Справа №577/3604/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/404/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
Іменем України

06 жовтня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 577/3604/20 за апеляційною скаргою заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27.10.2020, яким затверджена угода про визнання винуватості та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним за ч. 2 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі заступник керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, за яким ОСОБА_9 визнати винним за ч. 2 ст. 286 КК і призначити покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки з позбавленням права керувати т/з строком 2 роки, оскільки встановивши, що внаслідок дій ОСОБА_9 загинула потерпіла ОСОБА_12 , суд першої інстанції мав би відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості, так як умови цієї угоди суперечать вимогам КК, КПК і не узгоджуються з правом безпосередньої жертви кримінального правопорушення на волевиявлення, що відповідає правовому висновку ВП ВС від 16.01.2019 у справі № 439/397/17. Крім того, до ОСОБА_9 безпідставно застосовані положення ст. 69 КК, внаслідок чого призначене м`яке покарання.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27.10.2020 затверджена угода про визнання винуватості та ОСОБА_9 визнаний винним за ч. 2 ст. 286 КК, і йому призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн, без позбавлення права керування т/з.

Згідно вироку, 09.08.2020 близько 17:40 ОСОБА_9 керував автомобілем «ВАЗ 210994» д. н. НОМЕР_1 та рухався автодорогою Хижки-Козацьке в бік с. Козацьке Конотопською району Сумської області. Перебуваючи в районі 8 км ОСОБА_9 зневажив безпекою дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху, втратив контроль над керуванням автомобіля, допустив його виїзд за межі проїзної частини та подальше зіткнення зі стовбуром дерева. Внаслідок ДТП пасажирка автомобіля ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці пригоди, а пасажир ОСОБА_13 тілесні ушкодження середньої тяжкості. ОСОБА_9 допустив порушення вимог п. 2.3 «б», 12.1 ПДР, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з таких підстав.

Згідно ст. 26 КПК сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. З огляду на ці положення, які складають зміст засади диспозитивності, у випадку ініціювання сторонами вирішення правового спору між ними самостійно, через укладення угоди у порядку, визначеному главою 35 КПК, дії суду обмежується відповідним бажанням сторін.

Послідовно забезпечуючи реалізацію вимог засади диспозитивності, законодавець виділив в окремій нормі КПК особливості апеляційного оскарження судових рішень на підставі угод, що передбачає звуження меж вимог, які можуть ставити в апеляції суб`єкти оскарження.

Так, згідно ч. 1 ст. 392 КПК у апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, зокрема: п. 1) 1) вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 КПК, положення ч. 4 якої у свою чергу визначають, що вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором і обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений прокурором виключно з підстав призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, а також затвердження судом угоди у провадженні, в якому угода не може бути укладена.

Угода про визнання винуватості між прокурором і обвинуваченим, з поміж іншого, може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких і тяжких кримінальних правопорушень. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди (ч. 4 ст. 469 КПК).

Повертаючись до обставин провадження, вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27.10.2020 ОСОБА_9 визнаний винним за ч. 2 ст. 286 КК, і йому призначене покарання, яке узгоджене сторонами цієї угоди, із застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн, без позбавлення права керування т/з. Тобто прокурор не може оскаржити цей вирок з однієї із визначених законом підстав, існування б якої надавало йому таке право (призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами).

Що стосується оскарження прокурором вказаного вироку у зв`язку із затвердженням судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 КПК угода не може бути укладена, то така можливість у прокурора також відсутня, оскільки в цьому провадженні угода про визнання винуватості укладена щодо тяжкого кримінального правопорушення, що дозволено ч. 4 ст. 469 КПК. Крім того, визнаними стороною обвинувачення потерпілими ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надані письмові згоди на укладення угоди про визнання винуватості між прокурором і обвинуваченим ОСОБА_9 .

Вирішуючи питання правомочності потерпілої ОСОБА_14 бути суб`єктом надання згоди при укладенні угоди про визнання винуватості в розумінні ч. 4 ст. 469 КПК необхідно враховувати, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди (ч. 1 ст. 55 КПК).

Процесуальними умовами появи потерпілого як учасника кримінального провадження є необхідність подання заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, надання згоди на визнання потерпілим (у разі, якщо така заява ним не подавалась) або подання заяви про залучення до провадження як потерпілого. Обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого (ч. 2 ст. 55 КПК).

Кримінальний процесуальний закон юридично закріплює статус потерпілого учасника кримінального провадження, наділяючи його певними процесуальними правами та обов`язками саме як учасника процесу. Водночас КПК передбачено так зване правонаступництво у кримінальному провадженні (ч. 6 ст. 55). Згідно з положеннями цієї норми, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення ч. 1-3 цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Таким чином, КПК передбачає юридичну фікцію, відповідно до якої інша особа визнається власне потерпілим, хоча їй безпосередньо не заподіяна шкода в результаті вчинення кримінального правопорушення. Водночас КПК закріплює перехід до такої особи не тільки прав потерпілого, а й перехід самого процесуального статусу потерпілого.

