Ухвала
Іменем України
22 листопада 2021 року

м. Київ
справа № 202/6043/20
провадження № 51-5394 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року,
встановив:
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без зміни, апеляційну скаргу захисника задоволено частково. Вирок районного суду змінено. Скасовано арешт автомобіля BMW 318 реєстраційний номер НОМЕР_1 , який повернуто власнику(законному володільцю). У решті вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме, у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, за обставин, викладених у вироку.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 , порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість і просить пом`якшити призначене останньому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст. 75 КК України. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано у повній мірі особу засудженого ОСОБА_5 , який раніше не судимий; позитивно характеризується за місцем проживання та служби; на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває; на утриманні має неповнолітню дитину, яка хворіє; його дружина знаходиться у декретній відпустці; є єдиним годувальником в сім?ї та за час знаходження під домашнім арештом не порушував покладених на нього обов?язків.
Також захисник вважає, що судами не взято до уваги всі обставини, що пом`якшують покарання винному, а саме, його щире каяття, визнання вини, сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди потерпілому. Також захисник стверджує, що судами не було враховано практику Верховного Суду при призначенні ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України. Крім того він вказує на зміну порядку дослідження доказів по справі судом першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та щодо суворості покарання, яке призначено засудженому без застосування положень ст. 75 КК України є такими, що не заслуговують на увагу.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.
Доводи касаційної скарги захисника про не врахування в повній мірі судами першої та апеляційної інстанцій при призначенні засудженому покарання обставин, які пом`якшують покарання, позитивно характеризують його особу, обґрунтованими визнати не можна.
Як вбачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_5 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, а також особу ОСОБА_5 , який свою вину визнав повністю, має на утриманні малолітню дитину, займається суспільно - корисною працею, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є учасником бойових дій, не страждає тяжкими захворюваннями, не є інвалідом та думку потерпілого ОСОБА_6 , який просив призначити винному покарання у виді реального позбавлення волі в межах максимальної санкції статті.

Обставинами, які пом`якшують покарання засудженому, судом визнано щире каяття та добровільне відшкодування заподіяної злочином шкоди. Обставин, які б обтяжували покарання засудженому, в ході судового розгляду встановлено не було.
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, врахував всі зазначені обставини в їх сукупності, характер вчиненого правопорушення, те, що ОСОБА_5 , керуючи технічно несправним автомобілем, грубо Порушив Правила дорожнього руху, проявивши байдуже ставлення до життя та здоров?я громадян, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохідному переході на потерпілу ОСОБА_7 , що призвело до тяжких наслідків у вигляді її смерті, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу засудженого та позицію потерпілого, який просив призначити винному суворе покарання.
Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що посилання захисника на позитивну характеристику ОСОБА_5 за місцем мешкання та служби, не перебування його на обліку у лікарів нарколога чи психіатра, постійне місце роботи, знаходження його у шлюбі та перебування дружини в декретній відпустці, а також те, що за час знаходження під домашнім він не порушував покладених на нього обов`язків не є обставинами, які можуть знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, з чим погоджується і колегія суддів.
При цьому, як убачається із ухвали апеляційного суду, доводи захисника щодо активного сприяння ОСОБА_5 розкриттю кримінального правопорушення є безпідставними, оскільки вказана обставина не була встановлена не на досудовому слідстві, так як вона не зазначена в обвинувальному акті, так і в судовому засіданні суду першої інстанції.
На підставі наведених даних суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства та правильно призначив покарання, яке він має відбувати реально у розмірі, визначеному санкцією ч. 2 ст. 286 КК України без застосування положень ст. 75 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Таким чином, враховуючи, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, колегія суддів вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Також колегія суддів відхиляє, як безпідставні доводи касаційної скарги захисника про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій практики Верховного Суду при призначенні ОСОБА_5 покарання, оскільки застосовувати практику Верховного Суду потрібно як з урахуванням обставин кримінального правопорушення, так і цілісного контексту сформульованої Верховним Судом правової позиції, без перекручень її змісту та використання відносно до контексту.
Таким чином, посилання захисника у своїй касаційній скарзі на неврахування зазначеними судами практики Верховного Суду при призначенні ОСОБА_5 , покарання спростовуються наведеним вище.
На переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження нових злочинів, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Висновки судів про необхідність обрання засудженому покарання у виді реального позбавлення волі належно вмотивовані та відповідають вимогам ст. 370 КПК України.
Тому підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Крім того, доводи захисника про зміну порядку дослідження доказів по справі судом першої інстанції як на істотне порушення вимог КПК України не заслуговують на увагу, оскільки таке рішення відноситься до повноважень суду та не впливає на встановлення винуватості особи та законність та обгрунтованність оскаржуваних судових рішень.
Інші доводи касаційної скарги захисника не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону в частині призначення засудженому покарання, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено.
Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3