Категорія:ч.1 ст.393 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2021 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:
Вказаним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Іваничі Волинської області, жителя та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , з повною вищою освітою, неодруженого, не працює, в порядку ст. 89 КК України не судимого,
засуджено за ч.1 ст.393 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
Строк відбуття покарання обвинуваченому визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішена доля речових доказів.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що 23 вересня 2020 року близько 11 год 20 хв, будучи під вартою на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 161/9029/20 про його обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.185, ч.1 ст.263, ч.2 ст.296, ч.2 ст.187, ч.2 ст.289 КК України, перебуваючи на першому поверсі приміщення Луцького міськрайонного суду Волинської області за адресою: м. Луцьк, вул. Конякіна, буд. 3, де очікував приїзду працівників поліції для конвоювання у ДУ «Луцький слідчий ізолятор», не маючи права самовільно залишати вищевказане приміщення, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, скориставшись відсутністю нагляду за його діями з боку працівників першого підрозділу охорони територіального управління Служби судової охорони у Волинській області, які здійснювали за ним нагляд, без належного дозволу та відсутності законних підстав, впевнившись, що його злочинні дії не будуть помічені, таємно, самовільно залишив вказане приміщення, чим вчинив втечу з-під варти. В подальшому того ж дня близько 11 год 23 хв ОСОБА_7 був затриманий працівниками служби судової охорони поблизу будинку АДРЕСА_2 .
Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, захисник оскаржує вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Стверджує, що ОСОБА_7 є особою молодого віку, на обліках не перебуває, в порядку ст.89 КК України не судимий, а шкода, заподіяна злочином, відсутня. З огляду на наведене, просить змінити вирок суду та застосувати до його підзахисного інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги, міркування обвинуваченого та його захисника, які подану апеляцію підтримали у повному обсязі і просили застосувати до ОСОБА_7 ст.75 КК України, пояснення прокурора, яка заперечила апеляцію та просила вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.393 КК України як втеча з-під варти, вчинена особою, яка перебуває в попередньому ув`язненні, є правильною та ґрунтується на зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку і перевірених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку, і які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.
Провадження щодо ОСОБА_7 розглянуте судом першої інстанції відповідно з вимогами ч.3 ст.349 КПК України.

Посилання, наведені в апеляційній скарзі сторони захисту, про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, на думку апеляційного суду, є слушними і заслуговують на увагу.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст.ст.50, 65 КК України та не врахував усі обставини, які давали можливість застосувати щодо обвинуваченого ст.69 КК України.

Так, місцевим судом не повно враховано обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Також апеляційний суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, бере до уваги характер та ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, який відноситься до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, вину у вчиненому визнав повністю та щиро розкаявся, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів-нарколога та психіатра не перебуває.
Суд апеляційної інстанції враховує конкретні обставини скоєного злочину, зокрема те, що обвинувачений залишив приміщення суду без відповідного дозволу, тобто без застосування будь-якого насильства, незначний проміжок часу перебував не під вартою (3 хвилини), відсутність значної шкоди від його вчинення кримінального правопорушення та відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого.
Згідно з положеннями ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Враховуючи наведені обставини,. які пом`якшують покарання обвинуваченого, особу винного та обставини вчиненого кримінального правопорушення у їх сукупності, апеляційний суд доходить обґрунтованого переконання, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, а тому вважає за можливе призначити обвинуваченому за ч.1 ст.393 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.1 ст.393 КК України, а саме: у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі.
Таке покарання, на переконання апеляційного суду, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню ним нових злочинів.
Підстав для застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, на підставі вищенаведеного, суд апеляційної інстанції не вбачає.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
З наведених підстав, апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а вирок щодо ОСОБА_7 зміні в частині призначеного покарання на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.
На підставі ст.69 КК України зменшити призначене ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.393 КК України до 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді