Номер провадження: 11-кп/813/1390/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши в судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_11 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 10.03.2021 у кримінальному провадженні №0000154, внесеному до ЄРДР 08.03.2020 року, відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Ясне Волочиського району Хмельницької області, громадянина України, із вищою освітою, розлученого, маючого на утриманні дітей 2002, 2004 років народження, з вищою освітою, працюючого лікарем-урологом в КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», зареєстрованого: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-
установив
Зміст оскарженого судового рішення
Оскаржуваним вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.
Запобіжний захід до набрання вироку законної сили відносно ОСОБА_7 обрано у вигляді особистого зобов`язання, після чого має бути змінено на тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».
Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 та ТДВ «Страхова компанія Ю.Ес.Ай.» про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди - залишено без задоволення.
Також даним вироком вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів.
Вироком районного суду ОСОБА_7 визнаний винуватим в тому, що 07.03.2020 року, приблизно о 19год. 10хв., ОСОБА_7 допустив порушення вимог п.2.3 (б); 12.3; 12.4 «Правил дорожнього руху України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року.
Так, в зазначений день та час, ОСОБА_12 керуючи технічно справним автомобілем марки «Mitsubishi», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в темний час доби та за умови інтенсивного вуличного освітлення, по сухому чистому асфальтобетонному покриттю просп. Добровольського, із сторони вул. Марсельська, в напрямку вул. Ак. Заболотного в м. Одесі, проїжджаючи ділянку проїзної частини, біля будинку №90, по лівій смузі руху (за фактичної організації двостороннього руху - по дві смуги для руху в кожному напрямку, за наявності горизонтальної дорожньої розмітки 1.3 та 1.5), заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розраховував на їх відвернення, а саме: був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, перевищив дозволену швидкість руху в населеному пункті, при виникненні небезпеки для руху, у вигляді пішохода ОСОБА_13 , який несучи в руках коробку, перетинав проїзну частину з права наліво пуд кутом, за ходом руху автомобіля, фактично маючи можливість виявити пішохода в момент виходу на проїзну частину, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого, допустив наїзд транспортного засобу на пішохода. При цьому, ОСОБА_7 об`єктивно мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, належним виконанням вищезазначених вимог «Правил дорожнього руху України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми у вигляді забійної рани, саден голови, крововиливів у м`які тканини голови; переломів кісток черепу, крововиливів під м`які мозкові оболонки; закритої травми тулубу у вигляді саден спини, крововиливів під плевру воріт легень з розривом в області воріт лівої легені, розриву грудного відділу аорти, крововиливів в ліву плевральну порожнину, розривів селезінки, печінки з крововиливом в черевну порожнину; саден верхніх та нижніх кінцівок, ран лівого гомілково-ступневого суглобу, переломів кісток лівої гомілки, крововиливів в м`які тканини нижніх кінцівок, розриву зв`язок правого колінного суглобу та зв`язок лівого плечового суглобу, які утворились внаслідок транспортної травми, та перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті, яка настала на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 , не погоджуючись з оскарженим вироком, в своїх апеляційних скаргах просять його змінити в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також за невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.
В обґрунтування вимог апеляційних скарг, апелянти зазначають: районний суд не надав належної уваги тому, що у жодному документі (доказі) не міститься відомостей про перевищення ОСОБА_7 швидкості більше ніж на 20 км/год; жодне з встановлених та визнаних обвинуваченим порушень Правил дорожнього руху не є грубим; відсутні обтяжуючі покарання обставини; наявність пом`якшуючі провину обставини (щире каяття, повне відшкодування шкоди потерпілій, належна поведінка під час досудового розслідування та судового розгляду, наявність позитивних характеристик).
Крім того зазначають, що судом невірно вирішено питання речових доказів, а саме: автомобіля марки «Mitsubishi», д/н НОМЕР_1 , який за вироком суду необхідно зберігати в матеріалах справи, а не повернути власнику.
Враховуючи викладене, обвинувачений та його захисник просять вирок в частині призначення йому покарання змінити, застосувати до ОСОБА_7 дію ст.75 КК України та зняти арешт, накладений на його автомобіль марки «Mitsubishi», д/н НОМЕР_1 повернути власнику.
В своїй апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_11 вважає оскаржуваний вирок незаконним в частині залишення без задоволення її цивільного позову та просить задовольнити її цивільний позов у повному обсязі.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу посилається на те, що на підтвердження позовних вимог до позовної заяви були надані все необхідні документи, а саме: копія паспорту, свідоцтво про укладення шлюбу, копії свідоцтва про народження, копія свідоцтва про смерть, копія довідки про доходи загиблого, копії договорів на організацію та проведення поховання, копії квитанцій та чеків, які підтверджують понесені витрати пов`язані з похованням загиблого ОСОБА_13 .
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений та його захисники підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити.
Представник потерпілої підтримав апеляційну скаргу потерпілої та просив її задовольнити, також просив задовольнити апеляційні скарги захисника та обвинуваченого.
Прокурор заперечував проти апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, підтримав апеляційну скаргу потерпілої.
Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.
Мотиви апеляційного суду
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з ч.1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з частиною 3 статті 349 КПК України суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Обов`язковою умовою застосування такого порядку судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження як події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчиненні за обставин, викладених в обвинувальному акті, так і виду та розміру завданої шкоди, що згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.
Суд зобов`язаний з`ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
У разі, якщо будь-яка з наведених обставин заперечується учасниками судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а спрощена процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.
Мотивуючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, що йому інкримінуються, суд першої інстанції послався у вироку на показання обвинуваченого, який повністю визнав свою вину та підтвердив фактичні обставини кримінального провадження, щиро розкаявся та просив розглянути справу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Після цього, суд першої інстанції, встановивши, що показання обвинуваченого повністю відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, за погодженням зі сторонами судового розгляду, з`ясувавши правильність розуміння ними змісту цих обставин та відсутність заперечень, сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, роз`яснивши правові наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів.
Суд першої інстанції з`ясував, що обвинувачений та інші учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин та правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілому.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що процедура розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, судом першої інстанції дотримана, що підтверджуєтеся журналом судового засідання та технічним носієм інформації, на якому зафіксовано перебіг судового засідання від 17.02.2019 року. (т.1 а.п.135-139; 171), а також розписками обвинуваченого та потерпілої сторони про роз`яснення положень ст. 349 КПК України (т.1 а.п. 144-145).
У зв`язку з чим, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності відомостей про перевищення швидкості більш ніж на 20 км/год, адже як вже було зазначено, не може оскаржувати, разом з тим, апеляційний суд розцінює ці доводи, як такі що вказують на відсутність щирого каяття та спрямовані на уникнення справедливого покарання.
За таких обставин, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні дій, які виразилися у порушені правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.
Щодо доводів захисника та обвинуваченого, з приводу невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через надмірну суворість, то колегія суддів дійшла такого висновку.
Як вбачається з оскаржуваного вироку при призначенні покарання ОСОБА_7 суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого за ч. 2 ст. 286 КК України. Вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.
При цьому, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, врахувавши дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, офіційно працевлаштований, має постійне місце мешкання, має на утриманні дітей 2002, 2004 років народження, визнав провину, вчинив ненавмисний злочин, стан здоров`я обвинуваченого.
Також судом враховано думку потерпілої, яка наполягала на призначені обвинуваченому реальної міри покарання, невідшкодування потерпілій завданої шкоди, відповідно до вимог ст. 66 КК України, які пом`якшують покарання обвинуваченого визнання вини та відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого.
При цьому, районний суд призначив обвинуваченому покарання майже в мінімальних межах санкції статті кримінального закону, за якою обвинувачений визнаний винним, що свідчить про необґрунтованість апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника щодо суворості покарання.
Апеляційний суд вважає, що призначене районним судом покарання, розмір якого достатньо мотивований районним судом, не можна вважати таким, що є занадто суворим, про що стверджують обвинувачений та його захисник.
На думку апеляційного суду, той факт, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив ненавмисний злочин та визнав свою вину у вчиненому, є в даній справі вирішальним в питанні призначення покарання в мінімальних межах санкції статті за якою обвинувачений визнаний винним, що в свою чергу свідчить про непереконливість доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про суворість призначеного покарання.
Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги захисника і обвинуваченого про відшкодування спричиненої шкоди та заяви потерпілої про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, апеляційний суд дійшов висновків про необхідність їх відхилення виходячи з наступного.
Потерпіла ОСОБА_11 при розгляді справи у суді першої інстанції категорично наполягала на призначені реального покарання у вигляді позбавлення волі. Проте, після ухвалення вироку та призначення покарання у виді 4 років позбавлення волі, які слід відбувати реально, обвинувачений ОСОБА_7 розрахувався з потерпілою та вона змінила свою позицію щодо покарання.
З огляду на те, що вирок суду переглядається апеляційним судом на момент його ухвалення, тому вказану позицію потерпілої колегія суддів врахувати не може.
Крім того, відшкодування шкоди обвинуваченим після проголошення вироку із призначенням реального покарання, вказує на відсутність у обвинуваченого щирого каяття.
Встановлені у судовому засіданні апеляційного суду усі у сукупності обставини та дані про особу обвинуваченого не є такими, які суттєво пом`якшують призначене обвинуваченому покарання та вказують на необхідність зміни вироку.
Надаючи оцінку заявленим стороною захисту доводам апеляційної скарги щодо можливості призначення обвинуваченому покарання з випробуванням, апеляційний суд враховує суспільну небезпеку та характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а також наслідки у виді настання смерті потерпілого ОСОБА_13 , які є непоправними та наслідком яких є грубе порушення обвинуваченим вимог ПДР.
При цьому, незважаючи на скоєння обвинуваченим злочину з необережності, однак яке відноситься до категорії тяжких злочинів, враховуючи обставини скоєного злочину, характеру вчиненого обвинуваченим правопорушення, його суспільну небезпеку та його наслідки, апеляційний суд приходить до висновку про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання без застосування положень ст.75 КК України є справедливим та співмірним характеру вчинених ним дій, їх небезпечності та даним про особу обвинуваченого і є достатнім та належним для досягнення мети покарання.
