Справа №591/2823/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/714/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Зґвалтування
УХВАЛА
Іменем України

22 листопада 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/2823/19 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 і представника потерпілої ОСОБА_8 на вирок Зарічного районного суду м. Сум від 19.02.2021, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 125 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_11 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_13 ,

законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_14 ,

захисника адвоката ОСОБА_15 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_16 (із доповненнями) просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК, та закрити кримінальне провадження у цьому обвинуваченні за недоведеністю його вини, так як суд не дав належної оцінки його показанням, під час проведення слідчого експерименту він повідомив обставини згідно показань потерпілої, знаходячись при цьому під психологічним тиском працівників поліції, що залишено поза увагою суду, він наніс потерпілій декілька ударів, однак не ґвалтував її, показання потерпілої не відповідають дійсності, докази вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК, відсутні, показання свідка ОСОБА_17 є недостовірними, а показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_20 неналежними, обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК охоплюється ч. 1 ст. 152 КК, протоколи слідчих експериментів містять недостовірні дані, вирок суду не містить мотивів вирішення цивільного позову;

- прокурор ОСОБА_21 просить скасувати вирок суду через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_13 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 152 КК, і призначити йому покарання за ч. 2 ст. 125 КК у виді 120 годин громадських робіт і за ч. 1 ст. 152 КК у виді позбавлення волі строком 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70, п. «г» ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 104 КК, шляхом поглинення повного складання призначених покарань, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки 15 днів, в іншій частині вирок залишити без змін. Вимоги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції належним чином не врахував обставини вчинення кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого та його поведінку під час досудового розслідування та в ході судового розгляду, а також те, що він не відшкодував шкоду;

- представник потерпілої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_22 також просить скасувати вирок суду через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_13 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 152 КК, і призначити йому покарання за ч. 2 ст. 125 КК у виді 120 годин громадських робіт і за ч. 1 ст. 152 КК у виді позбавлення волі строком 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70, п. «г» ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 104 КК, шляхом поглинення повного складання призначених покарань, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки 15 днів, в іншій частині вирок залишити без змін.

У запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_13 представник потерпілої ОСОБА_22 просить залишити вирок суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення за необґрунтованістю.

Вироком Зарічного районного суду м. Сум від 19.02.2021 ОСОБА_13 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 125 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 152 КК у виді позбавлення волі строком 3 роки; за ч. 2 ст. 125 КК у виді 120 годин громадських робіт. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки. Стягнуто з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_11 4579,95 грн матеріальної шкоди та 300000 грн моральної школи.

Згідно вироку, 08.03.2019 близько 22:30 ОСОБА_13 , знаходячись біля р. Сумка неподалік від моста з вул. Героїв Сталінграду до вул. Троїцької в м. Суми, вчинив дії сексуального характеру відносно ОСОБА_11 без її добровільної згоди, а також наніс ОСОБА_11 тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_13 , його законного представника ОСОБА_14 та захисника ОСОБА_15 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, а також заперечили проти апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої, доводи потерпілої ОСОБА_11 , її представника ОСОБА_12 та прокурора ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої, а також заперечили проти апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 125 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним матеріалам кримінального провадження, належним чином вмотивовані та ґрунтуються на законі.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_13 про недоведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки обставини вчинення обвинуваченим інкримінованих йому правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 125 КК, ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні доказам і запереченням щодо пред`явленого обвинувачення надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

За клопотанням сторони захисту судом апеляційної інстанції повторно досліджені обставини, встановлені під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 404 КПК), які підтверджують викладені в обвинувальному акті та вироку суду першої інстанції події кримінальних правопорушень (час, місце, спосіб), винуватість обвинуваченого та інші обставини кримінального провадження, які підлягають доказуванню.

Так, обвинувачений ОСОБА_13 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав частково та пояснив, що 08.03.2019 близько 22:30 він йшов біля р. Сумки. Попереду себе він побачив ОСОБА_11 , яку знав раніше та над якою вирішив пожартувати. Він наздогнав ОСОБА_11 та взяв її за плече, але вона почала нецензурно висловлюватися в його сторону та намагалася вдарити його пакетом з якимись речами. Він ухилився від удару, вирвав пакет із рук потерпілої та рефлекторно вдарив її декілька разів в обличчя нижньою частини долоні, а також зробив їй бокове підсікання, від чого вона впала та вдарилася лівою стороною обличчя. Потім він став піднімати ОСОБА_11 . Коли він поставив потерпілу на ноги, вона опинилася в нахиленому положенні спиною до нього та трималась руками за обличчя. В цей момент вона сказала, що в неї тече кров та почала кричати, що її ґвалтують. Він злякався та втік.

