УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.10.2021 року

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 001275 від 20.10.2021 року відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Братськ Іркутської області Російської Федерації, громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, досудовим розслідуванням установлено, що 20.10.2021 водій ОСОБА_4 , керуючи автопоїздом у складі сідельного тягача «DAF TE 47XS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOGEL SN 24P», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух в темну пору доби, по асфальтному сухому дорожньому покриттю автодороги «Київ - Одеса», з боку м. Києва у напрямку м. Одеси, по території Подільського району Одеської області.

Зазначена дорога, є автомобільною дорогою загального користування міжнародного значення М-05, має відповідне обладнання дорожнього покриття та придорожньої зони, де організований двосторонній двохрядний рух, напрямки якого поділені турнікетною огорожею, з обох боків позначеною дорожньою розміткою 1.1. (вузька суцільна лінія, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, позначає межі смуг руху на дорогах, позначає межі ділянок проїзної частини, на які в`їзд заборонено), смуги для руху, позначені переривчатою лінією дорожньої розмітки 1.5 (позначає межі смуг руху, за наявності двох і більше смуг, призначених для руху в одному напрямку).

Проїжджаючи ділянку 312 км цієї автодороги, автопоїзд під керуванням ОСОБА_4 рухався в умовах обмеженої видимості, через густий туман, при нахилу проїзної частини (спуск), при цьому останній був неуважним, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, в умовах недостатньої видимості, обрав швидкість руху керованого автопоїзду без урахування видимості дороги та дорожньої обстановки, яка не забезпечує безпеку, і не дає можливість йому постійно контролювати рух, чим порушив вимоги п.п. 1.5., п/п б) п. 2.3. «Правил дорожнього руху» України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001), далі Правил, якими передбачено:

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків».

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

п/п б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі».

Того ж дня, на 312 км + 500 м автодороги «Київ-Одеса», у лівій смузі проїзній частині автодороги напрямку руху в бік м. Одеси, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля «VOLKSWAGEN MULTIVAN», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та автопоїзду, у складі сідельного тягача «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_4 , з напівпричепом «SCHMITZ SCS 34L», реєстраційний номер НОМЕР_5 , нерухомо стояли зазначені транспортні засоби, а також один за одним автомобілі «VOLKSWAGEN CRAFTER», реєстраційний номер НОМЕР_6 , та «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_7 , які зупинилися у зв`язку з наявною попереду перешкодою для руху.

Здійснюючи подальший рух по крайній лівій смузі, приблизно о 04.35 годині, під`їжджаючи до вищевказаної ділянки проїзної частини, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, та маючи об`єктивну і реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_4 заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, у порушення вимог п.п. 12.1.,12.2., 12.3., 11.5. зазначених Правил, що зобов`язують водія:

п.11.5. «На дорогах, які мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку, виїзд на крайню ліву смугу для руху в цьому ж напрямку дозволяється, якщо праві зайняті, а також для повороту ліворуч, розвороту або для зупинки чи стоянки на лівому боці дороги з одностороннім рухом у населених пунктах, коли це не суперечить правилам зупинки (стоянки)».

п. 12.1. «При виборі в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

п.12.2. «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги».

п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

при наявності вільної правої смуги для руху, безпідставно обрав для свого подальшого руху ліву смугу свого напрямку, не обрав безпечної швидкості руху за умовами видимості, відволікся від керування, з моменту об`єктивної можливості виявити транспортні засоби, які знаходилися на проїзній частині попереду, у смузі руху його автопоїзда, своєчасно не відреагував на виниклу перешкоду для руху, при відсутності яких-небудь інших перешкод технічного характеру, не зменшив швидкість руху керованого ним транспортного засобу аж до його зупинки або безпечного, для інших учасників дорожнього рух, об`їзду перешкоди, внаслідок чого, передньою частиною керованого ним автопоїзда скоїв наїзд на задню частину автомобіля «ВАЗ 21093», який під дією динамічної сили, здійснив неконтрольований рух вперед, та здійснив наїзд на задню частину стоячого поперед нього автомобіля «VOLKSWAGEN CRAFTER», який в свою чергу контактував з задньою частиною напівпричепа «SCHMITZ SCS 34L», у складі автопоїзду з сідельним тягачем «DAF», який знаходився попереду нього у нерухомому стані.

Внаслідок контактування між собою зазначених вище транспортних засобів стався наїзд автопоїзда під керуванням ОСОБА_4 , на пішоходів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які перебували біля задньої частини напівпричепа «SCHMITZ SCS 34L», та від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці пригоди.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди сталося загоряння всіх транспортних засобів-учасників ДТП.

