєнні нею тяжкого злочину відсутнє.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що злочин вчинений обвинуваченою 19.04.2012 року.
Від початку та протягом всього періоду проведення досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження обвинувачена ОСОБА_15 , намагаючись уникнути кримінальної відповідальності, декілька разів змінювала свої показання, що стало наслідком необґрунтованого притягнення до кримінальної відповідальності за цією ж подією іншої особи громадянина ОСОБА_22 , який був вимушений захищатися тривалий час від висунутого обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, який він не вчиняв (т.3 а.п. 243-250, т.4 а.п.1-6).
Крім того, в ході досудового розслідування в даному кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_15 , остання перебувала у розшуку, у зв`язку із чим провадження по справі неодноразово зупинялося (т.2 а.п.16-18, т.4 а.п.13-17, а.п.18-21, а.п.32-36, 37-42).

Вищевикладені обставини свідчать про переховування ОСОБА_15 від органу досудового розслідування з метою уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Під час судового розгляду, обвинувачена ОСОБА_15 в черговий раз змінила свої показання, та стверджувала про викрадення у неї ключів від автомобілю однією із малознайомих дівчат, яка сіла за кермо її транспортного засобу та можливо вчинила злочин. Вказана версія обвинуваченої не знайшла свого підтвердження в ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
Таким чином, зухвала поведінка обвинуваченої ОСОБА_15 свідчить про її небажання визнати факт доведеності вчинення нею злочину, а також про вжиття нею заходів уникнути від кримінальної відповідальності на протязі більш ніж 9 років, в тому числі і шляхом перекладення відповідальності на інших сторонніх та непричетних до вчинення злочину осіб, що свідчить про відсутність підстав для призначення обвинуваченій покарання із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України.
Крім того, апеляційний суд вважає, що при призначенні обвинуваченій ОСОБА_15 покарання з випробуванням, суд першої інстанції не врахував в повній мірі, що внаслідок протиправних дій обвинуваченої, потерпілому ОСОБА_12 спричинені тяжкі тілесні ушкодження, які потягнули 45% постійну втрату загальної працездатності.
Не зважаючи на вказані обставини, тобто усвідомлюючи наслідки вчиненого нею злочину, обвинувачена ОСОБА_15 не вчинила жодної спроби вибачитися перед потерпілим, а також не здійснила будь-яких заходів, направлених на відшкодування спричиненої злочином шкоди, чим проявила байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно з Конституцією України є найвищими соціальними цінностями.

З урахуванням викладеного, колегія суддів визнає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України.

На думку апеляційного суду, звільнення обвинуваченої від реального відбування покарання за встановлених в даній справі обставин, не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових злочинів іншими водіями.
Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 25.09.2019 року у справі №509/4910/17 (провадження №51-3360км19); від 18.09.2019 року у справі №166/1065/18 (провадження №51-3392км19), від 27.08.2019 року у справі №219/11224/16-к (провадження №51-6760км18), від 26.06.2019 року у справі №683/1701/18 (провадження №51-10506км18), від 29.05.2019 року у справі №760/11192/16-к (провадження №51-2919км18), від 02.04.2019 року у справі №384/110/18 (провадження №51-9555км18), від 03.09.2019 року у справі №166/753/17 (провадження №51-8396км18) від 12.03.2019 року у справі №495/9188/16-к (провадження №51-596км18), від 29.05.2018 року у справі №484/3291/16-к (провадження №51-2658км18).

У постанові від 18.11.2020 року (справа №750/1227/18, провадження №51-10386км18), Верховний Суд вказав, що висновки суду про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, ураховуючи засудження його за грубе порушення правил дорожнього руху, що регламентують єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки, керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння та поведінку засудженого після кримінального правопорушення, суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті виправленню засудженого та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Крім того, апеляційний суд вважає, що посилання суду першої інстанції на те, що обвинувачена ОСОБА_15 вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, а також виховує малолітню дитину, не є достатніми підставами для висновку про можливість виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства, шляхом її звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_15 без відбування покарання та звільнення її від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, апеляційний суд вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону.
З огляду на встановлені колегією суддів обставини, вирок суду першої інстанції на підставі п.4 ч.1 ст.409, п.2 ч.1 ст.413 КПК України, в частині призначеного обвинуваченій покарання із застосуванням положень ст.ст.75,76 КК України, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом за правилами ст.420 КПК у цій частині нового вироку.
При призначенні покарання апеляційний суд враховує, що обвинувачена ОСОБА_15 раніше не судима, до кримінальної відповідальності притягується вперше, незаміжня, має постійне місце мешкання, має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження Серії НОМЕР_3 від 22.03.2016 року (т.3 а.п.7)).
Апеляційним судом, призначенні покарання, враховуються обставини кримінального провадження та відношення обвинуваченої ОСОБА_15 до вчиненого злочину, а саме: обвинувачена, грубо порушивши Правила дорожнього руху, скоївши дорожньо-транспортну пригоду, розуміючи можливість настання невідворотних наслідків вчиненого, значення цьому не надала, своєї вини у скоєнні інкримінованого їй злочину не визнала, що свідчить про відсутність щирого каяття; під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження намагалася ввести в оману орган досудового розслідування та суд, а внаслідок таких дій обвинуваченої непричетна до злочину особа притягувалася до кримінальної відповідальності; не здійснила добровільного відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок її протиправних дій потерпілому ОСОБА_12 ..
Також, при призначенні покарання апеляційним судом враховується думка потерпілого ОСОБА_12 , який наполягає на призначенні обвинуваченій реальної міри покарання.