Визнаючи доведеною винуватість ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, суд першої інстанції вірно встановив наявність фактів і обставин, що мають значення для кримінального провадження, мотивовано поклавши в основу вироку належні та допустимі докази.

Зокрема, на підтвердження винуватості ОСОБА_13 суд першої інстанції цілком обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_11 , яка була безпосередньо допитана в судовому засіданні у встановленому законом порядку та попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Так, потерпіла ОСОБА_11 пояснила, що 08.03.2019 близько 22:30 йдучи біля р. Псел поруч з мостом по вул. Троїцькій пішохідною доріжкою, вона почула кроки позаду, а потім обвинувачений (раніше їй не знайомий), розвернув її за праве плече. Вона побачила, що у лівій руці він тримав свій статевий орган. Вона замахнулась на нього пакетом із речами, який обвинувачений перехопив та викинув у бік, збив її з ніг і повалив на землю, після чого наніс їй приблизно 3-4 удари кулаками в обличчя. Коли вона лежала, а обвинувачений сидів зверху, останній наказав їй зняти штани, та, сидячи в районі стегон, пальцями рук вчинив дії сексуального характеру. Потім обвинувачений підняв її спиною до себе та знову вчинив дії сексуального характеру. Після цього обвинувачений наказав її розвернутися до нього передом, але вона побачила перехожого та стала кликати на допомогу, а обвинувачений втік.

Свідок ОСОБА_17 надав показання, згідно яких 08.03.2018 близько 22:00 він йшов провулком з вул. Троїцької на вул. Харківську. Він має зір в окулярах 100 %, в яких він був. Коли повернув, то побачив хлопця та дівчину. Підійшовши ближче він зрозумів, що відбувається зґвалтування. Коли він наблизився, то хлопець втік. У потерпілої було розбите лице повністю у крові.

З показань свідка ОСОБА_18 вбачається, що 08.03.2019 він був з ОСОБА_13 , а близько 21:00 вони розійшлися в центрі міста. Потім зустрілись близько 23:00 по вул. Першотравнева в м. Суми.

Свідок ОСОБА_19 надав аналогічні показання, пояснивши також, що у ОСОБА_13 була кров на одежі.

Як пояснив свідок ОСОБА_20 , з 02:30 до 03:30 він зустрів ОСОБА_13 в центрі м. Суми. Потім підійшли працівники поліції, які затримали ОСОБА_13 .

Показання потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_17 , а також свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_20 об`єктивно узгоджуються з іншими доказами у провадженні, які також підтверджують факт вчинення ОСОБА_13 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 152 КК, за обставин, викладених у вироку суду першої інстанції, а саме з:

- протоколом огляду місця події від 08.03.2019, згідно якого на асфальтованій пішохідній доріжці, що йде від мосту по вул. Харківській в м. Суми до вул. Троїцької, попід річкою, де впадає р. Стрілка в р. Псел, біля пров. 1-й Продольний виявлено речі, що належить потерпілій та сліди речовини бурого кольору;

- висновком судово-медичної експертизи № 167 від 23.04.2019, згідно якого у ОСОБА_11 виявлені наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма; струс головного мозку; рана та садно лобної ділянки; перелом кісток лицевого черепу, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Дані тілесні ушкодження утворилися внаслідок дії тупих предметів (предмета) по механізму удару, тиснення, ковзання-тертя. З врахуванням даних огляду та медичних даних, давність спричинення тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 може відповідати 08.03.2019. У момент спричинення тілесних ушкоджень потерпіла могла знаходитися як в вертикальному, так і горизонтальному або наближеному до них положенні, обличчям повернута до травмуючого предмета. Тілесних ушкоджень в ділянці статевих органів потерпілої не виявлено;

- повідомленнями на лінію «102» від 08.03.2019 про те, що перед мостом на вул. Троїцьку зґвалтували та побили дівчину, а також від 09.03.2019 щодо виявлення у ОСОБА_11 забійної рани лобної ділянки зліва, забою м`яких тканин лобної ділянки справа та гематоми повік лівого ока;