Дії водія автопоїзда ОСОБА_4 , що не відповідали вимогам пунктів п.п. 1.5., п/п б) п. 2.3., п.п. 11.5., 12.1.,12.2., 12.3. Правил, знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті двох осіб.

Слідчий звертається до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи його наступними доводами та посиланням на наступні ризики.

ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, що призвело до смерті двох осіб, та спричинення тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості ще принаймні кільком постраждалим, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортним засобом строком до 3 років.

Розуміючи тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному, останній може зникнути та переховуватись від суду, що свідчить про наявність ризику передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, тим більше, що ОСОБА_4 не працевлаштований, у нього відсутні міцні соціальні зв`язки на території Одеської області, відмовився давати показання, органам слідства у розкритті злочину не сприяє.

Оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні тільки розпочато, то перебуваючи на свободі підозрюваний також може незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вчинити інші кримінальні правопорушення, що свідчить про існування ризиків передбачених п.п.3-5 ч.1 ст.177 КПК України.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Захисник в судовому засіданні проти задоволення клопотання слідчого заперечував, зазначивши, що прокурором в судовому засіданні не доведені ризики на які посилається прокурор, підозрюваний має міцні соціальні зв`язки, має постійне місце проживання. Просив відмовити в задоволенні клопотання та обрати відносно його підзахисного запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Підозрюваний підтримав думку свого захисника.

Вивчивши клопотання та матеріали які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку учасників судового засідання, слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При розгляді клопотання слідчого, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», слідчий суддя застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Згідно п.32 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року, та відповідно до п.219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» («NechiporukandYonkalo v. Ukraine») від 21 квітня 2011 року, заява №42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року - Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, слідчий суддя враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п.84 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року в справі «Харченко проти України», п.4 ст.5 Конвенції передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка послужила підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічус проти Литви» (Butkeviciusv. Lithuania) № 48297/99, п. 43, ЄКПЛ 2002-ІІ).

Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п. 68-69 Рішення від 17.10.2013 року у справі «Таран проти України» зазначив, що пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства; він також має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Нештяк проти Словаччини» (Neљќбk v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74). На думку Суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має втілювати вимогу пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (див. рішення у справі «Ладент проти Польщі» (Ladent v. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR 2008-... (витяги), і від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 86).

Суд також постановив, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Разом з тим, згідно п.99 рішення ЄСПЛ у справі «Геращенко проти України», визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні органі державної влади зобов`язані розглянути також альтернативні заходи забезпечення її явки до суду.

Як вбачається з матеріалів клопотання, письмове повідомлення про підозру про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, складено, оголошено та вручено підозрюваному 20.10.2021 року.

20.10.2021 року ОСОБА_4 було затримано в порядку ст.208 КПК України.

Обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, які наявні в матеріалах клопотання.

При вирішенні питання про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, слідчий суддя виходить з наступного. Так, враховуючи обставини можливого вчинення кримінального правопорушення, тяжкість кримінального правопорушення, в якому підозрюється ОСОБА_4 , покарання, яке йому загрожує у випадку визнання його винним у його вчиненні, беручи до уваги наслідки, які були спричиненні в результаті вчинення такого кримінального правопорушення, у вигляді, зокрема, смерті двох осіб, слідчий суддя приходить до переконання про наявність ризику у вигляді можливого переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду.

На підставі викладеного, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення є обґрунтованим, а відповідний запобіжний захід достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігання ризику, передбаченому п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Однак, слідчий суддя вважає недоведеним існування ризиків передбачених п.п.3-5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки органом досудового розслідування не доведено того, що підозрюваний може незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, крім того, підозрюваний раніше до кримінальної відповідальності не притягався, а тому посилання на те, що останній може вчинити інші кримінальні правопорушення, є незрозумілим та безпідставним.

З урахуванням встановленого в судовому засіданні ризику та обставин кримінального правопорушення, а також обґрунтованості клопотання сторони обвинувачення, підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів відносно підозрюваного в судовому засіданні встановлено не було.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.4 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; щодо злочину, який спричинив загибель людини.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що в результаті вчинення кримінального правопорушення загинуло двоє осіб, слідчий суддя приходить до переконання про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Таким чином, з урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 183, 184, 193, 194, 196 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 001275 від 20.10.2021 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор.
Строк дії ухвали обчислюється з моменту затримання, а саме з 20.10.2021 року та діє до 18.12.2021 року, включно, в межах строку досудового розслідування

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Подання апеляційної скарги зупиняє набрання ухвалою законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1