ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000061 від 23 листопада 2012 року, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області ОСОБА_7 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2019 року щодо
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпрі, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12, ч. 2 ст. 115 КК України,
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Дніпрі, громадянина України, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_9 ,
прокурора ОСОБА_10 ,
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_11 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено покарання: за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України - у виді позбавлення волі строком на 13 років з конфіскацією всього особисто йому належного майна; за ч. 4 ст. 187 КК України - у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією всього особисто йому належного майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років з конфіскацією всього особисто йому належного майна.
Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 396 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Окрім того, судом вирішено цивільні позови потерпілих, питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів у кримінальному провадженні.
ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, та ОСОБА_6 визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ст. 396 КК України, за таких обставин.
Так, згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він на початку серпня 2012 року зустрівся з раніше знайомим йому ОСОБА_12 , з метою отримання грошових коштів у розмірі 500 грн для придбання психотропної речовини «метамфітамін» та подальшої її передачі ОСОБА_12 . Однак ОСОБА_8 , взявши зазначену суму грошей, у подальшому витратив на особисті потреби. При цьому розумів, що ОСОБА_12 необхідно буде віддавати або гроші, або психотропну речовину, проте не бажав повертати вказану суму грошей. Крім того, знаючи, що у ОСОБА_12 при собі завжди є грошові кошти і золоті прикраси, у ОСОБА_8 виник злочинний намір, спрямований на напад на потерпілого з метою заволодіння майном останнього шляхом розбою з подальшим умисним протиправним заподіянням йому смерті.
З метою здійснення своїх злочинних намірів, ОСОБА_8 домовився з ОСОБА_12 про зустріч 15 серпня 2012 року о 23:00.
Підготувавшись до злочину, ОСОБА_8 15 серпня 2012 року приблизно о 20:30 зустрівся з ОСОБА_6 , якого попросив бути присутнім нібито при передачі грошей під час зустрічі з ОСОБА_12 .
ОСОБА_6 , не будучи обізнаним про злочинні наміри ОСОБА_8 , спрямовані на розбійний напад на ОСОБА_12 та його вбивство, і не усвідомлюючи підготовки до вчинення зазначених злочинів, погодився у визначений час прийти на місце скоєння запланованого ОСОБА_8 злочину.
Того ж дня, ОСОБА_8 приблизно о 22:30, прибувши разом із ОСОБА_12 на місце майбутнього скоєння злочину, розташованого поруч з будинком АДРЕСА_3 , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на напад з метою заволодіння майном потерпілого та його вбивство, застосовуючи насильство, небезпечне для життя і здоров`я, умисно, з корисливих мотивів завдав потерпілому ОСОБА_12 більше 30 ударів ножем у ділянки кінцівок, тулуба, обличчя та шиї. Після чого ОСОБА_8 , скориставшись тим, що потерпілий перебуває в безпорадному стані, діючи умисно, з корисливих мотивів, зняв з руки ОСОБА_12 золотий браслет вартістю 10 133 грн, а також позбавився обов`язку повернути борг в розмірі 500 грн. Потерпілий ОСОБА_12 від завданих йому тілесних ушкоджень на місці скоєння злочину помер.
При цьому, перебуваючи в безпосередній близькості від місця вчинення злочину та, побачивши злочинні дії ОСОБА_8 , ОСОБА_6 усвідомив факт умисного протиправного позбавлення життя ОСОБА_12 та розбійного нападу на нього.
У цей час у ОСОБА_6 , який заздалегідь не обіцяв приховати злочин, виник умисел, спрямований на заздалегідь не обіцяне приховування особливо тяжкого злочину, розбійного нападу та умисного протиправного позбавлення життя ОСОБА_12 , з метою уникнення кримінальної відповідальності особою, котра вчинила злочин.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заздалегідь не обіцяне приховування особливо тяжкого злочину, ОСОБА_6 не звернувся до правоохоронних органів з метою повідомлення про факт умисного вбивства ОСОБА_12 та обставин вчинення ОСОБА_8 злочину, а допоміг ОСОБА_8 заховати труп потерпілого, затягнувши його за ноги в кущі, таким чином виключаючи можливість бути поміченим, тим самим умисно, заздалегідь не обіцяючи будь-кому про це, приховав факт вчинення особливо тяжкого злочин

Ухвалою Дніпровсьокого апеляційного суду від 22 січня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення. Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2019 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_6 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 25 червня 2020 року частково задоволено касаційні скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_13 . Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. В решті вирок залишено без змін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_6 і закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутності в його діях будь-якого складу кримінального правопорушення.
Обгрунтовуючи свої вимоги захисник ОСОБА_5 посилається на незаконність та обгрунтованість вироку суду в частині засудження ОСОБА_6 .