- карткою виїзду екстреної медичної допомоги КЗ СОР «СОЦЕМД та МК» № 653 від 08.03.2019, згідно якої ОСОБА_11 була прийнята нейрохірургом з 23:06 до 23:24. Попередній діагноз: зґвалтування, закрита черепно-мозкова травма, забій м`яких тканин параорбітальної області зліва та права;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 09.03.2019, згідно якого ОСОБА_11 впізнала ОСОБА_13 як особу, яка 08.03.2019 біля р. Псел в м. Суми вчинила відносної неї зґвалтування;

- протоколом слідчого експерименту від 12.04.2019, у ході якого ОСОБА_11 продемонструвала механізм та обставини заподіяння їй тілесних ушкоджень та вчинення відносно неї дій сексуального характеру 08.03.2019 близько 22:30;

- висновком судово-медичної експертизи № 195 від 23.04.2019, згідно якого механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлених на тілі потерпілої ОСОБА_11 , може відповідати механізму їх спричинення, продемонстрованому нею під час слідчого експерименту 12.04.2019;

- протоколом затримання ОСОБА_13 09.03.2019 о 03:20, у ході якого вилучено одяг та його речі та протоколом слідчого експерименту від 15.03.2019 за участю ОСОБА_13 , згідно якого обвинувачений вказав на місце вчинення кримінальних правопорушень 08.03.2019 близько 22:30, розміщеного приблизно в 50 м від моста на вул. Троїцьку в м. Суми, а також продемонстрував свої дії, зокрема як він підійшов зі сторони спини до потерпілої та поклав ліву руку на її праве плече. Вона намагалась вдарити його пакетом, який він викинув у хащі. Одразу після цього він показав як повалив потерпілу на землю на спину, сів зверху на неї та наніс три удари кулаками рук в обличчя потерпілої. Після цього, він наказав встати потерпілій у зігнуте положення та спустити штани. Вказав як без згоди потерпілої вчинив дії сексуального характеру;

- висновком судово-медичної експертизи № 168 від 23.04.2019, згідно якого механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлених на тілі потерпілої ОСОБА_11 , може відповідати механізму їх спричинення, продемонстрованому ОСОБА_13 під час слідчого експерименту 15.03.2019;

- висновком судово-медичної експертизи № 108 від 16.04.2019, згідно якого при судово-цитологічному дослідженні трусів ОСОБА_13 на їх лицьовій передній частині в об`єкті № 1 виявлена кров людини та сперма. Не виключається змішування його сперми з кров`ю особи будь-якої статі, в організмі якої містяться антигени А, В та Н, в тому числі ОСОБА_11 . Враховуючи групову належність крові ОСОБА_13 також не можливо виключити домішку його крові (у випадку наявності тілесних ушкоджень, що могли привести до зовнішньої кровотечі). На виворітній стороні переду трусів у об`єкті № 2 виявлена сперма, сліди крові людини та епітеліальні клітини піхви жінки. Не виключається змішування його сперми з кров`ю особи любої статі та клітинами піхви жінки, в організмі якої містяться антигени А, В та Н, в тому числі ОСОБА_11 . Враховуючи групову належність крові ОСОБА_13 також не можливо виключити домішку його клітин та крові (у випадку наявності тілесних ушкоджень, що могли привести до зовнішньої кровотечі). На виворітній стороні переду трусів в об`єкті № 3 виявлена сперма, сліди крові людини та ядерні епітеліальні клітини. Не виключається змішування його сперми та клітин з кров`ю особи любої статі, в організмі якої містяться ОСОБА_23 , В та ОСОБА_24 , в тому числі ОСОБА_11 ;

- висновком судово-молекулярної генетичної експертизи № 10-1643 від 15.11.2019, згідно якого генетичні ознаки (ДНК-профіль) клітин з ядрами на вирізках з трусів, які належать ОСОБА_13 (об`єкт № 4) є змішаними та містять генетичні ознаки зразків крові потерпілої ОСОБА_11 та ОСОБА_13 ;

- висновком судово-імунологічної експертизи № 328 від 29.03.2019, згідно якого кров ОСОБА_11 належить до групи АВ із супутнім антигеном Н ізосерологічної системи крові АВО та висновком судово-імунологічної експертизи № 329 від 28.03.2019, згідно якого кров ОСОБА_13 належить до групи О з ізогемагглютинінами анти-А та анти-В ізосерологічної системи крові АВО;

- висновку судово-цитологічної експертизи № 87 від 19.04.2019, згідно якого при судово-цитологічному дослідженні куртки, вилученої у ОСОБА_13 на правій (об`єкт № 1) та лівій (об`єкт № 2) передніх частинах виявлені кров, слина, епітеліальні клітини та сперматозоїди людини. Не виключається можливість домішки крові та епітелію ротової порожнини ОСОБА_13 до вказаних слідів.