Крім того, судом враховуються положення п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23.12.2005 року, відповідно до яких при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
При призначенні покарання апеляційний суд враховує, що вчинений обвинуваченою ОСОБА_15 тяжкий злочин, є суспільно небезпечним, а мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин.
Апеляційний суд вважає, що покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності відповідальності, що відповідає вимогам ст.65 КК України.

Відповідно до ст.ст. 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного статтями 3 і 27 Конституції права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання судами вимог кримінально-процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.
Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до ст.1 КК України - Кримінальний кодекс України, між іншим, має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина від злочинних посягань, а також запобігання злочинам.
Таким чином, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та його наслідки, дані про особу обвинуваченої ОСОБА_15 , відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та обставину, що обтяжує покарання - скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння, з урахуванням конкретних обставин справи, а також зухвалої поведінки обвинуваченої після скоєння злочину на протязі більш ніж 9 років, не визнання нею вини, намагання уникнути кримінальної відповідальності, затягування досудового розслідування та судового слідства, не відшкодування шкоди завданої потерпілому, враховуючи позицію потерпілого ОСОБА_12 , який як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді наполягав на призначенні ОСОБА_15 покарання у виді реального позбавлення волі, апеляційний суд, керуючись положеннями ст.ст. 50, 65 КК України, вважає, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів буде покарання наближене до мінімальної межі строк покарання у виді позбавлення волі, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України, яке обвинувачена повинна відбувати реально.
Таке покарання необхідне з метою виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_15 , попередження скоєння останньою нових кримінальних правопорушень у майбутньому, охорони прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, забезпечення зміцнення законності, сприяння запобігання кримінальним правопорушенням, виховання у дусі точного та неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, свобод, честі й гідності інших громадян, а також відповідальності перед суспільством.

Зазначений вид і міра покарання, на думку апеляційного суду, є справедливими, необхідними і цілком достатніми для виправлення ОСОБА_15 ..

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне призначити обвинуваченій додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України - позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки обвинувачена здійснюючи управління джерелом підвищеної небезпеки в стані алкогольного сп`яніння, допустила грубі порушення вимог Правил дорожнього руху України.
З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника ОСОБА_14 залишити без задоволення, а апеляційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_12 та його представника адвоката ОСОБА_13 стосовно призначеного покарання задовольнити частково, скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.
Що стосується доводів апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_12 та представника потерпілого адвоката ОСОБА_13 про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілого щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
За правилами ст. ст. 62, 128 КПК під час кримінального провадження до початку судового розгляду особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, зокрема, недоторканості права власності та розумності строків (ч. 5 ст. 128 КПК).