Потерпіла ОСОБА_14 визнана потерпілою у порядку ч. 6 ст. 55 КПК, що надає їй відповідні права, в тому числі не заперечувати проти укладення угоди про визнання винуватості, тому головна умова, яка дозволяє укладати угоду в провадженнях щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана правам та інтересам третіх осіб, у яких беруть участь потерпілі, дотримана.

Необхідно зауважити, що зважаючи на положення ст. 370, ч. 2 ст. 475 КПК, вирок на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором і обвинуваченим повинен відповідати загальним вимогам до судових рішень щодо законності. Обов`язок перевіряти угоду на відповідність її не тільки спеціальним нормам, що стосуються укладання угод, а й іншим нормам КПК та КК, покладається на суд, який вирішує питання щодо затвердження такої угоди.

Повноваження прокурора при оскарженні вироку суду першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором і обвинуваченим обмежені приписами п. 2 ч. 4 ст. 394 КПК, і не підлягають розширенню, в тому числі через затвердження судом угоди, умови якої не відповідають нормам кримінального та процесуального закону.

Що стосується доводів апеляційної скарги заступника керівника обласної прокуратури про те, що суд неправомірно затвердив угоду між прокурором і обвинуваченим у цьому провадженні, оскільки угода про визнання винуватості між прокурором у кримінальних провадженнях про кримінальні правопорушення, внаслідок яких настала смерть потерпілого, не допускається що відповідає правовому висновку ВП ВС від 16.01.2019 у справі № 439/397/17, згідно з якими під час примирення лише сам потерпілий може виражати свою волю, а не інші особи, які є його представниками/правонаступниками, то вони не можуть бути прийнятими до уваги.

Положеннями ч. 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. За змістом цієї норми закону суди мають враховувати висновки Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах.

Натомість фактичні обставини та правові механізми, застосовані у цьому провадженні та у названій постанові Великої Палати Верховного Суду не є подібними. Зокрема, у постанові від 16.01.2019 зроблений правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ст. 46 КК «Звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим», згідно якого: термін «потерпілий» у ст. 46 КК необхідно розуміти у його кримінально-правовому значенні, як особу, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо заподіюється фізична, моральна та/або майнова шкода або створюється загроза її заподіяння. Якщо внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілому заподіяна смерть, то ніхто інший не може висловити його волю під час вирішення питань, пов`язаних з відшкодуванням шкоди у виді смерті як підстави для звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 46 КК. Заподіяна кримінальним правопорушенням шкода у розумінні ст. 46 КК має бути такою, що за своїм характером піддається відшкодуванню (усуненню). Смерть є наслідком, що має незворотний характер. Таким чином, шкода у виді смерті відшкодуванню або усуненню в розумінні ст. 46 КК не підлягає. У випадку заподіяння кримінальним правопорушенням шкоди у виді смерті потерпілого звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим (ст. 46 КК) не можливе.

Тобто вказаний висновок не стосується положень кримінального процесуального закону, якими регламентовано можливість укладення угоди про визнання винуватості. Ці правові інститути не є однаковими, оскільки поняття «потерпілий» у матеріальному кримінальному праві та у кримінальному процесі за змістом не є тотожними, як і звільнення від кримінальної відповідальності не є тотожним із укладенням угоди про визнання винуватості, які мають абсолютно інші правові наслідки.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 не був звільнений судом першої інстанції від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК, а було укладено угоду про визнання винуватості, затвердивши яку суд першої інстанції ухвалив обвинувальний вирок, тому правові механізми, застосовані у цьому провадженні та у постанові Великої Палати Верховного Суду, не є подібними, у зв`язку з чим вказана в апеляційній скарзі обставина унеможливлює оскарження прокурором в апеляційному порядку вироку на підставі угоди про визнання винуватості відносно ОСОБА_9 , що тягне за собою закриття апеляційного провадження.

Зазначений висновок ґрунтується на тому, що ст. 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК визначає, в яких випадках і які рішення судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку. Саме тому апеляційна скарга на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, не може бути розглянута по суті, а відкрите (розпочате) апеляційне провадження за такою скаргою підлягає закриттю з урахуванням положень ч. 6 ст. 9 КПК.

Рішення апеляційного суду про закриття провадження повністю узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеним в ухвалі від 19.02.2019 (справа № 569/17036/118), згідно якого якщо після відкриття апеляційного провадження буде встановлено, що апеляційний розгляд здійснюється за апеляційною скаргою на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження. Верховний Суд визнав правильними такі рішення апеляційних судів (ухвала ВС від 19.03.2018 у справі № 439/1271/17; постанова ВС від 23.10.2018 у справі № 180/210/17).

Аналогічний підхід застосований Великою Палатою Верховного Суду, яка вважала за необхідне закрити касаційне провадження, відкрите за скаргою на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (постанова від 23.01.2019 у справі № 738/1482/16-к).

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27.10.2020.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4