Оцінюючи кожний вказаний вище та наведений у вироку доказ винуватості ОСОБА_13 з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічній, повній й неупередженій перевірці всіх доводів апеляційної скарги обвинуваченого та обставин кримінального провадження, не вбачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 відносно того, що потерпіла повідомила неправдиві та надумані обставини, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, оскільки показання останньої щодо події кримінальних правопорушень є послідовними та логічними, а також узгоджуються з іншими доказами. Будь-яких суттєвих суперечностей у показаннях потерпілої, які б певним чином свідчили про недостовірність повідомлених нею обставин, не встановлено.

Так, ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_13 наздогнав її ззаду та несподівано для неї повернув до себе, після чого збив з ніг, сів на неї зверху, наніс декілька ударів кулаками по її обличчю, наказав зняти їй штани та вчинив дії сексуального характеру. Потім обвинувачений підняв її спиною до себе та вчинив дії сексуального характеру. Далі він наказав їй повернутися до нею передом, і в цей момент вона побачила перехожого, якого почала кликати на допомогу, а ОСОБА_13 після цього втік. Ці показання об`єктивно підтверджуються протоколом пред`явлення особи для впізнання, в ході якого потерпіла ОСОБА_11 впізнала ОСОБА_13 як особу, яка вчинила відносної неї злочинні дії, а також протоколом слідчого експерименту, під час якого вона продемонструвала механізм і обставини вчинення відносно неї дій сексуального характеру та заподіяння їй тілесних ушкоджень.

Вказані докази повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_17 , який підтвердив показання потерпілої ОСОБА_11 щодо тих обставин, очевидцем яких він був, а саме те, що повернувши у провулок він побачив хлопця та дівчину. Підійшовши ближче він зрозумів, що дівчину ґвалтують, про що свідчили дії сексуального характеру, які робив хлопець. Побачивши його той чоловік одразу втік.

Факт спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 167 від 23.04.2019, а висновок судово-медичної експертизи № 108 від 16.04.2019 свідчить про те, що на лицьовій передній частині трусів ОСОБА_13 виявлені сліди крові, а на виворітній стороні переду трусів виявлені сліди крові людини та епітеліальні клітини піхви жінки, які можливо належать ОСОБА_11 .

Згідно висновку судово-молекулярної генетичної експертизи № 10-1643 від 15.11.2019 генетичні ознаки (ДНК-профіль) клітин з ядрами на вирізках з трусів, які належать ОСОБА_13 (об`єкт № 4) є змішаними та містять генетичні ознаки зразків крові потерпілої ОСОБА_11 та ОСОБА_13 .

Під час проведення слідчого експерименту 15.04.2019 ОСОБА_13 , за спільною участю його захисника та законного представника, добровільно вказав на місце вчинення кримінальних правопорушень. Також обвинувачений продемонстрував як він підійшов зі сторони спини до потерпілої, поклав ліву руку на її праве плече, коли вона повернулась, він повалив її на землю, сів зверху на неї та наніс три удари кулаками обох рук в обличчя потерпілої. Потім він за допомогою манекена показав, у якому положенні без згоди потерпілої вчинив відносно неї дії сексуального характеру.

Обґрунтовуючи висновки про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених як ч. 2 ст. 125, так і ч. 1 ст. 152 КК, протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_13 необхідно зауважити, що метою цієї слідчої дії згідно ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин правопорушення, (на відміну від допиту) крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої дії. Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваної особи у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від підозрюваного відомостей під час проведення слідчого експерименту з дотриманням встановленого законом порядку є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети та вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84, п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.

Відповідно нормативного змісту такої засади кримінального провадження як безпосередність дослідження показань, речей і документів (ст. 23 КПК) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де показання та протокол слідчого експерименту за участю підозрюваного є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 КПК.