Так, захисник вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою факт відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 396 КК України. Захисник зазначає, що судом не було вказано безпосередніх та конкретних доказів на підтвердження обставин скоєння ОСОБА_6 злочину, зокрема, не встановлено місця перебування обвинуваченого під час злочину, не вказано конкретних та об`єктивних дій ОСОБА_6 , спрямованих на вчинення правопорушенн та не наведено жодних доказів, які вказують, що саме він затягував за ноги труп потерпілого в кущі. Разом з цим, захисник звертає увагу на порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки в момент затримання засудженому не було роз`яснено право на залучення захисника. При цьому, захисник зазначає, що слідчі дії за участю ОСОБА_6 проводились без захисника, що, на його переконання, є грубим порушенням норм ст. 52 КПК України. Також, захисник вказує і на недопустимість інших доказів, які були отриманні з моменту фактичного затриманння обвинувачених та без обов`язкової участі їх захисників. До того ж, захисник ОСОБА_5 зазначає, що місцевим судом безпідставно визнано допустимими доказами протокол огляду барсетки засудженого ОСОБА_8 від 16 серпня 2012 року, протокол огляду місця події від 16 серпня 2012 року, в ході якого вилучено рукавиці зі слідами крові, та протокол огляду від 16 серпня 2012 року, під час якого в ОСОБА_8 вилучено золотий ланцюжок, оскільки вказані слідчі дії було проведено з порушенням права засудженого ОСОБА_8 на захист.
Також, захисник звертає увагу на те, що протокол затримання ОСОБА_6 був складений на строк більший ніж за добу від моменту фактичного затримання обвинуваченого, що є істотним порушенням норм процесуального права. До того ж, захисник вказує на порушення вимог ст. 290 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не було відкрито стороні захисту всіх наявних доказів. При цьому зазначає, що цей факт підтверджується ухвалою ВССУ від 25 травня 2016 року, однак, на переконання захисника, ці обставини не були враховані судами, і як наслідок, не виконано вимог суду касаційної інстанції.
Окрім того, захисник зазначає, що судом необґрунтовано було взято до уваги показання ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , надані під час досудового розслідування, оскільки такі показання було отримано з порушенням норм КПК України. Захисник також вказує на безпідставність посилань місцевого суду на висновки імунологічних експертиз як на доказ, який свідчить про перебування ОСОБА_6 на місці вчинення злочину, оскільки цими експертизами точно не встановлено, що кров, яка досліджувалась, належить саме цьому засудженому.
Отже, на думку захисника, незважаючи на достатні підстави для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_14 за відсутністю в його діях складу злочину, суд першої інстанції кримінальне провадження не закрив, чим порушив вимоги кримінального процеуального закону.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та постановити свій вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, (в редакції від № 838-VІІІ від 26.11.2015) зарахувати ОСОБА_6 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 17.08.2012 по 05.06.2018, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, звільнивши його від покарання у зв"язку з його відбуттям.
В обґрунтування апеляційних вимог прокурор вказує, що обвинувачений ОСОБА_6 вину у пред`явленому обвинуваченні за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України не визнав, під час досудового розслідування давав непослідовні показання, які змінив у судовому засіданні.
Прокурор вважає, що до його показів слід відноситися критично, так як вина обвинуваченого ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні підтверджується доказами, наведеними в апеляційній скарзі, які просить визнати допустимими, так як вони були зібрані під час досудового розслідування кримінальної справи, а саме: показами самих обвинувачених на очних ставках між ними 28.08.2012, показами обвинуваченого ОСОБА_6 в якості підозрюваного і обвинуваченого на допитах аз участю захисника 20, 21, 28 серпня 2012 року.
На думку прокурора, версія обвинуваченого ОСОБА_8 щодо обставин вчинення злочину також надумана та абсурдна, так як вона спростовується його показами на досудовому слідстві у якості підозрюваного на допитах 16, 17 серпня 2012 року, які прокурор просить визнати допустимими доказами.
Окрім того, на переконання прокурора, вина обвинувачених в інкримінованих злочинах підтверджується всіма доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, до яких відносяться, зокрема: протокол відтворення обстановки та обставин події від 17.08.2012, протокол пред`явлення особи для впізнання від 18.08.12 та інші докази.
На переконання прокурора, вирок щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню через істотні порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.