За правилами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати коло учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілого в частині відшкодування матеріальної шкоди у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_15 судом першої інстанції в повному обсязі не дотримано.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_15 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілому ОСОБА_12 заподіяно матеріальну та моральну шкоду.
З метою відшкодування цієї шкоди потерпілий звернувся в суді першої інстанції з цивільним позовом до обвинуваченої ОСОБА_15 про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 731910,76 грн та моральної шкоди у сумі 1200000 грн.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно визначив доведеність факту завдання потерпілому ОСОБА_12 документально підтвердженої матеріальної шкоди у сумі 72438 грн. 80 коп., яка складається: в частині понесених потерпілим витрат на лікування в сумі 23477 грн. 57 коп. та вартості матеріального збитку - пошкодження транспортному засобу потерпілого в розмірі визначеному висновком експертно-товарознавчого дослідження ОНДІСЕ №29 від 28.01.2013 року - у сумі 48961 грн. 23 коп..
Перевіривши докази в іншій заявленій частині цивільного позову відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції також вірно визнав недостатніми підстави для відшкодування потерпілому: витрат за кредитними угодами (через належність їх до договірних, а не деліктних відносин); втрату доходу внаслідок ушкодження здоров`я фізичної особи підприємця (через не надання позивачем відповідного розрахунку органу доходів та зборів у відповідності до ч.2 ст. 1198 ЦК України); витрат на оренду автомобіля, купівлю бензину та канцтоварів (через не доведення документально позивачем обґрунтованості необхідності здійснення таких витрат).
Судом першої інстанції також вірно вказано в оскарженому вироку про не достатність підстав для самостійного перерахунку вартості матеріального збитку, завданого пошкодженням транспортного засобу, відповідно до курсу долара США, оскільки таку вимогу необхідно доводити позивачу шляхом представлення додаткового експертного висновку.
Однак, апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції відносно того, що оскільки доведена потерпілим в суді сума до відшкодування заподіяної майнової шкоди в загальному розмірі 72438,80 грн. повністю покривається розмірами страхового відшкодування, то ОСОБА_15 не є належним відповідачем за заявленим потерпілим цивільним позовом, у зв`язку із чим судом першої інстанції в задоволенні цієї частини вимог відмовлено.
Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам та майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1187 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що між потерпілим ОСОБА_12 та обвинуваченою ОСОБА_15 виникли деліктні зобов`язання з приводу завдання шкоди внаслідок ДТП. У той же час, між обвинуваченою та страховою компанією ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»існували договірні зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року №1961-IV (далі - Закон №1961-IV) порядку.

Колегія суддів звертає увагу, що визначений Законом №1961-IV порядок звернення потерпілого до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий в розумінні ст. 124 Конституції України, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, коли йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

Застосування положень Закону №1961-IV у кримінальному судочинстві не повинно суперечити його засадам і обмежувати права потерпілого.

Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди. Це також узгоджується з положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України.

Аналогічну позицію викладено Верховним Судом упостанові від 17.10.2019 року (справа №401/1688/17).

Як встановлено судом першої інстанції, на момент вчинення злочину, відповідальність ОСОБА_15 була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між нею та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». Згідно з полісом про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АА/5168232 від 01.11.2011 року товариство є страховиком щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності зазначеного страхувальника, за шкоду, заподіяну третім особам при керуванні автомобілем марки «ЗАЗ Daewoo», номерний знак НОМЕР_1 , в період з 01.11.2011 року до 31.10.2012 року із лімітами відповідальності: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю 100000 грн; за шкоду, заподіяну майну 50000 грн; франшиза 500 грн (т.2 а.п.33).
Статтею 3 Закону №1961-IV визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно із ст. 22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п.33.1.4 ч.33.1 ст.33 Закону №1961-IV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Частиною 35.1 статті 35 Закону №1961-IV передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно п.п.37.1.4 ч.37.1 ст.37 Закону №1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

З кримінального провадження не вбачається, що ОСОБА_15 в передбачений законодавством строк зверталася до ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» із відповідною заявою про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 19.04.2012 року, а також не вбачається звернення потерпілого ОСОБА_12 про виплату йому страхового відшкодування за страховим випадком, що відповідно до ст.ст.35, 37 Закону №1961-IV може слугувати підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

Крім того, апеляційний суд враховує той факт, що з часу дорожньо-транспортної пригоди на день винесення оскарженого вироку минуло більше 7 (семи) років.

Під час розгляду кримінального провадження, суд першої інстанції не розглядав і не вирішував питання про невиконання ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» обов`язків страховика за договором у частині виплати страхового відшкодування, не визначав розміру цього виду шкоди, як страхового відшкодування, а також не перевіряв обставин його невиплати страховиком.

З наявної в матеріалах кримінального провадження позовної заяви потерпілого ОСОБА_12 вбачається, що останній звертається про стягнення відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди внаслідок вчиненої дорожньо-транспортної пригоди саме з обвинуваченої ОСОБА_15 , а не з ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна».

Таким чином, слід зазначити, що у даному кримінальному провадженні, потерпілий ОСОБА_12 на власний розсуд обрав спосіб захисту свого права шляхом звернення вимоги відшкодування завданої шкоди до особи, яка спричинила шкоду, що узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 12 ЦК, а також з тим, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК).

Апеляційним судом враховуються висновок Верховного Суду, викладений в ухвалі Касаційного кримінального суду від 18.02.2021 року у справі №350/1746/18 (провадження №51-2182км20), відповідно до якого, за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник, а саме особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), то така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки, а саме особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК).

При цьому потерпілому, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобов`язань (деліктному та договірному). Він вільно, на власний розсуд, обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1192 ЦК підстав.

Потерпілий має право відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов`язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів Касаційного кримінального судуу справі №350/1746/18 дійшла висновку, що рішення місцевого суду у вироку про стягнення завданої шкоди з засудженого, а не зі страховика у вказаному кримінальному провадженні, не суперечить вимогам цивільного законодавства.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що потерпілий ОСОБА_12 на власний розсуд має право обирати спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, тобто до обвинуваченої ОСОБА_15 , або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування.