Дотримання стандартів справедливості провадження досягається через дотримання прав сторони захисту з урахуванням якості доказів сторони обвинувачення, включно з вирішенням питання про те, чи породжують сумнів щодо їх надійності або точності обставини, за яких їх було отримано, чи були використані у провадженні докази, отримані з порушенням прав на захист.

Згідно практики ЄСПЛ щодо використання як доказу в кримінальному провадженні результатів слідчого експерименту вбачається, що Суд підкреслює необхідність застосування процесуальних гарантій забезпечення справедливості процедури отримання доказів, у тому числі й гарантій дотримання прав особи, яка під час такої слідчої дії дає показання (в широкому змісті цього поняття). Широкій підхід щодо розуміння поняття «показання» покладений у підґрунтя правових позицій ЄСПЛ, який розглядає це поняття як будь-які відомості, що були надані особою та на які повинні поширюватися гарантії, передбачені ст. 6 Конвенції.

У своїх рішеннях ЄСПЛ акцентує увагу на справедливості судового розгляду в цілому, критеріями чого є належна реалізація права підозрюваного (обвинуваченого) на мовчання, права на захист, належне розслідування тверджень про те, що визнавальні показання отримано у незаконний спосіб (справа «Яременко проти України» (№ 2), заява № 66338/09, рішення від 30.04.2015, § 65, 66).

Таким чином, ЄСПЛ наголошує на необхідності застосування процесуальних гарантій забезпечення справедливості кримінального провадження в цілому та порядку (процедури) проведення слідчої дії, під час якої від особи отримуються відомості (права на справедливий суд, на захист, на мовчання і права не свідчити проти себе тощо). За умови застосування передбачених національним законодавством гарантій, що мають відповідати Конвенції, ЄСПЛ не ставить під сумнів допустимість протоколу слідчої дії як доказу, оскільки це питання перебуває в площині регулювання національного законодавства.

За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком належна правова процедура проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта за відсутності протиправного тиску на нього за його волею та вільним волевиявленням, за умов усвідомлення ним права мовчати і не свідчити проти себе, забезпечення права на захист і правову допомогу, справедливості кримінального провадження в цілому. До системи таких гарантій належить також участь понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої дії як складові судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо.

Тлумачення змісту ст. 23 КПК у системному зв`язку з нормами, викладеними в ст. 83, 84, 93, 95, 240 цього Кодексу, з урахуванням практики ЄСПЛ (ч. 5 ст. 9 КПК) не містить підстав для висновку про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту за умови дотримання судами України законодавчо визначеного порядку проведення такої слідчої дії з огляду на критерії ЄСПЛ щодо забезпечення справедливості кримінального провадження в цілому, що по своїй суті є проходженням «тесту допустимості показань у широкому змісті цього поняття».

Норми чинного КПК щодо оцінки судом протоколу слідчого експерименту як окремого процесуального джерела доказів у провадженні узгоджуються з критеріями, застосованими ЄСПЛ для оцінки справедливості судового розгляду в цілому. Легітимна мета слідчого експерименту за безпосередньою участю підозрюваного у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань забезпечується дотриманням процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та встановленого порядку його проведення, що узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 14.09.2020 (справа № 740/3597/17).