Жодних підстав для призначення покарання з застосуванням положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку, колегія суддів не вбачає.
Доводи захисника та обвинуваченого, якими вони мотивують необхідність пом`якшення покарання, враховані судом першої інстанції, а покарання обвинуваченому призначене відповідно до санкції ч. 2 ст. 286 КК України та вимог ст. 65 КК України.
Інших доводів, які б не були враховані судом першої інстанції, апеляційному суду представлено не було.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції ухвалений з дотриманням норм кримінального законодавства, а обвинуваченому має бути призначене покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, яке належить відбувати реально.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 та його захисника в частині вирішення судом питання речового доказу, а саме автомобілю, то колегія суддів вважає їх слушними, з огляду на таке.
Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, серед іншого, зазначається рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації.
Однак, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Так у резолютивній частині оскаржуваного вироку суд зазначив прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рішення про визнання його винуватим у пред`явленому обвинуваченні та відповідну частину статті закону України про кримінальну відповідальність; покарання, призначене по обвинуваченню, що визнано судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом; рішення про цивільний позов; рішення про відшкодування процесуальних витрат; строк і порядок набрання вироком законної сили та його оскарження; порядок отримання копій вироку та інші відомості.
При цьому, при вирішенні питання речових доказів у кримінальному провадженні зазначив: автомобіль марки «Mitsubishi» та компакт-диск зберігати при матеріалах кримінального провадження, що на переконання апеляційного суду не відповідає вимогам закону.
Постановою слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_14 від 09.03.2020 року автомобіль «Mitsubishi Lancer», д/н НОМЕР_1 , залучений до кримінального провадження як речовий доказ, який тимчасово залишений на зберіганні на майданчику утримання транспортних засобів за адресою: м. Одеса, вул. Тираспольське шосе (т.1 а.п. 156).
В подальшому ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 року на вказаний автомобіль був накладений арешт з метою збереження зазначеного автомобіля як речового доказу, оскільки автомобіль був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди та містив інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
При цьому, згідно з положеннями ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.
Питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу. При цьому, серед іншого, гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів доходить висновку, що речовий доказ у кримінальному провадженні - автомобіль «Mitsubishi Lancer», д/н НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_7 , підлягає поверненню останньому.
Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілої в частині залишення без задоволення цивільного позову, апеляційний суд приходить до таких висновків.
У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити характер та розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діяннями та шкодою, що настала і дати у вироку належну оцінку таким обставинам, тобто встановити точний розрахунок присуджених сум для відшкодування шкоди.
При відмові в задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 суд 1-ої інстанції у вироку посилався на відсутність документально підтверджених витрат, при цьому жодним чином не мотивував свого рішення в цій частині.
Відповідно до матеріалів провадження, потерпіла ОСОБА_11 звернулась до суду з позовною заявою до обвинуваченого ОСОБА_7 та ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (т. 1, а.п. 27-53), разом із додатками про понесенні витрати.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 23.02.2021 року потерпіла ОСОБА_11 звернулась з заявою про збільшення позовних вимог (т.1 а.п. 141-142), що передбачено п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України.

Разом з тим, в порушення імперативних вимог ч.5 ст. 49 ЦПК України позивачем не було подано доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, зокрема цивільному відповідачу ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.».

При цьому незважаючи на неподання таких доказів, суд першої інстанції прийняв до розгляду заяву про збільшення позовних вимог та не повернув її заявнику, як то передбачено ч.5 ст. 49 ЦПК України, що на переконання апеляційного суду є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та у відповідності до ч.3 ст. 409 КПК України є безумовною підставою для скасування вироку в частині розгляду цивільного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушення вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом 1-ої інстанції були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при розгляді цивільного позову ОСОБА_11 у вказаному кримінальному провадженні, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення в частині вирішення цивільного спору.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_11 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду 1-ої інстанції в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 підлягає скасуванню, з призначенням його нового розгляду в суді 1-ої інстанції, в іншому складі суду, в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на ту обставину, що з моменту прийняття апеляційним судом рішення за результатами розгляду апеляційних скарг обвинуваченого, його захисника та потерпілої, вирок районного суду набирає законної сили, засудженого ОСОБА_7 необхідно взяти під варту в залі суду.

Керуючись 183, 199, 331, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-
постановив
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 10.03.2021 у кримінальному провадженні №0000154, внесеному до ЄРДР 08.03.2020 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України змінити в частині розгляду цивільного позову та вирішення питання речового доказу.
Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 та ТДВ «Страхова компанія Ю.Ес.Ай.» про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди направити на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства до того ж суду першої інстанції.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 року на автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», д/н НОМЕР_1 .
Вилучений транспортний засіб марки «Mitsubishi Lancer», д/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 повернути власнику ОСОБА_7 .
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою - у той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4