Номер провадження: 11-кп/813/2113/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 23.09.2021 по кримінальному провадженню №0001134 від 15.10.2020, якою відносно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Росіянівка, Захарівського району, Одеської області, громадянина України, з вищою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, неповнолітніх дітей не має, який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом першої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України по кримінальному провадженню №0001134 від 15.10.2020 був продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 21.11.2021.

Мотивуючи необхідність у продовженні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зазначив, що ОСОБА_7 обвинувачується в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, покарання за яке передбачає до п`ятнадцяти років позбавлення волі та ця обставина свідчить про можливість обвинуваченого переховуватись від суду з метою уникнення покарання. В судовому засіданні свідки сторони обвинувачення не допитані, письмові документи докази не досліджені. Обвинувачений ОСОБА_7 не одружений, дітей не має, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно не працював, має реєстрацію місця проживання, стан здоров`я задовільний.

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов до висновку, що підставою продовження запобіжного заходу є наявність обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а також, наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення, впливати на свідків.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказану ухвалу суду захисником ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, в якій він посилаючись на її необґрунтованість, просить її скасувати з огляду на наступне:

- ОСОБА_7 не має на меті переховуватись від суду, оскільки бажає довести свою невинуватість в суді та має постійне місце проживання; ризик знищення речей та документів відсутній, оскільки проведено всі слідчі дії та відсутні такі речі і документи, що він може знищити; відсутній ризик впливу на свідків, та навпаки на адресу обвинуваченого звучать погрози;

- в умовах тримання в СІЗО обвинувачений позбавлений отримувати якісну медичну допомогу, тим паче в період дії заходів протидії коронавірусу.

Посилаючись на зазначені доводи, захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду від 23.09.2021 та постановити нову, якою застосувати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем мешкання обвинуваченого.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав подану скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час судового розгляду був поставлений до відома належним чином.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Беручи до уваги вище викладене, колегія суддів дійшла переконання, що можливо провести розгляд апеляційної скарги обвинуваченого за вказаної явки.

Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника, вивчивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається із матеріалів провадження в Малиновському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.09.2021, в порядку ст. 331 КПК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком до 21.11.2021.
Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років.

З журналу судових засідань (а.п. 19-20) та ухвали суду першої інстанції вбачається, що прокурором заявлене усне клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому прокурор, відповідно до ухвали місцевого суду, з урахуванням положень ч. 3 ст. 199 КПК України зазначив, що у випадку перебування обвинуваченого на волі є наявною обґрунтована підозра у здійсненні ним дій, передбачених ст. 177 КПК України. При цьому прокурор навів дані, які вказують на можливість вчинення ним таких дій.

Під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 суд першої інстанції враховуючи дані про особу обвинуваченого, тяжкість обвинувачення, оцінивши на предмет наявності ризиків вчинення обвинуваченим дій, передбачених ст. 177 КПК України, вважав за необхідне продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з мотивами суду першої інстанції, вважає, що доводи прокурора в суді першої інстанції знайшли своє підтвердження щодо продовження існування заявлених ризиків.

Як вбачається з матеріалів, наданих судом першої інстанції, а також ухвали суду першої інстанції, на теперішній час триває судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя ОСОБА_9 , рішення по кримінальному провадженню ще не прийнято.

При цьому, суд першої інстанції у своєму рішенні послався не лише тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винним, за яке передбачено покарання до п`ятнадцяти років позбавлення волі, а в тому числі і на те, що свідки сторони обвинувачення ще не допитані, письмові докази не досліджені.

Окрім того, суд першої інстанції взяв до уваги особу обвинуваченого, який не одружений, дітей не має, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно не працював, має реєстрацію місця проживання, та задовільний стан здоров`я.

З цих підстав, суд обґрунтовано дійшов до висновку, що підставою продовження запобіжного заходу є наявність обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а також, наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення, а також впливати на свідків.

З даними доводами погоджується і апеляційний суд та бере до уваги, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що продовжений стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є співмірним із існуючими ризиками станом на час судового розгляду, відповідає особі обвинуваченого і зможе забезпечити, на відміну від інших більш м`яких запобіжних заходів, належне виконання ним процесуальних обов`язків.