У цьому кримінальному провадженні існують достатні підстави для висновку про те, що протокол слідчого експерименту від 15.04.2019 відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема ст. 104, 105 КПК, а сама слідча дія проведена за правилами, передбаченими ст. 240 КПК (відтворені дії, обстановка та обставини події тощо). При цьому вказана слідча дія проведена із застосуванням безперервного відеозапису, за участю понятих, захисника та законного представника. До всіх учасників слідчої дії були доведені їх права та обов`язки. Будь-яких зауважень чи клопотань щодо проведення слідчого експерименту від учасників цієї слідчої дії не надходило.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 про те, що одразу після його затримання працівники поліції здійснювали на нього психологічний тиск та змусили надавати показання зі слів потерпілої, в тому числі під час слідчого експерименту, є голослівними та об`єктивно нічим не підтверджені. Матеріали кримінального провадження не містять жодних даних про те, що ОСОБА_13 , його захисник чи законний представник повідомляли правоохоронні органи про факти незаконного психологічного тиску на ОСОБА_13 , звертаючись із відповідними заявами. При цьому ОСОБА_13 перебував під дією запобіжного заходу, який не позбавляв його можливості повідомити факт здійснення на нього впливу в будь-якій формі у разі, якщо б таке дійсно мало місце.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_13 посилається на ряд обставин і фактів, які повинні підтверджувати неспроможність та неправдоподібність показань як потерпілої, так і свідка ОСОБА_17 щодо обставин кримінальних правопорушень. Такими аргументами є: різниця у зрості обвинуваченого та потерпілої; неможливість зґвалтування через не повністю спущені штани; відсутність тілесних ушкоджень в ділянці статевих органів потерпілої; відсутність сперматозоїдів у піхві та на трусах потерпілої; відсутність у змивах із статевого органу обвинуваченого епітелій клітин піхви та ротової порожнини потерпілої; знаходження статевого органу обвинуваченого у не ерегованому стані; неможливість падіння потерпілою на обличчя; неможливість потерпілої побачити статевий орган потерпілого; відсутність у потерпілої слідів супротиву на руках; відсутність у потерпілої ушкоджень на потиличній ділянці голови; невірна відстань між ним, потерпілою та свідком; неповідомлення потерпілою факту перебування свідка ОСОБА_17 в окулярах; не проведення необхідних слідчих дій та не призначення експертиз.

Однак всі вказані та інші, викладені обвинуваченим в апеляційній скарзі обставини по своїй суті є суб`єктивними міркуваннями та припущеннями, які жодним чином не вказують на наявність хоча б найменшого обгрунтованого розумного сумніву щодо доведеності вини у пред`явленому обвинуваченні, а тому не є такими, що повинні тлумачитися на його користь. Зазначені обставини не доводять непричетність ОСОБА_13 , а тільки підтверджують певні факти, які не впливають на ступінь доведеності його винуватості.

Зокрема: різниця у зрості не є перешкодою для вчинення дій сексуального характеру за встановлених обставин, як і не повністю спущені штани; відсутність тілесних ушкоджень в ділянці статевих органів потерпілої, сперматозоїдів у піхві та на трусах потерпілої, а також епітелій клітин піхви та ротової порожнини потерпілої у змивах із статевого органу обвинуваченого (висновки експертів № 167 від 23.04.2019, № 330 від 15.04.2019, № 410 від 06.05.2019, № 92 від 15.04.2019) спростовується тим, що відповідно показань потерпілої статевий орган обвинуваченого не перебував у повністю ерегованому стані, при цьому вчинені обвинуваченим дії сексуального характеру не завершилися природнім результатом; падіння потерпілою обличчям об покриття дороги, відсутність у неї слідів супротиву на руках та ушкоджень на потиличній ділянці голови зумовлено конкретними обставинами події та не є підтвердженням відсутності цих подій; вказана потерпілою відстань до свідка ОСОБА_17 є суб`єктивною, так як враховуючи її фізичний та психологічний стан вона могла не зовсім вірно сприймати цю обставину, а не повідомлення нею факту перебування вказаного свідка в окулярах свідчить не про те, що вони були відсутні, а про те, що вона в силу свого становища не звернула на це уваги (чи просто не запам`ятала); неможливість свідка ОСОБА_17 бачити безпосередні дії сексуального характеру також нічим не підтверджено, так як останній пояснив, що спочатку подумав, що хлопець та дівчина є закоханою парою, однак коли підійшов ближче, то побачив, що відбувається зґвалтування, що дозволяло розгледіти гарне освітлення; не проведення слідчих дій та не призначення експертиз, вказаних обвинуваченим, не свідчить про неповноту, упередженість чи яку-небудь зацікавленість працівників органу досудового розслідування, зважаючи на те, що оцінка доказів та ухвалення рішення щодо винуватості/невинуватості особи здійснюється судом.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 відносно того, що потерпіла не могла чути вхідних дзвінків на мобільний телефон обвинуваченого через те, що свідок ОСОБА_17 викликав швидку о 22:32, тобто коли обвинуваченого вже не було на місці події, а дзвінки надходили після 22:34, оскільки наведені часові розбіжності можуть бути зумовлені об`єктивними чинниками, зокрема у налаштуваннях пристроїв, з яких ця інформація фіксувалась, але в будь-якому випадку ці обставини не свідчать про відсутність події кримінальних правопорушень, підтвердженої сукупністю інших доказів.

