Провадження №11-кп/801/281/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі судового засідання ОСОБА_5

за участю учасників провадження:
прокурора ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7
та його захисника ОСОБА_8
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 грудня 2021 року,
якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг, українця, громадянина України, - про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Клопотання засуджений мотивує тим, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі та вважає, що має право на пом`якшення призначеного покарання шляхом позбавлення волі на строк 15 років з подальшим звільненням від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання, оскільки його було засуджено в період, коли кримінальним кодексом ще не було передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі.
За вказаних вище обставин засуджений ОСОБА_7 просить суд задовольнити заявлене ним клопотання.
Захисник адвокат ОСОБА_8 підтримав клопотання свого підзахисного.
Прокурор ОСОБА_9 заперечив проти задоволення клопотання засудженого, оскільки чинним законодавством України не передбачено можливості заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням та звільнення засудженого до довічного позбавлення волі. Разом з тим, механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, можливий лише шляхом помилування.
У своїх висновках суд першої інстанції зазначив, що якби справа щодо особи, яка вчинила умисне вбивство при обтяжуючих обставинах до 29.12.1999, розглядалась судом в період між 29.12.1999 та 04.04.2000, то особі могло бути призначене максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.
Проте, справа по обвинуваченню ОСОБА_7 за п.п. «г», «ж», «і» КК України була розглянута Судовою колегією в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду 18.06.1999 та переглянута колегією в кримінальних справах Верховного Суду України 16.11.1999, тобто до 29.12.1999. Цими судовими рішеннями ОСОБА_7 обрано максимально сувору міру покарання у виді смертної кари шляхом розстрілу. Тому після скасування смертної кари та внесення змін до КК України обрану ОСОБА_7 міру покарання у виді смертної кари шляхом розстрілу було замінено саме альтернативним покаранням у виді довічного позбавлення волі, що відповідає меті призначеного покарання.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.12.2021 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 , 1977 р.н., про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29.12.2021 року, на підставі ст.93 КК України (1960 року), ч.2 ст.4 КК України 2000 року, ч.1 ст.6 КК України призначити йому покарання у вигляді 15 року позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.49 КК України звільнити його від покарання з підстав відбуття ним покарання, передбаченого КК України в редакції 1960 року.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване судове рішення суперечить закону України, оскільки суд першої інстанції не врахував те, що його було вдруге засуджено до тієї ж самої міри покарання довічного ув`язнення. Згідно закону від 22.02.2000 року помилування набуло новий вид покарання не більше 25 років. В редакції 2001 року, ст.87 встановлено неконституційна норма не менше 25 років. Вважає, що з 1999 року його покарання змінювалося декілька разів. Кожна нова Верховна Рада і Президент вносили свої поправки відносно помилування. Тому вважає, що він має право на застосування щодо нього КК України 1960 року, який діяв на момент вчинення ним злочину.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні апеляційної інстанції засуджений ОСОБА_7 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.
Захисник ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу свого підзахисного.
Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, посилаючись на її безпідставність, вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, пояснення по апеляційній скарзі засудженого та його захисника, заперечення прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як визначено ч.2 ст.370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.
Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону судом дотримані.

Встановлено, що вироком Судової колегії в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 18.06.1999 ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за вчинення злочинів, передбачених п.п. «г», «ж», «з», «і» ст. 93, ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 123 КК України, до смертної кари розстрілу.
Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 16.11.1999 вирок Судової колегії в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 18.06.1999 в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 123, ч. 1 ст. 186 КК України скасовано, а справу в цій частині закрито. Виключено з вироку щодо ОСОБА_7 з вироку виключено обтяжуючу обставину умисного вбивства, передбачену п. «з» ст. 93 КК України. Залишено в силі покарання за ст.93 п.п. «г», «ж», «і» КК України, у виді смертної кари - розстріл. Цей же вирок в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 28055 грн. скасовано, а справу направлено на новий розгляд в порядку цивільного судочинства.
Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 27.07.2000 вирок Судової колегії в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 18.06.1999 відносно засудженого ОСОБА_7 змінено, в порядку ст.409 КК України. Вирішено вважати засудженого ОСОБА_7 по ст.93 п.п. «г», «ж», «і», ст.186 ч.1, ст.123 ч.2 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі в силу ст.42 КК України з відбуванням покарання в тюрмі суворого режиму. Строк ОСОБА_7 покарання визначено рахувати з 24.12.1997 року.
На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

Так, рішенням Конституційного Суду України від 29.12.99 N 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару, як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.

В подальшому, 22.02.2000 року до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України N 1483-11 "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" в частині зміни виду покарання з "смертної кари" на "довічне позбавлення волі".

