Справа № 932/175/22
Провадження № 1-кс/201/135/2022
УХВАЛА
Іменем України

17 січня 2022 року м. Дніпро

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю слідчого СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 та особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_4 , розглянувши клопотання вказаного слідчого, погодженого прокурором Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_5 про арешт майна, за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000026 від 09.01.2022 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий за погодженням з прокурором звернувся до слідчого судді з вищевказаним клопотанням, в обґрунтування якого зазначив, що 09.01.2022 року о 09:30 годині водій ОСОБА_6 , 1987 р.н., керуючи мікроавтобусом «Мерседес Бенс» д.р.н. НОМЕР_1 (маршрут №266 «Автовокзал с. Партизанське», перевізник «ТОВ АТП 11231», в салоні якого знаходилися близько 10 пасажирів), рухався по Полтавському Шосе, Дніпровського району, Дніпропетровської області, де в районі 26 км, не впорався з керуванням та допустив зіткнення з рухаючимся попереду нього у попутному напрямку вантажним автомобілем «Ман» д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 , 1993 р.н.

Внаслідок ДТП пасажирам, які знаходилися у салоні мікроавтобуса «Мерседес Бенс» р.н. НОМЕР_1 , спричинені тілесні ушкодження, а саме: Йоткі Таїсії - забою правого передпліччя, Мельнику Олександру- ЗЧМТ, ЗГМ, відкритий перелом правого першого пальця ногтевівої фаланги, Залушної Валентині - ЗЧМТ, СГМ, та самому водію ОСОБА_8 - ЗЧМТ, СГМ, забійна рана надбровної ділянки, закритий перелом правої великої берцової кістки.

09.01.2022 року під час огляду місця дорожньо-транспортної пригоди вилучено мікроавтобус «Мерседес Бенс 312D» р.н. НОМЕР_1 , який зареєстрований на ОСОБА_9 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 (керував ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та направлено для зберігання на майданчик який розташований за адресою: м. Дніпро вул. Курсантська, 22.

Крім того під час огляду вищевказаного транспортного засобу, були виявлені механічні пошкодження у вигляді: деформації металу передньої частини кузова, обох передніх дверей та розбитого лобового скла.

Відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000026 від 09.01.2022 з правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 286 КК України.

Оскільки автомобіль визнаний речовим доказом, який може бути знищено, відчужено, а також з метою збереження речового доказу та проведення судових трасологічних експертиз та судової експертизи технічного стану автомобіля, слідчий на підставі п.1 ч.2 ст.170 КПК України просив накласти на нього арешт шляхом позбавлення права на користування, відчуження та розпорядження.

В судовому засіданні слідчий клопотання підтримав частково та зазначив, що всі необхідні слідчі дії з транспортним засобом виконані, а тому не заперечує, щоб він був повернутий власнику на відповідальне зберігання.

Особа, у якої вилучений автомобіль, ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечив і просив повернути транспортний засіб на відповідальне зберігання його власнику.

Відповідно до ст. 107 КПК України здійснювалося повне фіксування кримінального провадження за допомогою технічного засобу.
Вивчивши клопотання та докази, якими воно обґрунтовується, слідчий суддя приходить до таких висновків.

З матеріалів клопотання встановлено, що 09.01.2022 року о 09:30 годині водій ОСОБА_6 , 1987 р.н., керуючи мікроавтобусом «Мерседес Бенс» д.р.н. НОМЕР_1 (маршрут №266 «Автовокзал с. Партизанське», перевізник «ТОВ АТП 11231», в салоні якого знаходилися близько 10 пасажирів), рухався по Полтавському Шосе, Дніпровського району, Дніпропетровської області, де в районі 26 км, не впорався з керуванням та допустив зіткнення з рухаючимся попереду нього у попутному напрямку вантажним автомобілем «Ман» д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 , 1993 р.н.