Є необгрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 про те, що заподіяння легкого тілесного ушкодження (ст. 125 КК) охоплюється ст. 152 КК, у зв`язку з чим обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК є незаконним, оскільки дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 1 ст. 152 КК в ред. ЗУ № 2227-VIII від 06.12.2017, диспозиція якої не містить такої ознаки об`єктивної сторони вчиненого діяння як «фізичне насильство», а полягає у вчиненні дій сексуального характеру без добровільної згоди потерпілої. Тобто вчинені ОСОБА_13 дії утворюють реальну сукупність кримінальних правопорушень та підлягають самостійній кваліфікації.

Всі наведені вище та у вироку суду першої інстанції докази, частина яких прямо підтверджує вчинення ОСОБА_13 інкримінованих йому правопорушень (показання потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_17 , протоколи пред`явлення особи для впізнання та слідчих експериментів), а частина містить дані про факти, що супроводжували події, які встановлюються (показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_20 , висновки експертиз та інші документи), є тісно пов`язаними між собою та створюють цілісну систему доказів, які без жодних сумнів дозволяють зробити однозначний і беззаперечний висновок про доведеність винуватості ОСОБА_13 .

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення заявленого потерпілою цивільного позову. Положеннями ст. 1177 ЦК визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно закону, а згідно ст. 1166 цього Кодексу, майнова шкоди, завдана фізичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її заподіяла.

Внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, потерпіла зазнала матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на лікування, придбання медикаментів, обстеження тощо на загальну суму 4579,95 грн, що підтверджується копіями відповідних документів, долучених до цивільного позову, які підлягають стягненню з обвинуваченого.

Крім того, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 1, 3 ст. 23 ЦК)

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ.

При вирішені позовів про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи характер, глибину та обсяг фізичних і моральних страждань, порушення звичайного способу та ритму життя потерпілої, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення заявленої вимоги та відшкодування моральної шкоди в розмірі 300000 грн у межах цивільного позову, що на переконання колегії суддів в повній мірі відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання доцільності повторного допиту свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_20 , колегія суддів враховує, що останні неодноразово викликалися до апеляційного суду, але в судове засідання так і не з`явилися та про причини своєї неявки не повідомили, а тому вважає за можливе обмежитися перевіркою показань, які були надані цими свідками безпосередньо в суді першої інстанції із дотриманням принципу змагальності. Відтворення аудіозаписів допиту вказаних свідків місцевим судом також не є доречним, оскільки показання цих учасників кримінального провадження містяться у вироку, яким судом першої інстанції надана відповідна правова оцінки, тому чергове прослуховування показань свідків не відповідатиме завданням кримінального провадження, оскільки будь-яких нових обставин встановити не вдасться. При цьому колегія суддів враховує той факт, що усі без виключення сторони судового провадження мали змогу задати питання вказаним особам і отримати на них відповіді, а забезпечити присутність цих осіб в суді апеляційної інстанції виявилось не можливим.

Захисником ОСОБА_15 в апеляційному суді заявлене клопотання про виклик експерта ОСОБА_25 , яка склала висновок № 108 від 16.04.2019 за наслідками проведення судово-медичної експертизи нижньої спідньої білизни ОСОБА_13 з тих підстав, що цей висновок є неповним, так як не у ньому не вказано, якого саме кольору набули досліджувані зразки, після пофарбування їх азур-еозиновою сумішшю.

Колегія суддів вважає, що вказане клопотання задоволенню не підлягає, так як підстав вважати вказаний висновок експерта-цитолога необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам кримінального провадження або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності, не встановлено.

Що стосується відсутності в дослідницькій частині експертизи відомостей, на які вказує захисник, то це не свідчить про таке порушення порядку проведення експертизи, що якимось чином могло б вплинути на зроблені висновки. При цьому варто зауважити, що цей висновок експертизи не є єдиним і вирішальним доказом винуватості ОСОБА_13 , а тільки частково доповнює інші встановлені факти, які не спростовані жодними доказами, та які є достатніми для ухвалення законного, обгрунтованого та вмотивованого судового рішення, виходячи із наявних доказів і фактичних обставин кримінального провадження.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги обвинуваченого, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125 і ч. 1 ст. 152 КК, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки 15 днів, то вони також є необґрунтованими та не заслуговують на увагу.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Невідповідним ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК). Ступінь тяжкості правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку протиправне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. Під особою обвинуваченого (ст. 414 КПК) розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, захисника чи обвинуваченого), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Міжнародні та європейські стандарти застосування покарання до неповнолітніх відображають тенденції до гуманізації системи і відповідних норм правового реагування на правопорушення, які вчиняються неповнолітніми, є сукупністю рекомендаційних (також морально-орієнтовних) та обов`язкових норм щодо як заборони, так і обов`язку застосування тих чи інших покарань або заходів впливу щодо неповнолітніх правопорушників.

