Номер провадження:1-кс/521/5050/21
УХВАЛА

Іменем України

22 жовтня 2021 року

Слідчий суддя Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002972 від 24.09.2019 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356, ч. 2 ст. 362 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_5 ,

представника

власник майна - ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

Представник власника майна ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді в порядку ст. 174 КПК України із даним клопотанням, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2019 року, справа № 521/16655/19, на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи клопотання, зазначає, що 08 жовтня 2019 року ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_6 (справа №521/16655/19; номер провадження 1-кс/521/6402/19), було накладено арешт на належну на праві власності ОСОБА_3 квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 .

01 жовтня 2019 року ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 28,6 кв.м. на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за №325.

На момент укладення вищезазначеного договору право власності на квартиру було зареєстровано відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що було перевірено нотаріусом та підтверджується п. 1 договору) дарування.

Таким чином, набуваючи 01 жовтня 2019 року квартиру АДРЕСА_3 у власність ОСОБА_3 не передбачала і об`єктивно не могла передбачити наявність будь-яких перешкод для придбання такої квартири, у зв`язку із чим вона є добросовісним набувачем.

Крім того, враховуючи наявність станом на 01 жовтня 2019 року ОСОБА_3 державної реєстрації права власності на квартиру вона не передбачала та не могла об`єктивно передбачити вчинення будь-якими особами до 01 жовтня 2019 року будь-яких протиправних дій щодо квартири.

Разом з тим, зазначає, що протягом майже двох років після накладення арешту на квартиру ОСОБА_3 не викликалася слідчим чи прокурором, для участі у будь-яких процесуальних діях, вона не набула будь-якого процесуального статусу у кримінальному провадженні №0002972 (крім статусу власника майна), відомостей про здійснення слідчим чи прокурором процесуальних дій щодо її майна також не має.

У зв`язку з чим вважає, що на даний момент погреба у арешті майна ОСОБА_3 відпала у зв`язку із тим, що вона є добросовісним набувачем майна, відносно самої ОСОБА_3 та її майна не здійснюється жодних процесуальних дій, таке майно не може бути предметом конфіскації та/або спеціальної конфіскації, помилки органів державної влади під час регулювання містобудівної діяльності та реєстрації речових прав на нерухоме майно не можуть виправлятися за рахунок його власника, арешт майна протягом майже двох років є непропорційним втручанням у право власності ОСОБА_3 , покладає на неї індивідуальний та надмірний тягар через втручання у мирне володіння її майном та не відповідає суспільним інтересам.

З огляду на те, що заборона розпорядження майном має похідний від арешту характер, вважав, що така заборона підлягає скасуванню разом із скасуванням арешту майна.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання.

Представник власника майна в судовому засіданні вимоги визначені у клопотанні підтримав, просив задовольнити клопотання та скасувати арешт з майна.

Вислухавши учасників процесу, розглянувши клопотання та вивчивши матеріали які обґрунтовують доводи клопотання, приходжу до висновку, що клопотання підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2019 року, при арешті майна, слідчий суддя виходив з того, що майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Під час розгляду клопотання встановлено, що СВ ВП № 1 Одеського районного управління № 1 ГУНП в Одеській області, проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0002972 від 24.09.2019 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356, ч. 2 ст. 362 КК України.

Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2019 року у справі № 521/16655/19, накладено арешт, крім іншого, на квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_3 .

Виходячи з ч. 3 ст. 132 КПК України, доведення необхідності застосування заходів забезпечення кримінального провадження покладено на слідчого, прокурора.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно ст. 170 КПК України, не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Між тим, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Щодо вирішення питання про обґрунтованість арешту слід також звернутися до практики Європейського суду з прав людини та положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до положень статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Також, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності (стаття 41 Конституції України).
Будь-яке втручання у право власності повинне бути законним, наприклад, на підставі ухвали суду. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що тримання майна у кримінальному провадженні (арешт майна) може бути необхідним для належного здійснення правосуддя, що є законною метою в «загальних інтересах» суспільства (наприклад, Рішення у справі East West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року, заява № 19336, параграф 188). Разом з тим, має бути розумне співвідношення між засобами та метою, що досягається - так званий «справедливий баланс» між інтересом суспільства та вимогами щодо захисту фундаментальних прав особи (серед інших, Рішення у справі Edwards проти Мальти від 24.10.2006 року, заява № 17647/04, параграф 69). Тому, навіть сам факт тривалого тримання майна у випадку якщо таке тримання є безпідставним, може бути порушенням статті 1 Протоколу 1 Конвенції.
Слідчий суддя зазначає, що арешт на майно ОСОБА_3 накладено у жовтні 2019 року, так як органом досудового слідства планувалося проведення необхідних дій та з метою збереження майна, і що протягом цього часу власник майна ОСОБА_3 не міг будь-яким чином розпоряджатися цим майном. Також, слідчий суддя зазначає, що після того як було накладено арешт, минуло більше двох років.
Разом з тим, вказана квартира не перебуває у власності підозрюваного або обвинуваченого, що виключає необхідність застосованого заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту вказаного майна, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, також вказана квартира не перебуває у власності підозрюваного або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягає спеціальній конфіскації, що виключає необхідність арешту, для забезпечення спеціальної конфіскації. Відсутність в провадженні цивільних позовів виключає необхідність арешту вказаного майна з метою забезпечення відшкодування шкоди.

На даний час ОСОБА_3 є законним власником вказаного майна, іншого органами досудового розслідування не доведено.
З доводів сторони обвинувачення не вбачається, що утримання такого майна, особливо з урахуванням того, що арешт цього майна відбувся понад два роки тому, є пропорційним заходом у співвідношенні до захисту права власності особи.
Таким чином, слідчий суддя не вбачає законних підстави для продовження й надалі арешту майна ОСОБА_3 .

Враховуючи вищезазначене, слідчий суддя приходить до висновку про задоволення клопотання представника власника майна про скасування арешту майна.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-175, 309, 392, 532 КПК України, -

У Х В А Л И В:

Клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002972 від 24.09.2019 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356, ч. 2 ст. 362 КК України, - задовольнити.

Частково скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2019 року справа № 521/16655/19, провадження № 1-кс/521/6402/19, а саме скасувати арешт та заборону розпорядження, накладений на:
-квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_3 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1