Провадження № 11-кп/4820/853/21
Категорія : запобіжний захід Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

судді - доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого за ч. 2 ст. 345,ч. 2 ст. 255-1 КК України ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 листопада 2021 року,-

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою клопотання прокурора задоволено, дію обраного під час досудового розслідування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжено до 25 січня 2022 року, включно.
Місцевий суд мотивував своє рішення тим, що ризики, які були доведені прокурором в суді при обранні обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшились. Останній обвинувачується у вчиненні умисних, в тому числі особливо тяжкого злочину, який за своїм характером становить суспільну небезпеку та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, у справі не з`ясовані обставини, встановлені під час кримінального провадження, не перевірено їх доказами, в тому числі не допитані потерпілий та свідки (в разі призначення судового розгляду), а відтак обвинувачений, знаходячись на волі, може незаконно на них впливати, перешкоджати кримінальному провадженню, переховуватись від суду, а також продовжити злочинну діяльність.
Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою, вважаючи її незаконною та необґрунтованою, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вказану ухвалу скасувати та ухвалити нову, якою застосувати щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Звертає увагу, що на підтвердження обґрунтованості свою клопотання прокурор не надав жодних доказів на існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Вказує, що у вину підозрюваному ставиться вчинення кримінального правопорушення відносно працівника правоохоронного органу в умовах утримання під вартою, де свідки є працівниками чи утримуваними особами ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор». Переконує, що метою утримання під вартою підзахисного є фізичний та психологічний тиск зі сторони «зацікавлених осіб», і аж ніяким чином не переслідує мету забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків. Про це свідчать багаточисленні факти безпідставного утримання підозрюваного у карцері, при чому такі дії є часто невиправданими та свавільними. Сторона захисту вважає, що наявні підстави вважати, що при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 було порушено ст. 6 Конвенції, так як сторона захисту судом не була почута, що відображено в оскаржуваній ухвалі. Звертає увагу, що на розгляд клопотання про обрання запобіжного заходу ОСОБА_7 з`явився самостійно, а тому вважає, що ризик переховування його від органів досудового розслідування або суду є надуманим та жодним чином не підтверджений доказами. Більш того, у ОСОБА_7 наявні стійкі соціальні зв`язки та сімейні стосунки. На підтвердження вказаних доказів стороною захисту було надано копії свідоцтв про народження дітей ОСОБА_7 , оскільки він є батьком двох малолітніх дітей. Суд першої інстанції не обґрунтував позицію альтернативи триманню під вартою, оскільки такий запобіжний захід є винятковий, найсуворіший і він застосовується при виняткових обставинах. Також уважає, що вказаний ризик можна було мінімізувати у спосіб покладання на ОСОБА_7 обов`язку не спілкуватися з потерпілим та свідками або у застосуванні заходів безпеки щодо потерпілого. Таким чином, єдиним запобіжним заходом, який би міг забезпечити завдання кримінального провадження є домашній арешт, це перешкодить можливості контактувати свідкам та потерпілому, які є працівниками СІЗО із підозрюваним. Окрім того, на думку захисника клопотання прокурора не відповідає вимогам ст. 184 КПК України, оскільки до нього не додано будь-яких матеріалів. Відтак, вважає, ухвала місцевого суду підлягає скасуванню з наведених вище мотивів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора про законність і обґрунтованість ухвали суду та безпідставність доводів сторони захисту, перевіривши судове рішення, в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Виходячи з вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
У відповідності до ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
При цьому, ч. 3 ст. 184 КПК України передбачено, що до клопотання додаються: 1) копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання; 2) перелік свідків, яких слідчий, прокурор вважає за необхідне допитати під час судового розгляду щодо запобіжного заходу; 3) підтвердження того, що підозрюваному, обвинуваченому надані копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу.
Під час апеляційного розгляду справи встановлено,що слідчий зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався, адже клопотання про продовження строку тримання під вартою підозрюваного обґрунтовано належним чином, а його доводи підтверджуються доданими до нього доказами, що спростовує доводи апеляційної скарги захисника в цій частині.
У відповідності до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Суд першої інстанції, при розгляді клопотання прокурора, в повній мірі, дотримався цих вимог закону.
Згідно положень ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

На думку колегії суддів, ухвала місцевого суду відповідає зазначеним критеріям.

Суд врахував особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а також обставини визначені ст. 178 КПК України, зокрема, що він обвинувачується у вчиненні умисних, в тому числі особливо тяжкого злочину, який за своїм характером становить суспільну небезпеку, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, у справі не з`ясовані обставини встановлені під час кримінального провадження, не перевірено їх доказами, не допитані потерпілі та свідки, та те, що наявність ризиків, на підставі яких запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, йому було обрано, не зменшились, а відтак відсутні підстави для зміни на інший більш м`який запобіжний захід.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, покарання, яке очікує особу, в разі доведення винуватості, давали підстави для продовження строку дії саме такого запобіжного заходу.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність, виписаних в ухвалі суду ризиків, а відтак і про можливість зміни щодо нього запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, не знайшли свого підтвердження, під час її розгляду апеляційним судом, з врахуванням характеру висунутого обвинувачення.

Колегія суддів враховує те, що чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений (обвинувачена), при застосуванні до нього (неї) більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього (неї) процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Отже потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинуваченого, шляхом продовження, останньому, найсуворішого виду запобіжного заходу, є виправданою.
Даний вид запобіжного заходу є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину, та унеможливить настання ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Наведені в апеляційній скарзі доводи для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , не пов`язаного з триманням під вартою, зокрема наявність стійких соціальних зв`язків та сім`ї, перебування на його утриманні двох малолітніх дітей, не спростовують таке рішення місцевого суду, з урахуванням тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та обставин, які були враховані при вирішенні питання щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Твердження апелянта про не наведення обґрунтованих підстав застосування альтернативних запобіжних заходів, не є визначальними аргументами, які давали б можливість обрати ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, і не спростовують, встановлених судом обставин і висновків, та не дають підстав вважати, що обрання відносно нього іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, належним чином, забезпечить його процесуальну поведінку, усуне продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. А відтак, порушення процесуального закону відсутні.

Таким чином, наявність ризиків у межах кримінального провадження, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та доведених в судовому засіданні першої та апеляційної інстанцій.

Не заслуговують на увагу, і доводи сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_7 на обрання йому запобіжного заходу з`явився самостійно, оскільки такі твердження не виключають ризик його переховування від суду.

Крім того, зважаючи на те, що на даний час не допитані свідки, а також потерпілі, тому існує ризик можливості, зі сторони обвинуваченого, незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні з метою зміни ними своїх показань для уникнення кримінальної відповідальності.

Посилання захисника на те, що свідками у цьому кримінальному провадженні є працівники чи утримувані особи ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор», які можуть чинити фізичний та психологічний тиск на обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів до уваги не бере, оскільки на даній стадії процесу позбавлений можливості оцінити такі доводи.
Інші доводи апеляційної скарги сторони захисту не дають колегії суддів підстав для скасування ухвали суду та відмови у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою.

Згідно ч. 3 п. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду ухвалити законне та вмотивоване рішення, колегією суддів не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі доводи не є достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

За таких обставин, судова колегія вважає ухвалу місцевого суду, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3