За змістом ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Частною 2 ст. 439 КПК України встановлено, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
Так, постановою Верховного Суду від 25 червня 2020 року було скасовано ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 січня 2020 року, лише в частині засудження ОСОБА_6 вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2019 року, тому законність та обґрунтованість цього вироку щодо ОСОБА_8 , апеляційним судом не перевіряється.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
У відповідності до ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, здійснюючи оцінку кожного доказу за правилами ч. 1 ст. 94 КПК України - за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши оскаржуваний вирок в частині засудження ОСОБА_6 на предмет його відповідності вимогам кримінального процесуального закону, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення не може бути визнане законним та обґрунтованим, з огляду на таке.
Так, із матеріалів провадження видно, що органом досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_6 інкриміновано вчинення злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, за ознакою умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.
Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши докази у провадженні, проаналізувавши їх та надавши оцінку, за своїм внутрішнім переконанням, визнавши частину з них недопустими, та відкинувши їх, дійшов висновку, у відповідності до положень ч. 3 ст. 337 КПК України, про перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 з п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ст. 396 КК України, за ознакою заздалегідь не обіцяного приховування тяжкого чи особливо тяжкого злочину.
Обгрунтовуючи свої висновки про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого, суд послався на недоведеність наявності умислу у обвинуваченого ОСОБА_6 на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_12 , оскільки він не приймав участі у вбивстві потерпілого, а лише заздалегідь не обіцяючи, приховав особливо тяжкий злочин.
Незважаючи на ці та інші висновки суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , наведені в оскаржуваному вироку, колегія суддів вважає їх такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вони не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції.
Так, повторно, в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням сторони захисту та обвинувачення, дослідивши, докази у провадженні, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, колегія суддів з висновками суду першої інстанції погоджується частково, з огляду на таке.
Як встановлено судом, обвинувачений ОСОБА_6 відмовився від своїх показів, які давав на досудовому слідстві, зокрема при проведенні очної ставки з ОСОБА_8 .
При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував, що 15.08.2012 ввечері він дійсно зустрічався із ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , однак, через те, що потерпілий запросив його до іншого місця він поїхав з ним, а ОСОБА_6 пішов додому й після чого він з ним не зустрічався та де і як дзвонив ОСОБА_6 - він не пам`ятає.
Разом з цим, ОСОБА_6 в судовому засіданні повнісю підтвердив версію обвинуваченого ОСОБА_8 , за якою після зустрічі з ОСОБА_12 , він пішов додому, а ОСОБА_8 поїхав з потерпілим на мопеді. Щодо наявних у нього тілесних ушкоджень у вигляді подряпин на руках та гематоми на коліні обвинувачений пояснив, що вони є наслідком травмуванням на роботі.
На переконання колегії суддів, покази обвинувачених, в цій частині, є логічними та послідовними, й підстав сумніватися у їх правдивості у суду не має.
Окрім того, обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було заявлено про застосування щодо них працівниками поліції недозволених методів під час слідства, внаслідок чого ними й було надано зізнавальні покази.
З цих підстав судом було досліджено постанову слідчого прокуратури від 15 травня 2013 року про закриття кримінального провадження, у зв`язку із відсутністю в діях співробітників міліції складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України.
Між тим, суд, врахувавши положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, а також висновки судово-медичних експертиз № 3007е від 20.08.2012 та № 3120е від 25.08.2012, в яких зафіксовані наявні, зокрема у ОСОБА_6 тілесні ушкодження, оцінивши з точки зору ефективності проведеного розслідування зазначену постанову слідчого прокуратури, та ті обставини, що слідчий фактично підтвердив наявність самої події - отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень у той період, коли він був під контролем держави, дійшов висновку про неєфективність проведеного розслідування за вказаними обвинуваченими фактами.
На переконання апеляційного суду, суд вказаним обставинам надав належну оцінку та обгрунтовано визнав зізнавальні покази ОСОБА_8 , надані на стадії досудового розслідування під час неодноразових допитів, зокрема і очної ставки між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 від 28 серпня 2012 року, відтворення обстановки та обставин події 17 серпня 2012 року і впізнання ОСОБА_6 18 серпня 2012 року, недопустимими доказами, як такі, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
До того ж, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, й суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Також, суд дійшов до обгрунтованих висновків про неможливість використання в якості доказу явки з повинною ОСОБА_6 та його пояснень, оскільки вони складалися у відсутність захисника, коли обвинувачений міг не повністю усвідомлювати їхню значущість. З огляду на те, що у подальшому ОСОБА_6 відмовився від явки з повинною, яка була зроблена без роз`яснення йому всіх прав, що є складовими права на захист, підстав стверджувати про добровільність такої явки немає.
При цьому, доводи обвинувачення про необхідність визнання цих доказів допустими, є неспроможними.
Отже, беручи до уваги вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність в діях ОСОБА_6 ознак злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, з чим погоджується й колегія суддів.
