ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2297/21 Справа № 185/1924/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000348 від 04 грудня 2018 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 7 місяців.
До повного відбуття покарання залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 06 грудня 2018 року.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у сумі 50 000 грн.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у спричиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження за наступних обставин.
03 грудня 2018 року приблизно о 08.00 год. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 211340», державний номерний знак НОМЕР_1 , разом зі ОСОБА_9 приїхав на узбіччя дороги, яка веде в бік с. Оженківка Дніпропетровської області, неподалік від дороги «М04 Е50» між м. Павлоградом та с. Межирічі Дніпропетровської області, де між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 , на ґрунті неприязливих відносин наніс близько трьох ударів ліктем правої руки в область обличчя ОСОБА_9 , яка перебувала на передньому пасажирському сидінні.

ОСОБА_9 вийшла з автомобіля, після чого ОСОБА_7 схопив її за волосся, нагнув обличчям до землі, наніс потерпілій ОСОБА_9 близько шести ударів руками та ногами в область голови, тулубу, верхніх та нижніх кінцівок, спричинивши ОСОБА_9 тілесні ушкодження, що за своїм характером відносяться до ушкоджень легкої та середньої тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство. Зазначає, що обвинувачений вину не визнав, декілька разів змінював свої показання щодо обставин вчинення злочину та лише під час останнього допиту визнав факт спричинення потерпілій тілесних ушкоджень. Вважає, що вина обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України доведена матеріалами провадження, зокрема, поясненнями потерпілої та свідків. Вказує, що події, які передували злочину, а саме сварка з потерпілою, здійснення обвинуваченим постійного морально-психологічного тиску на потерпілу, свідчать про наявність у обвинуваченого умислу саме на вбивство.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просив задовольнити в повному обсязі.
Обвинувачений ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_10 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.
Вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом обставин кримінального провадження. Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за яке він засуджений, підтверджуються сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин провадження дії останнього охоплюються складом злочину, визначеного ч. 1 ст. 122 КК України. З позицією суду першої інстанції погодився і суд апеляційної інстанції.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтвердив факт нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілій та накинення на її шию пластикового хомуту, однак заперечував умислу на її вбивство; потерпілої ОСОБА_9 щодо обставин вчиненого щодо неї злочину;свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та судового експерта ОСОБА_28 щодо обставин, які їм були відомі, та подій, очевидцями яких вони були; даними протоколів слідчих дій, висновкамисудово-медичних та судово-імунологічних експертиз та іншими письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.
Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності - достатніми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину, передбаченого ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, і перекваліфікував його дії за ч. 1 ст. 122 КК України.
Суд першої інстанції навів переконливі доводи на обґрунтування такого висновку, тому суд апеляційної інстанції визнає його правильним.
В апеляційній скарзі прокурор стверджує про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки, на його думку, в діях обвинуваченого наявний умисел на вбивство потерпілої.
За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тілесного ушкодження є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично були заподіяні.

Крім того, заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості.

А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

Судом першої інстанції при ретельному дослідженні усіх доказів встановлено, що між обвинуваченим та потерпілою раніше були шлюбні відносини, вони мали спільну дитину та між ними іноді виникали сварки. 03 грудня 2018 року між виникла сварка, під час якої вони ображали один одного нецензурною лайкою, після чого ОСОБА_7 завдав удари потерпілій біля посадки в безлюдному місці, там же надів їй на шию пластиковий хомут, після чого залишив місце події. Тобто, будучи фізично здоровим чоловіком ОСОБА_7 мав можливість реалізувати умисел на вбивство потерпілої ОСОБА_9 і перешкод для здійснення будь-яких дій на позбавлення життя останньої у нього не було.

Тобто, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 не мав умислу на заподіяння смерті потерпілій, а завдавши їй кілька ударів, спричинивши тілесні ушкодження та одягнувши на неї пластиковий хомут, залишив місце вчинення злочину, хоча мав можливість продовжити свої протиправні дії, а тому кваліфікація дій винного як замах на вбивство потерпілої не відповідає встановленим судом обставинам провадження.

