Ухвала

Іменем України
7 лютого 2022 року

м. Київ
провадження № 51-90 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 8 червня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 8 червня 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Пологи Запорізької області, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 06.03.2009 року за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7років. 8.07.2009 року постановою Апеляційного суду Запорізької області вирок змінено, застосовано положення ст. 69 КК України, строк покарання зменшено до 5років позбавлення волі. 26.08.2011року постановою Запорізького районного суду Запорізької області застосовано ст. 82 КК України із заміною покарання на виправні роботи з утриманням 20% заробітної плати в дохід держави. 05.09.2011 року звільнений з ДУ «Біленьківська виправна колонія (№99)».
- вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 5.11.2015 року за ч. 2 ст.125 КК України до штрафу у розмірі 850 грн.,
визнано винуватим та призначено покарання за ст. 128 КК України у виді обмеження волі на 1 рік.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 8 червня 2021 року - без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він 4 вересня 2020 року близько 13:30 год. в м. Гуляйполе Запорізької області, перебуваючи на зупинці громадського транспорту біля магазину «Лілія-4» по вул. Велика 126, долонями обох рук штовхнув в грудну клітину ОСОБА_5 , внаслідок чого остання впала на асфальтне покриття та отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить постановлені відносно нього вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 8 червня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021 року змінити через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості та особі засудженого внаслідок суворості, призначити за ст. 128 КК України більш м`яке покарання, а саме виправні роботи на строк до 2 років.
Зазначає, що суди повною мірою не врахували його особу (під час вчинення кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, він не перебував у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння; не перебуває на обліку у нарколога; має стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання; понад три роки співмешкає з жінкою та має намір зареєструвати шлюб ; має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заборгованість зі сплати аліментів погашена; працевлаштований), а також обставини, що пом`якшують покарання (повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, сприяв розкриттю правопорушення, не заперечує щодо відшкодування обгрунтованої частини матеріальної та моральної шкоди потерпілій, жалкує про скоєне).
Вважає, що обмеження волі негативно вплине на процес його виправлення та ресоціалізації, на шлюбні відносини, порушить його соціальні зв`язки, може вплинути на відносини з дитиною, не сприятиме виконанню його батьківських обов`язків. А тому, на його думку, покарання у виді виправних робіт було б достатнім та необхідним для його виправлення та досягнення основної мети покарання.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію його дій. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість.
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Обираючи засудженому покарання, суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу ОСОБА_4 , який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за злочини пов`язані із завданням шкоди здоров`ю людини, судимості не погашено, за місцем проживання характеризується посередньо, не одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, офіційно не працює, виконує будівельні роботи за наймом, має мінливий дохід, який належними доказами не підтверджений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на військовому обліку не перебуває.
Судом взято до увагитакож обставини, які пом`якшують покарання (визнання вини, щире каяття) та наявність обставин, які його обтяжують (рецидив злочинів, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку).
Крім того, враховано, що засуджений допомогу потерпілій ОСОБА_5 не надав, швидку не викликав та одразу покинув місце події. Своїми діями завдав їй матеріальної та моральної шкоди. При цьому, моральну шкоду взагалі не відшкодував. У зв`язку з чим потерпіла просила призначити ОСОБА_4 суворе покарання.
Не залишено поза увагою суду також висновок органу пробації, відповідно до якого ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінений як середній, такого ж рівня визначений і ризик небезпеки для суспільства чи окремих осіб. А тому виправлення ОСОБА_4 без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства.
Наведене стало підставою призначити ОСОБА_4 покарання за ст. 128 КК України у виді обмеження волі на 1 рік.
Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 , які є аналогічними, наведеними у його касаційній скарзі, дав на них вичерпну, вмотивовану відповідь.
Апеляційний суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати призначене ОСОБА_4 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, надмірно суворим.

Таки висновок суд зробив виходячи з того, що засуджений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, у тому числі, тяжких, має не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, раніше відбував покарання в місцях позбавлення волі, яке йому в подальшому було замінено на більш м`яке покарання у вигляді виправних робіт, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.

Належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.
Відповідно до ухвали апеляційного суду, наявні у матеріалах кримінального провадження характеризуючі матеріали не свідчать про те, що ОСОБА_4 є особою, яка має стійкі соціальні зв`язки, оскільки він не перебуває у зареєстрованому шлюбі, і хоча у нього дійсно є малолітня дитина, проте аліментам він не сплачує, має заборгованість.
Слід звернути увагу, що на момент ухвалення вироку ОСОБА_4 офіційно працевлаштований не був, що унеможливлювало призначення йому покарання у вигляді виправних робіт, а відповідно до матеріалів кримінального провадження йому раніше вже замінювали покарання у вигляді позбавлення волі на більш м`яке виправні роботи, однак це жодним чином не сприяло його виправленню та перевихованню.
Крім того, вироком суду першої інстанції ОСОБА_4 не булопризначено найбільш суворий вид покарання (позбавлення волі), а строк покарання у вигляді обмеження волі було призначено в мінімальних межах санкції статті, що виключає твердження про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.
У зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень ОСОБА_4 можливо лише з призначенням йому покарання у виді обмеження волі, і підстави для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України відсутні.
Ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом у ході розгляду апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.
Призначаючи покарання суди виходили з положень ч 2 ст. 65 КК України відповідно до яких більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Нових обґрунтованих підстав для призначення засудженому більш м`якого покарання не наведено й касаційному суду.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого про його офіційне працевлаштування та погашення заборгованості зі сплати аліментів, то вони є безпідставними, оскільки нічим не підтверджені.
Те, що засуджений не заперечує щодо відшкодування обґрунтованої частини матеріальної та моральної шкоди потерпілій, свідчить лише про часткове визнання шкоди і не є тотожним її відшкодуванню.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.
Висновки судів попередніх інстанцій зроблено з дотриманням принципів законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання.
Касаційна скарга засудженого не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 8 червня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3