У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 листопада 2021 року м. Ужгород
Установлено, що відповідно до розпорядження Ужгородського міського голови заплановане пленарне засідання чергової сесії Ужгородської міської ради з визначеним переліком питань.
Відповідно до генплану міста Ужгород, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 04.06.2004 № 313 і оприлюдненого на офіційному сайті, дана територія за функціональним призначенням віднесена до територій промислових підприємств (закріплена за акціонерним товариством «Модуль М», № 144 за умовними позначеннями).
Вказана обставина також підтверджується і листом Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради від 03.09.2021, оприлюдненого на офіційному сайті Ужгородської міської ради.
З огляду на викладене, пункти 2.6-2.11 проекту рішення Ужгородської міської ради від 07.10.2021 № 471, якими пропонується надати дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок зі зміною цільового призначення не відповідають вимогам закону та функціональному призначенню встановленому генпланом міста.
За таких обставин, як стверджує у клопотанні прокурор, у діях службових осіб Ужгородської міської ради наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 364 КК України, які, зловживаючи своїм службовим становищем, всупереч вимогам земельного законодавства та генплану міста розробили та подали на розгляд сесії проект рішення Ужгородської міської ради від 07.10.2021 № 471.
Вказані земельні ділянки визнані речовими доказами на підставі постанови слдчого від 05.10.2021 року.
Обґрунтовуючи клопотання прокурор зазначає, що відносно вказаних земельних ділянок є достатні підстави вважати, що вони можуть бути набуті кримінально протиправним шляхом та бути об`єктом кримінально протиправних дій, тобто ці земельні ділянки можуть мати значення речових доказів по даному кримінальному провадженні, а тому з метою запобігання вчинення будь-яких дій спрямованих на їх відчуження, розпорядження, перереєстрацію, поділ, виділ тощо, прокурор просить накласти на них арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав подане ним клопотання, просив задовольнити з підстав викладених у ньому та накласти арешт на вказані у клопотанні земельні ділянки.
Представник власників майна ТОВ "Інвестгруп К", ТОВ « Інвестгруп К-1" , ТОВ "Інвенстгрп К-2" , ТОВ "Інвестгруп К-3", ПП "Ротор" , ПАТ "Модуль М" - адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання, вважає таке безпідставним. Зазначив, що ним вже було подано до суду ряд судових актів, які розглядали аналогічні питання в межах інших кримінальних проваджень, які прийшли до висновку про відсутність підстав в межах досудового розслідування застосовувати заходи, які постійно просить орган прокуратури, просив врахувати доводи викладені у попередніх судових рішеннях, а також вказав, що земельні ділянки, на які прокурор просить накласти арешт, не відповідають критеріям речового доказу, зазначених у ст. 98 КПК України. Також надав слідчому судді письмові заперечення аналогічного змісту, підписані адвокатами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали клопотання слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Статтею 123 Земельного кодексу України визначено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, зокрема таке здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі , у тому числі, надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення.
Відповідно до пунктів 2.15-2.20 проекту рішення Ужгородської міської ради № 545 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» приватному підприємству «Ротор», товариству з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТГРУП К», товариству з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТГРУП К-1», товариству з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТГРУП К-2», товариству з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТГРУП К-3», приватному акціонерному товариству «Модуль М» надано дозволи на розробку проектів землеустрою зі зміною цільового призначення вказаних земельних ділянок для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури по вул. Миколи Бобяка.
За таких обставин, матеріали справи містять належні та допустимі докази перебування у оренді ТОВ "Інвестгруп К", ТОВ « Інвестгруп К-1" , ТОВ "Інвенстгрп К-2" , ТОВ "Інвестгруп К-3", ПП "Ротор" , ПАТ "Модуль М" об`єктів нерухомого майна згідно з вказаним переліком у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформаційних довідках з зазначеного реєстру, а відтак є законними користувачами даних земельних ділянок.
Згідно з ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Одним із таких заходів є арешт майна.
Відповідно до частини 1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Таким чином, арешт може бути накладено на майно у вигляді речей, документів ( в тому числі цінних паперів , грошей (у будь якій валюті готівкою або безготівковому вигляді), на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права.
Згідно положень ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям,зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 2, ч. 3 ст.170 КПК України) .
Відповідно до ч. 1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні(якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4частинидругої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна(якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові,корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі,коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати,знищення, використання, перетворення,пересування, передачі майна.
Подане прокурором Ужгородької окружної прокуратури ОСОБА_3 клопотання про арешт земельних ділянок обумовлене необхідністю збереження їх як речового доказу у даному кримінальному провадженні, зокрема з метою запобігання вчинення будь-яких дій спрямованих на їх відчуження, розпорядження, перереєстрацію, поділ, виділ тощо.
Однак, у порушення наведених норм, прокурором ОСОБА_3 під час розгляду клопотання не надано постанову слідчого про визнання речовими доказами земельні ділянки про які зазначено у клопотання та не доведено необхідності накладення арешту з метою саме забезпечення збереження речового доказу, зокрема, що вказані у клопотанні прокурора земельні ділянки відповідають критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 2, ч. 3 ст.170 КПК України) сае при доудовому розслідуванні кримінального провадження за ознаками ч.2 ст.364 КК України.
При цьому, слідчий суддя бере до уваги і пояснення прокурора надані у судовому засіданні, в яких останній зазначив, що постанова про визнання вказаних земельних ділянок речовими доказами у даному кримінальному провадженні не виносилася, а відтак вважає клопотання прокурора про накладення арешту з метою збереження речового доказу необґрунтованим та безпідставним, оскільки особа, що його подала, не довела необхідність такого арешту.
Вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна (земельної ділянки) у спосіб, що може призвести до надмірного обмеження правомірного його володіння, а тим більше встановлення такого обмеження неправомірно, не відповідає приписам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статей 170, 173 КПК України.
Окрім цього, вирішуючи питання про необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчий суддя бере до уваги те, що за нормою пункту 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.
Крім того, відповідно до узагальненої судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 07.02.2014 року, арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. При цьому, таке майно може перебувати як у згаданих осіб, так і в інших фізичних або юридичних осіб. Щодо осіб, які не є підозрюваними, слідчим суддею не може бути прийнято ухвалу про арешт майна, навіть якщо у нього є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.
Відповідно до ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а відповідно до ч. 5 ст.132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
У постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.
Вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна у спосіб, що може призвести до надмірного обмеження правомірного його володіння, а тим більше встановлення такого обмеження неправомірно, не відповідає приписам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статей 170, 173 КПК України.
Отже, з огляду на встановлені обставини під час розгляду клопотання про арешт майна, приймаючи до уваги, що у даному кримінальному провадженні про підозру у вчиненні кримінального правопорушення нікому не оголошено, земельні ділянки речовими доказами у даному кримінальному провадженні не визнані, а також беручи до уваги правомірність користування ТОВ "Інвестгруп К", ТОВ « Інвестгруп К-1" , ТОВ "Інвенстгрп К-2" , ТОВ "Інвестгруп К-3", ПП "Ротор" , ПАТ "Модуль М" вказаними у клопотанні земельними ділянками, враховуючи, що заборона користування, відчуження, розпорядження земельною ділянкою є надмірно та наразі не відповідає потребам досудового розслідування, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання прокурора про накладення арешту на земельні ділянки є необґрунтованим та до задоволення не підлягає.
Керуючись ст.ст. 170-173, 372, 395КПК України, слідчий суддя,-
Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня іі оголошення.

Повний текст ухвали складено та проголошено 30.11.2021 року о 09.00 год..

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1