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.99 і до набрання чинності Законом України N 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України N 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

Крім того, відповідно до рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 N 1-рп/2011, вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України в ред. 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.99 Кримінальний Кодекс України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, "зіставлення положень ст. ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України та ст. 6 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи".

Таким чином, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України № 1483 - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Як вбачається із копій судових рішень щодо ОСОБА_7 , ним було вчинено злочини в 1997 році та Судовою колегією в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду засуджено 18.06.1999, Колегією в кримінальних справах Верховного Суду України 16.11.1999 вирок залишено без змін, тобто в період, коли було чинним положення ст. 93 КК України в редакції Закону 1960 року, яке передбачало можливість застосування до осіб покарання у виді смертної кари. При цьому судом першої інстанції під час призначення покарання останньому у 2000 році Судовою колегією в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду було застосовано положення ч. 2 ст. 6 КК України (в редакції 1960 року) щодо дії кримінального закону в часі та у відповідності до ст.54 КК України(в редакції 1960 року) призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, що є менш суворим покаранням, ніж смертна кара.

Встановлено, що засуджений ОСОБА_7 просив суд першої інстанції та апеляційний суд фактично переглянути законність призначеного йому покарання за вироком, що набрав законної сили у виді довічного позбавлення волі. Проте, така вимога засудженого на переконання колегії суддів не може бути задоволена з огляду на те, що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання, а лише може вирішувати питання, що виникли після винесення вироку у процесі його виконання.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України від 22 лютого 2000 року№ 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано. У цьому рішенні, також зазначено, що після Рішення КСУ від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року, яким визнано неконституційним положення КК України щодо застосування смертної кари, не став новим законом, оскільки можливість його зміни передбачено тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. В цьому ж рішенні констатовано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах Алакрам Хумматов проти Азербайджану від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, Ткачов проти України від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02). Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Слід зазначити, що суд при ухваленні вироку відносно ОСОБА_7 призначив йому покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

На даний час караність діянь вчинених ОСОБА_7 будь-яким законом не усунута.

Відповідно до п.3, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", роз`яснено, що відповідно до ч.1 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі відповідно до ст.64 КК України не має строкового виміру, тому в даному випадку вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є неможливим.

У відповідності до ч.1 ст.64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

На даний час заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива лише виключно у порядку ст.87 КК України, тобто шляхом помилування засудженого, що повною мірою відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 2 статті 87 КК України встановлено, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно з ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що на даний час чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким лише шляхом помилування засудженого, а підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі №757/12726/18-ц зазначила, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі "Петухов проти України". У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Окрім того, проаналізувавши сталу судову практику, за нормами чинного законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Слід зазначити, що у справі "Ласло Магьяр проти Угорщини" у рішенні від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини, висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.

Водночас, у рішенні "Ласло Магьяр проти Угорщини" Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що при розгляді справи "Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства" 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Право на помилування в Україні визначене ст.87 КК України, де в частині першій значеної статті передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України.

Відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.
Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу й на те, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені, у зв`язку з чим в даному випадку відсутні підстави для заміни засудженому ОСОБА_7 невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким, а також для визначення терміну можливого перегляду його покарання.

Також не вбачає колегія суддів і правових підстав для звільнення ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання, з підстав визначених у ст.49 КК України, в редакції 1960 р. та ст. 80 КК України, редакції 2001 року, оскільки під давністю виконання обвинувального вироку розуміється закінчення встановлених у цих статтях строків з дня вступу обвинувального вироку в законну силу і завершення таких строків до початку виконання вироку, а вирок Дніпропетровського обласного суду від 18.06.1999, зі змінами відповідно до ухвали Верховного Суду України від 16.11.1999, за ст.93 п.п. «г», «ж», «і» та ухвали Дніпропетровського обласного суду від 27.07.2000 був звернутий до виконання та виконаний у строк встановлений ст. 404 КПК України, в редакції 1960 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що рішенням Конституційного суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р/(ІІ)/2021 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частина перша статті 81, частина перша статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Окрім того, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання рішення Конституційного суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р/(ІІ)/2021 на розгляді Верховної Ради України перебуває законопроект, щодо нормативного регулювання ст.ст.81, 82 КК України, проте станом на день судового розгляду вказаного провадження судом першої інстанції та апеляційним судом, даний законопроект не прийнято, неузгодженості в Кримінальному кодексі України законодавчим органом не усунуті, у зв`язку з чим відсутній правовий механізм, який би визначав порядок заміни покарання та умовно-дострокового звільнення осіб, яких засуджено до довічного позбавлення волі.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Доводи засудженого про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права надумані і свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному суді не знайшли, у зв`язку з чим, вказана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст.336, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 грудня 2021, якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким залишити без змін.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4