Такий висновок підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка зазначила, що у обвинуваченого не було умислу на її вбивство, оскільки біля посадки, де відбулась подія, більше нікого не було і ніщо не заважало обвинуваченому здійснити будь-які дії на позбавлення її життя. При цьому додатково зазначила, що сама намагалась зняти з себе хомут і могла затягнути його ще більше.

Під час апеляційного перегляду потерпіла ОСОБА_9 також стверджувала про відсутність у ОСОБА_7 умислу на її вбивство.

Про відсутність умислу в обвинуваченого на вбивство потерпілої також свідчить той факт, що після спричинення тілесних ушкоджень потерпіла ОСОБА_9 самотужки дісталася автомобільної траси і попросила допомоги, а також показання свідка ОСОБА_29 , який надав потерпілій допомогу і зняв з її шиї пластиковий хомут, відповідно до яких пластиковий хомут на шиї потерпілої був затягнутий нещільно, так як перед тим як зробити розріз, він між хомутом та шиєю засунув палець.

Вказане також узгоджується з показаннями допитаного у якості свідка лікаря ОСОБА_16 , який зазначав, що в момент, коли потерпіла потрапила до лікарні, будь-яких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, у неї виявлено не було. Також не було виявлено ознак механічної асфіксії, оскільки якщо б такі ознаки були, то потерпіла була б терміново доставлена до реанімації.

Крім того, з висновків судово-медичних експертиз № 24 від 08 лютого 2019 року та №37-Д від 14 лютого 2019 року вбачається, що тілесні ушкодження, завдані потерпілій ОСОБА_9 відноситься до ушкоджень середньої тяжкості і до легких тілесних ушкоджень, які не є небезпечними для життя потерпілої, так як останні не спричинили загрозливих для життя явищ в момент заподіяння. Будь-яких даних за наявності асфіксії (в т.ч. механічної) - не виявлено, даних за наявність комплексу розладів функції центральної нервової системи, серцево-судинної системи та органів дихання, котрі загрожували життю та можуть свідчити про наявність асфіксії - не виявлено.

Допитаний в судовому засіданні в якості експерта ОСОБА_28 підтвердив складені висновки та додатково зазначив про те, що, ані загрози для життя потерпілої, ані ознак асфіксії у потерпілої виявлено не було, з огляду на що наявний на шиї хомут не міг спричинити втрату свідомості потерпілої, а садно на шиї потерпілої не є странгуляційною бороздою.

Наявні у потерпілої ОСОБА_9 поранення не призвели до такого стану останньої, який би давав обвинуваченому підстави вважати, що він досяг злочинної мети, заподіявши смертельного поранення. Крім того, потерпіла не вчиняла жодних дій, які б можна було розцінити як активну протидію злочинним діям, що завадили обвинуваченому довести свій умисел на вбивство до кінця, з огляду на відсутність на місці вчинення злочину інших осіб.

Про відсутність у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілої ОСОБА_9 свідчить і той факт, що обвинувачений після заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень неодноразово повертався на місце вчинення кримінального правопорушення з метою знайти потерпілу, надати їй допомогу та відвезти до лікарні, що підтверджується наявним у матеріалах провадження відеозаписом з камер відеоспостереження.

З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої про відсутність у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілої, а тому доводи прокурора щодо необхідності кваліфікації дій винного за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України є безпідставними.

Також суд апеляційної інстанції вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України. Таке покарання з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та принципами співмірності й індивідуалізації, відповідає основній його меті як заходу примусу.

Зважаючи на те, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону у кримінальному провадженні не виявлено, а покарання є справедливим, тому відсутні підстави для скасування судового рішення щодо ОСОБА_7 та відповідно для задоволення касаційної скарги прокурора.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4