Між тим, на переконання апеляційного суду, визнаючи наявність достатніх доказів у провадження для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 396 КК України, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наявним у матеріалах кримінального провадження доказам, у цій частині, та не вказав, які саме докази з точки зору належності та допустимості, а їх сукупності - достатності та взаємозв`язку, є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Так, як видно із висновків судово-імунологічної експертизи № 901 від 14.09.2012, судово-імунологічної експертизи № 894 від 14.09.2012, судово-імунологічної експертизи № 900 від 14.09.2012, судово-імунологічної експертизи № 899 від 14.09.2012, було проведено серолігічне дослідження крові та поту на представлених зразках грунту та речових доказах, відповідно до яких однозначно встановити похоження слідів крові та поту від обох обвинувачених не вдалося, оскільки їх виділенням та груповій характеристиці крові характерні виявлені антигени В і Н.
До того ж, такий висновок містить й судово-імунологічна експертиза № 892 від 06.09.2012, внаслідок дослідження слідів крові на ножах, вилучених за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_8 .
Разом з тим, молекулярна експертиза, яка з великою ймовірністю могла б встановити походження крові від певної особи, у цьому кримінальному провадженні не проводилась та, враховуючи значний проміжок часу з моменту вчинення вказаних злочинів, її проведення буде недоцільним.
Не можливо і однозначно вказати про відношення ОСОБА_6 до інкримінованої події злочину і на підставі висновку судово-медичної експертизи № 1651/163-Е від 07.09.2012, який зокрема містить посилання на те, що по кількості ушкоджень на тілі потерпілого вказати на кількість нападаючих неможливо.
При цьому, враховуючи, що судом першої інстанції було встановлено порушення органом досудового розслідування прав та основоположних свобод обвинувачених, внаслідок чого, не може бути прийнято, як доказ винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 протокол проведення слідчого експеримента від 17.08.2012, висновок судово-медичної експертизи № 1651/222-Е від 09.11.2012, яким встановлено що деякі тілесні ушкодження на тілі трупу потерпілого ОСОБА_12 могли бути причиненими за обставин вказаних ОСОБА_8 , також не може бути покладений в основу обвинувачення і ОСОБА_6 .
З протоколів огляду та додаткового огляду від 16.08.2012, видно лише, що була оглянута ділянка місцевості, яка розташована в 80-85 метрах від кутового під`їзду будинку АДРЕСА_3 , де знайшли, зокрема, труп ОСОБА_12 та інші речові докази.
Окремо слід зазначити, що огляд місця події це невідкладна слідча (розшукова) дія, спрямована на встановлення, фіксацію і дослідження обстановки місця події, слідів злочину і злочинця та інших фактичних даних, що дозволяють в сукупності з іншими доказами зробити висновок про механізм події та інші обставини розслідуваної події.
Тобто вказані протоколи огляду місця події, в цьому випадку, не можуть носити самостійного доказового значення та мають оцінюватися в сукупності із іншими доказами у провадженні, й враховуючи вищезазначене не є беззаперечними доказами винуватості ОСОБА_6 .
Наявні у обвинуваченого тілесні ушкодження самі по собі також не доводять як факту умисного спричинення смерті потерпілому, так і заздалегідь не обіцяного приховання особливо тяжкого злочину, а як встановлено вище, зізнавальні покази обвинувачених є недопустимим доказом, відповідно до ст. 86 КПК України, оскільки були отримані не у встановленому КПК України порядку.
Отже, проаналізувавши під час апеляційного розгляду наявні у кримінальному провадженні докази в їх сукупності і давши їм відповідну оцінку, колегія суддів вважає, що матеріали кримінального провадження свідчать про те, що всі можливості для одержання додаткових доказів, які б підтвердили винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, вичерпані, а з точки зору їх достатності обвинувачення не має тієї сукупності доказів, яка б усунула обґрунтований сумнів щодо доведеності вини обвинуваченого й у вчиненні злочину, передбаченого як п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, так і ст. 396 КК України, що виключає можливість притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
За встановлених обставин, враховуючи допущені істотні порушення вимог КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що докази сторони обвинувачення є недостатніми для визнання ОСОБА_6 винуватим, та можливість їх отримати вичерпана, а тому наявні підстави для закриття кримінального провадження, внаслідок чого доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 є належним чином аргументовані і заслуговують на увагу, й стороною обвинувачення не були спростовані ці доводи при апеляційному розгляді.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Відповідно до вимог ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, вирок щодо ОСОБА_6 - скасуванню, а кримінальне провадження щодо нього - закриттю, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати, та в задоволенні апеляційної скарги прокурора слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2019 року, в частині засудження ОСОБА_6 скасувати.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за п. 12, ч. 2 ст. 115 КК України, закрити, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримати.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4