Внаслідок ДТП пасажирам, які знаходилися у салоні мікроавтобуса «Мерседес Бенс» р.н. НОМЕР_1 , спричинені тілесні ушкодження, а саме: Йоткі Таїсії - забою правого передпліччя, Мельнику Олександру- ЗЧМТ, ЗГМ, відкритий перелом правого першого пальця ногтевівої фаланги, Залушної Валентині - ЗЧМТ, СГМ, та самому водію ОСОБА_8 - ЗЧМТ, СГМ, забійна рана надбровної ділянки, закритий перелом правої великої берцової кістки.

09.01.2022 року під час огляду місця дорожньо-транспортної пригоди вилучено мікроавтобус «Мерседес Бенс 312D» р.н. НОМЕР_1 , який зареєстрований на ОСОБА_9 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 (керував ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та направлено для зберігання на майданчик який розташований за адресою: м. Дніпро вул. Курсантська, 22.

Крім того під час огляду вищевказаного транспортного засобу, були виявлені механічні пошкодження у вигляді: деформації металу передньої частини кузова, обох передніх дверей та розбитого лобового скла.

Відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000026 від 09.01.2022 з правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 286 КК України.

10.01.2022 року вилучений транспортний засіб визнано речовим доказом та приєднано його до матеріалів кримінального провадження і залишено на відповідальне зберігання на спеціалізованому майданчику тимчасового тримання транспортних засобів, розташованого за адресою м. Дніпро, вул. Курсантська, 22.

Власником вилученого транспортного засобу є ОСОБА_9 .

Як вбачається із п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження для досягнення його дієвості є арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 цього Кодексу, а саме: запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно п.п 2, 3 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора або може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Транспортний засіб визнано речовим доказом, оскільки він є матеріальним об`єктом, який зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

У зв`язку з вище викладеним, а також необхідністю з`ясувати обставини, що мають значення для кримінального провадження та необхідністю проведення судових експертиз, необхідне накладання арешту на тимчасово вилучене майно з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження тимчасово вилученого майна та збереження речових доказів.

Слідчим в судовому засіданні доведено існування таких обставин і клопотання в цій частині відповідає вищезазначеним нормам закону.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи: (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є притаманний всім статтям Конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор, відповідно до п. 2, 3 ч. 3 ст.132 КПК України не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у право власності, про який ідеться в клопотанні, або може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звертається з клопотанням.

Як вбачається з матеріалів клопотання, досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0000026 від 09.01.2022 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, не закінчено.

Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя дійшов висновку про те, що транспортний засіб є знаряддям кримінального правопорушення, тобто вказане майно має відношення до даного кримінального провадження, а його дослідження є необхідним для повного, швидкого, якісного проведення досудового розслідування, внаслідок чого необхідно накласти арешт на зазначене вище майно.

Отже, згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Таким чином, у клопотанні належним чином розкрито, яке відношення зазначене майно має саме до цього кримінального провадження, у зв`язку з чим процесуальний статус зазначеного у клопотанні майна як речового доказу є визначеним відповідно до вимог ст. 98 КПК України, оскільки постановою слідчого вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Оцінюючи надані стороною обвинувачення докази слідчий суддя вважає їх належними та допустимими, їх сукупність та взаємозв`язок між ними достатній для прийняття процесуального рішення про арешт майна.

Слідчий довів, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Завдання, для виконання якого слідчий звертається із клопотанням, може бути виконане.

Незастосування арешту майна може привести до настання наслідків, що перешкоджатимуть збереженню речових доказів.

За таких обставин слідчий суддя вважає, що транспортний засіб може бути використаний як речовий доказ у вказаному кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 4 статті 173 КПК, у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

Згідно із ст. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

З урахуванням презумпції невинуватості, навіть наявність у особи процесуального статусу підозрюваного не означає обов`язкового і однозначного постановлення щодо неї обвинувального вироку. Відтак, навіть можливе застосування в майбутньому конфіскації автомобіля як виду покарання не пропорційне обмеженню права користування підозрюваним цим майном на стадії досудового розслідування.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, передача в позику, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

На переконання слідчого судді, будь-які умисні дії щодо майна включаються в поняття «розпорядження» - правомірності власника.