Враховуючи звернення потерпілого ОСОБА_12 із позовною заявою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди із обвинуваченої ОСОБА_15 , приймаючи до уваги, що під час розгляду кримінального провадження судами першої апеляційної інстанцій беззаперечно встановлено, що саме злочинними діями обвинуваченої ОСОБА_15 потерпілому ОСОБА_12 було заподіяно документально підтверджену матеріальну шкоду на суму 72438 грн. 80 коп., апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість вироку суду в частині відмови в задоволенні позову потерпілого в частині стягнення з обвинуваченої матеріальної шкоди, що тягне за собою необхідність часткового задоволення цивільного позову потерпілого в цій частині апеляційним судом, шляхом ухвалення рішення про відшкодування матеріального збитку та стягнення вказаної суми із обвинуваченої ОСОБА_15 .

Водночас, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_15 на користь потерпілого моральної шкоди у сумі 400000 грн. (чотирьохсот тисяч гривень).

Так, суд першої інстанції, вирішуючи цю частину позовних вимог потерпілого вірно виходив з того, що при встановлених в суді обставинах, отримання потерпілим ОСОБА_12 ушкодження здоров`я в дорожньо-транспортній пригоді та наступне погіршення стану його здоров`я з вини обвинуваченої, безумовно потягло для потерпілого позбавлення певних елементів благополуччя, а також до психологічних страждань і суттєвих негативних змін в його подальшому житті.
Беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань потерпілого, обставини, при яких була спричинена йому моральна шкода, ступінь вини та соціальний статус обвинуваченої, яка не визнала свою вину у вчиненому, а також враховуючи вимоги ст.ст.23, 1167, 1168 ЦК України та роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд першої інстанції вірно визначив необхідним частково задовольнити заявлені вимоги потерпілого про відшкодування спричиненої останньому моральної шкоди, в розмірі 400000 грн.
Апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції в цій частині та вважає, що вказана сума, є цілком справедливою і співрозмірною з понесеними потерпілим моральними стражданнями.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, але водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання щодо розміру стягнення моральної шкоди з обвинуваченої на користь потерпілого, суд першої інстанції належним чином урахував характер злочину, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, а також вимоги розумності та справедливості, а тому доводи скарги потерпілого в цій частині є неспроможними.

Апеляційний суд не приймає до уваги численні доповнення потерпілого ОСОБА_12 та його представника адвоката ОСОБА_13 , в який вони фактично ставлять вимогу про збільшення позовних вимог, які були заявлені в судів першої інстанції, додаючи додаткові чеки, квитанції, та інші медичні документи, отримані після ухвалення оскарженого вироку, оскільки вказані документи не були предметом дослідження суду першої інстанції.

При цьому, на думку апеляційного суду, цілком справедливе бажання потерпілого ОСОБА_12 отримати більший розмір відшкодування завданої йому шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вже після ухвалення вироку судом першої інстанції, який обумовлений впливом події злочину на його життя та необхідності подальшого продовження лікування, яке ОСОБА_12 вочевидь потрібне, як потерпілій особі внаслідок вчинених відносно нього протиправних дій, але такі вимоги, відповідно до вимог процесуального закону, в рамках даного кримінального провадження є необґрунтованими.
Оскільки в апеляційній скарзі прокурора ставилося питання про визнання обвинуваченої ОСОБА_15 винуватою у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.286 КК України, але вироком суду обвинувачена вже визнана винуватою за вказаною нормою кримінального закону, вимога прокурора в цій частині є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
За наведених обставин апеляційний суд визнає вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченій покарання та вирішення судом питання щодо цивільного позову потерпілого в частині стягнення матеріальної шкоди, необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону, в тому вирок суду підлягає скасуванню, з постановленням за правилами ст.420 КПК апеляційним судом нового вироку в цій частині.
Керуючись ст.ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_15 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_12 та його представника адвоката ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 07 травня 2019 року у кримінальному провадженні №0000170 від 21.01.2013року, яким ОСОБА_15 визнана винуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, скасувати в частині призначеного покарання та вирішення питання щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 в частині стягнення матеріальної шкоди та ухвалити в цій частині новий вирок, яким:

Призначити ОСОБА_15 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
ОСОБА_15 взяти негайно під варту в залі судових засідань Одеського апеляційного суду.

Строк відбування покарання ОСОБА_15 відраховувати з моменту її затримання та взяття під варту.

Стягнути з ОСОБА_15 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 72438 грн. 80 коп. (сімдесят дві тисячі чотириста тридцять вісім гривень вісімдесят копійок).
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк, з моменту вручення йому копії вироку.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4