З приводу посилань в апеляційній скарзі захисника на те, що заявлені прокурором ризики є недоведеними, апеляційний суд вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, про те що обвинувачений може переховуватися від суду, зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_7 злочину, характеру і обставин його вчинення, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яке може бути призначене йому у разі визнання винуватим, тому приймаючи до уваги той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 будучи обізнаним про ступінь тяжкості пред`явленого обвинувачення та покарання, яке може загрожувати останньому у разі визнання його винними, підвищують ризик переховування від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Також слід зазначити, що обвинувачений ОСОБА_7 , не одружений, не має на утриманні дітей, офіційно не працевлаштований, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків та вагомих факторів, які б могли зупинити обвинуваченого від вчинення дій з метою переховування.

Розглядаючи дану справу, зокрема питання про необхідність продовження тримання під вартою ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Згідно ст. 5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п. с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, апеляційний суд враховує, що у п. 33 рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейського Суду з прав людини визначено вказує, що небезпека ухилення від правосуддя не може вимірюватися тільки в залежності від суворості можливого покарання; вона повинна визначатися з урахуванням ряду інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки ухилення від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що це не може служити виправданням утримання під вартою. При цьому, необхідно врахувати характер обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язку з державою, в якому він переслідувався за законом, і його міжнародні контакти.

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).

Апеляційний суд враховуючи дані щодо особи обвинуваченого та його моральність, зважаючи на обставини скоєння інкримінованого йому злочину, який з огляду на обвинувальний акт вчинений шляхом нанесення семи ударів потерпілому ножем у тулуб, чим були спричинені потерпілому несумісні життям тілесні ушкодження, відсутність місця працевлаштування та будь-яких даних щодо законного джерела отримання прибутку, вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що на теперішній час, не дає підстави застосувати відносно нього інший, більш м`який запобіжний захід, оскільки останній не зможе забезпечити виконання ОСОБА_7 , покладених на нього обов`язків.

Колегія суддів бере до уваги надану захисником характеристику на обвинуваченого, однак беручи до уваги обставини інкримінованого злочину ОСОБА_7 , кількість нанесених ударів, а також те, що з місця вчинення злочину останній зник, така характеристика на думку апеляційного суду не може бути обґрунтованою підставою для застосування відносно нього іншого, більш м`якого запобіжного заходу, а також гарантувати виконання останнім покладених на нього обов`язків.

Продовження існування ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками та потерпілими у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК).

Згідно з ч.4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом.

При цьому, поведінка обвинуваченого під час вчинення інкримінованого злочину, що супроводжувався застосовуванням до потерпілого заздалегідь підготовленим знаряддям для нанесення тілесних ушкоджень ножем, поведінку після вчинення злочину, а також з огляду на апеляційну скаргу захисника, позицію обвинуваченого щодо невизнання вини, може свідчить про існування обґрунтованого ризику здійснення певного впливу на свідків з боку обвинуваченого, з метою зміни ними своїх показань.

З огляду на що, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийнято до уваги обставини інкримінованого кримінального правопорушення ОСОБА_7 , обґрунтовано зазначено про продовження існування ризиків, на які посилається прокурор, що в свою чергу виправдовує продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, апеляційний суд вважає безпідставними, з причин зазначених в мотивувальній частині ухвали.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що в умовах тримання в СІЗО обвинувачений позбавлений отримувати якісну медичну допомогу, тим паче в період дії заходів протидії коронавірусу є безпідставними.

Так, надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Таким закладом охорони здоров`я є Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області, який зобов`язаний надати допомогу в умовах, в тому числі стаціонарного лікування, у разі виявлення для цього підстав. Однак захисником не надано доказів того, що ОСОБА_7 звертався за медичною допомогою, та йому було відмовлено у наданні такої, або така допомога, якої він потребує в умовах лікувального закладу вказаного типу не може бути наданою.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи захисника про наявність підстав для звільнення обвинуваченого з-під варти, шляхом застосування відносно нього запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою є безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на беззаперечних доказах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи вище викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого залишенню без змін.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , пояснень сторони захисту, свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції майже рік, протягом якого обвинувачений тримається під вартою, але протягом якого ще не допитані свідки та не досліджені письмові докази та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 23.09.2021, якою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 21.11.2021 залишити без змін.
Звернути увагу районного суду на необхідність дотримання вимог ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України, щодо розумності строку розгляду кримінального провадження.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4