Слідчим доведено, що майно, мова про яке йдеться в клопотанні, має значення для досягнення цілей кримінального провадження, з ним потрібно проводити в подальшому слідчі та процесуальні дії, що обумовлюють необхідність обмеження (арешту) у виді заборони розпорядження майном. А тому в цій частині клопотання підлягає задоволенню.

Крім того, зважаючи на встановлену наявність у транспортного засобу ознак речового доказу, завдання кримінального провадження і мета арешту не вимагають його недоторканості і збереження безпосередньо в тому стані, в якому він був виявлений під час вчинення кримінального правопорушення. Тобто звичайне зношення майна в природніх умовах не зашкодить його використанню з визначеною метою.

При прийнятті рішення слідчий суддя враховує те, що на даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні не закінчено.

Заборона на володіння та користування цим транспортним засобом не є пропорційною, оскільки автобус використовується у підприємницькій діяльності та здійснює перевезення. Пошкодження, на які вказує слідчий, не є значними, тому, на думку слідчого судді, необхідність заборони на володіння та користування вказаним транспортним засобом, є недоведеною.

Разом з цим, відповідно до ст. 100 КПК України, речові докази можуть бути передані законному володільцю на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Транспортний засіб опечатаний слідчим, але зберігається під небом на спеціалізованому майданчику тимчасового тримання транспортних засобів, розташованого за адресою м. Дніпро, вул. Курсантська, 22.

Тому, зважаючи на відсутність даних щодо порушених інших кримінальних проваджень, в яких фігурує вказаний транспортний засіб, а також того, що в рамках даного кримінального провадження не всі слідчі дії із ним проведені, враховуючи думку слідчого, який не заперечує проти передання ТЗ власнику на відповідальне зберігання, слідчий суддя вважає за можливе передати ТЗ його власнику ОСОБА_9 .

Тому слідчий суддя приходить до висновку про необхідність накладання арешту на вказаний транспортний засіб шляхом позбавлення права на розпорядження з передачею його на відповідальне зберігання власнику.
На думку слідчого судді, вилучення майна, яке зазначене в клопотанні слідчого, не реалізує мету кримінального процесуального інституту арешту майна.

Слідчий суддя визнає, що матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання неправомірного вибуття майна з власності та забезпечення кримінального провадження, та слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Беручи до уваги викладені обставини у сукупності, слідчий суддя приходить до переконання, що подане клопотання підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 110, 168-169, 170-173 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області про арешт майна задовольнити частково.

Накласти арешт шляхом позбавлення права на розпорядження до скасування у встановленому КПК України порядку на наступне майно:
-мікроавтобус «Мерседес Бенс 312D» д.р.н. НОМЕР_1 ;

У задоволенні клопотання у іншій частині відмовити.

Зобов`язати уповноважену особу органу досудового розслідування, прокурора у кримінальному провадженні або іншу уповноважену особу негайно передати мікроавтобус «Мерседес Бенс 312D» д.р.н. НОМЕР_1 на відповідальне зберігання його власнику ОСОБА_9 або її уповноваженому представнику.
Заборонити ОСОБА_9 розпоряджатись вказаним транспортним засобом, відчужувати, розбирати його повністю або частково.

Зобов`язати ОСОБА_9 повідомляти письмово слідчого/дізнавача про зміну місця зберігання (гаражування) транспортного засобу та надавати доступ до місця його зберігання за першою вимогою слідчого/дізнавача і, за необхідності, за вимогою слідчого/дізнавача доставляти вищевказаний транспортний засіб для проведення слідчих дій.

Уповноваженій особі органу досудового розслідування, прокурору у кримінальному провадженні або іншій уповноваженій особі попередити ОСОБА_9 під розпис про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України в разі вчинення будь-яких незаконних дій щодо арештованого транспортного засобу.

У відповідності до ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особами, що були відсутні при її проголошенні, в той же строк з моменту отримання її копії. Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.
Підстави для скасування арешту майна визначені в ст. 174 КПК України.

Слідчий суддя ОСОБА_1