Дата документу 09.02.2022 Справа № 310/750/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/750/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/382/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 122 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 лютого 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 6 серпня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Вороніне Білопільського району Сумської області, українець, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 11 листопада 2020 року.

Стягнуто на користь держави витрати на проведення експертиз.

Цим же вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, вирок відносно якого ніким не оскаржений.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за наступних обставин.

2 жовтня 2020 року приблизно о 02.00 годині, перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вживали спиртні напої. Під час розпивання спиртних напоїв між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , з одного боку, та ОСОБА_10 , з іншого боку, виникла сварка.
В ході сварки ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, став наносити останньому удари руками та ногами в область голови та тулубу.
Зокрема, перебуваючи спочатку в будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 наніс потерпілому приблизно п`ять ударів руками в голову, після чого ОСОБА_7 разом зі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вийшли на подвір`я вищевказаного будинку, де, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 наніс ОСОБА_10 ще два удари руками в голову, а також один удар коліном в область грудної клітки.
Відразу після цього ОСОБА_7 разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 прийшли в район будинку АДРЕСА_3 та дачного будинку АДРЕСА_4 , де ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, направлені на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, умисно наніс ОСОБА_10 ще приблизно два удари руками в голову, спричинивши потерпілому всього згідно висновку судової медичної експертизи від 24 грудня 2020 року № 574 тілесні ушкодження у вигляді:
- внутрішньочерепної травми, яка виразилась вогнищевими крововиливами під м`якими мозковими оболонками головного мозку, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я;
- закритого неповного поперечного локального перелому тіла грудини; неповні поперечні конструкційні переломи 2-6 ребер між лівою пригруднинною та передньою пахвовою лініями та 3-6 ребер по правій середній ключичній лінії; крововиливи під пристінковою плеврою, в м`яких тканинах передньої та задньої поверхні грудної клітини; множинні садна та синці грудної клітки, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які не є небезпечним для життя і не потягли за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я, тривалістю строком понад 3 тижні (більше ніж 21 день).
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він визнав свою провину у повному обсязі, співпрацював зі слідством, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, потерпілий не має до нього жодних претензій, цивільний позов не заявляв.

Просить застосувати ст.ст. 69, 75 КК України та призначити йому більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 вчинив нетяжкий злочин, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, працював та мав стійкі соціальні зв`язки, до затримання проживав з цивільною дружино, разом з якою виховує їх спільну дитину.

Вважає, що суд повинен був визнати щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та повне визнання вини за обставини, що пом`якшують покарання.

Крім того, за час проведення досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_7 неодноразово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням з боку близьких та оточуючих людей.

Також судом не враховано думку потерпілого, який не мав будь-яких претензій матеріального та морального характеру.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 1 року позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора, який рішення суду першої інстанції вважав законним, обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційних скаргах не оспорюються.

Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що обвинувачений та його захисник фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів; встановив відсутність обставин, що пом`якшують покарання; визнав вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Також суд першої інстанції врахував, що саме ОСОБА_7 був ініціатором бійки, а після вчинення кримінального правопорушення переховувався від правоохоронних органів.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 122 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкції статті, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер і ступінь суспільної небезпеки, кількість та локалізацію заподіяних тілесних ушкоджень та наслідки для потерпілого, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж у вигляді 2 років позбавлення волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції повного визнання вини, позитивної характеристики за місцем проживання, не перебування на обліку у нарколога та психіатра, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому за ч. 1 ст. 122 КК України, покарання не в максимальних межах санкції.

На переконання колегії суддів, наявність стійких соціальних зв`язків, проживання разом з цивільної дружиною та дитиною, не можуть бути підставами для звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України чи пом`якшення покарання, оскільки ці обставини не утримали обвинуваченого від вчинення нетяжкого злочину.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника з приводу того, що потерпіла будь-яких претензій до ОСОБА_7 не пред`явила, то вони є частково обґрунтованим, оскільки дійсно потерпілою цивільний позов до вказаного обвинуваченого заявлено не було, разом з тим, як вбачається з журналу та технічного запису судового засідання від 28 липня 2021 року (т. 1 а.с 203, 231) під час виступу в судових дебатах прокурор наполягала на призначенні ОСОБА_7 покарання у вигляді 3 років позбавлення волі і потерпіла ОСОБА_10 підтримала прокурора. Тобто в суді як прокурор так і потерпіла наполягали на призначенні більш суворого покарання, ніж те, яке призначив суд.

Інші доводи апеляційних скарг вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 6 серпня 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, якій утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4