Зокрема, у керівних принципах ООН для попередження злочинності серед неповнолітніх (Ер-Ріядські керівні принципи) від 14.12.1990 зазначено, що попередження злочинності серед неповнолітніх є найважливішим аспектом попередження злочинності у суспільстві. Беручи участь у законній, соціально корисній діяльності та виробляючи гуманістичний погляд на суспільство та життя, молодь може бути вихована на принципах, які не допускають злочинну діяльність.

Згідно п. 23.2. Рекомендацій CM/Rec (2008) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Про Європейські правила стосовно неповнолітніх правопорушників, щодо яких застосовуються санкції або заходи», перевагу необхідно надавати таким санкціям та заходам, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню збитків, завданих правопорушенням, яке вчинила неповнолітня особа.

Рекомендації № R (2008) 11 Комітету Міністрів державам-членам Ради Європи «Про Європейські правила по відношенню до неповнолітніх правопорушників, засуджених до покарань та заходів кримінально-правового характеру» спрямовують суди на те, що «на всіх стадіях кримінального судочинства необхідно застосовувати широкий спектр альтернативних покарань і заходів, які відповідають різним етапам розвитку неповнолітніх. Пріоритетними мають бути покарання і заходи, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню шкоди, заподіяної злочином, який вчинив неповнолітній» (правила 23.1, 23.2).

У Мінімальних стандартних правилах ООН, що стосуються відправлення правосуддя у відношенні до неповнолітніх («Пекінські правила») від 29.11.1985 визначено, що «заходи впливу завжди повинні бути порівняні не тільки з обставинами і тяжкістю правопорушення, але і зі становищем та потребами неповнолітнього, а також з потребами суспільства; неповнолітнього правопорушника не слід позбавляти особистої свободи, якщо тільки його не визнано винним у вчиненні серйозного діяння із застосуванням насильства проти іншої особи або в неодноразовому вчиненні інших серйозних правопорушень, а також за відсутності інших відповідних заходів впливу» (п. «а», «b», «с» правила 17.1).

При призначенні ОСОБА_13 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень (кримінальних проступок та нетяжкий злочин), відсутність обставин, які обтяжують покарання та обставину, яка пом`якшує покарання вчинення кримінального правопорушення у неповнолітньому віці, особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується, відсутність судимостей, та дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді 120 годин громадських робіт за ч. 2 ст. 125 КК та позбавлення волі строком 3 роки за ч. 1 ст. 152 КК, а остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень із застосуванням принципу повного поглинення призначених покарань у виді позбавлення волі строком 3 роки, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Визначене судом покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами вчиненого та особою обвинуваченого, що розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненим правопорушенням, тому вид і розмір призначеного ОСОБА_13 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Зазначені в апеляційній скарзі прокурора та представника потерпілої обставини щодо фактичних обставин кримінальних правопорушень, особи обвинуваченого та його поведінки у ході здійснення кримінального провадження, в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначення покарання, ці обставини не свідчать про явну невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, а також не є безумовними підставами для скасування судового рішення.

Необхідно враховувати, що з огляду на положення п. 3 ч. 3 ст. 102 КК ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 152 КК, як за нетяжке кримінальне правопорушення, покарання у виді позбавлення волі може бути призначене на строк не більше 4 років, тому хоча визначений обвинуваченому розмір покарання за ч. 1 ст. 152 КК строком 3 роки і є мінімальним, але те покарання, яке прокурор та представник потерпілої просять призначити ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 152 КК у своїх апеляційних скаргах, є максимально можливим, яке може бути призначене, підстав для чого, з огляду на обставини, враховані при призначенні покарання, не встановлено, внаслідок чого оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим і умотивованим, тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Зарічного районного суду м. Сум від 19.02.2021 відносно ОСОБА_26 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 і представника потерпілої ОСОБА_8 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4