Справа №705/4375/21
1-в/705/376/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2021 Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючої судді ОСОБА_1

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умані Черкаської області клопотання ОСОБА_4 про зняття арешту з рухомого та нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із клопотанням, в якому клопоче про зняття арешту з рухомого та нерухомого майна. Зазначає, що постановою Уманського РВ УМВС України від 02.02.2001 року накладено арешт на все майно та нерухомість, яке належить ОСОБА_4 , якому вироком Уманського місцевого районного суду Черкаської області від 17.12.2001 року призначено покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. В зв`язку з тим, що у вироку Уманського місцевого районного суду не вирішено питання про скасування арешту на все рухоме та нерухоме майно, він не має можливості реалізувати своє право на повернення і користування в повному обсязі майном. Крім того, зазначає, що всі кошти по справі №1-228-01 є виплаченими ним в повному обсязі сину ОСОБА_5 (який згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.01.2014 року) являється спадкоємцем померлого потерпілого ОСОБА_6 .

У судове засідання заявник ОСОБА_4 не з?явився, однак 07.10.2021 р. подав на адресу суду заяву в якій просить судове засідання проводити без його участі, підтримав своє клопотання, просить його задоволити.

Прокурор в судовому засіданні подав письмову позицію в якій вважає, що арешт з майна необхідно скасувати, однак, відповідно правового висновку Великої палати Верховного суду України № 372/2904/17-ц від 15.05.2019 вказану категорію спорів необхідно вирішувати відповідно ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів.

Згідно вироку Уманського місцевого районного суду Черкаської області від 17.12.2001 року (справа № 1-228-01) ОСОБА_4 , було визнано винним за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 194 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі за ч. 3 ст. 185 КК України 4 роки 6 місяців позбавлення волі, за ч. 1 ст. 194 КК України 1 рік 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 42 КК України 1960 року шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Строк покарання рахувати з 26 січня 2001 року.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб?єкта № 264082260 від 02.07.2021 р. «на невизначене майно, все майно ОСОБА_4 накладено арешт; реєстраційний номер обтяження 7524303; зареєстровано 08.07.2008 реєстратором Новоархангельською районною державною нотаріальною конторою Кіровоградської області; підстава обтяження: Постанова б/н від 28.02.2001 р. Уманський РВ УМВС в Черкаській області».

Згідно Розписки від 30.09.2021 р. ОСОБА_4 відшкодував спадкоємцю ОСОБА_6 (потерпілого у вказаній кримінальній справі) ОСОБА_5 моральну та матеріальну шкоду в повному обсязі.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після припинення кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна заявника, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі.

Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлював.

З урахуванням зазначеного, а також тривалого часу, що минув після розгляду кримінальної справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися в правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_4 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права.

КПК України 1960 року не містив інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

Кримінальну справу, в межах якої на майно ОСОБА_4 накладено арешт, припинено з винесенням вироку.

Згідно зі статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, даний Кодекс не передбачає.

Нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, і підстав для відступу від нього не вбачається.

Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

На підставі наведеного вище, з метою усунення обмежень в можливості реалізації цивільних прав особи, яка відбула призначене їй за вироком суду покарання, відшкодувала збитки, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_4 про зняття арешту з рухомого та нерухомого майна, задовольнити.

Зняти арешт з всього майна, належного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладений згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб?єкта № 264082260 від 02.07.2021 р. «на невизначене майно, все майно ОСОБА_4 ; реєстраційний номер обтяження 7524303; зареєстровано 08.07.2008 реєстратором Новоархангельською районною державною нотаріальною конторою Кіровоградської області; підстава обтяження: Постанова б/н від 28.02.2001 р. Уманський РВ УМВС в Черкаській області».

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Уманський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі апеляції протягом 7 днів з дня проголошення ухвали.

Суддя ОСОБА_1