Провадження № 11-сс/4808/317/21
Категорія ст. 183 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.12.2021 року про обрання щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою -

за участю: прокурора ОСОБА_10

підозрюваного ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

перекладача ОСОБА_11

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, обрати щодо ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, а саме у виді домашнього арешту, або зменшити розмір застави, визначивши її у сумі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На думку апелянта, визначений судом розмір застави є завідомо непомірним для підозрюваного, без врахування майнового стану останнього, який жодного нерухомого майна та автомобіля на праві приватної власності не має, а також без врахування його сімейного стану, який одружений, має на утримання п`ятьох малолітніх дітей. Вважає, що жодного доказу того, що ОСОБА_12 не буде виконувати покладені на нього обов`язки, судом не здобуто. Сторона захисту наголошує на тому, що застосування запобіжного заходу не є відбуванням покарання за вчинений злочин, й запобіжний захід повинен застосовуватись лише у разі крайньої необхідності, якщо неможливо забезпечити належну поведінку підозрюваного в іншій спосіб, а шкода спричинена застосуванням запобіжного заходу, буде менша ніж та, яка могла б наступити. На переконання захисника, сторона обвинувачення у судовому засіданні не надала жодного доказу того, що ОСОБА_12 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на світків, знищувати докази, вчиняти інші правопорушення. Апелянт вважає, що судом не прийнято до уваги те, що ОСОБА_12 раніше несудимий, його молодий вік, наявність постійної реєстрації та місця мешкання, наявність міцних соціальних зв`язків, сім`ї, дружини, з якою він проживає у фактичних шлюбних відносинах й має 5-х малолітніх дітей. Апелянт звертає увагу на те, що підозрюваний повністю визнав свою винуватість у вчиненому, щиро розкаявся, сприяє розкриттю злочину, дає правдиві показання, й будь-якого наміру переховуватись від органів досудового розслідування чи суду не має. Враховуючи те, що ризик переховування не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, вважає за можливе змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.12.2021 року до підозрюваного ОСОБА_8 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Свої висновки слідчий суддя мотивував наявністю як обґрунтованої підозри, що підтверджується фактичними даними, так й наявністю ризиків, передбачених п. 1- 5 ч. 1 ст. 177 КК України. З урахуванням тяжкості злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України відносить до категорії особливо тяжкого злочину, віку підозрюваного, стану здоров`я та майнового стану, міцності соціальних зв`язків, слідчий суддя дійшов висновку про можливість застосування щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміри застави у виді 90 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 204300 грн.

Під час апеляційного розгляду:

- підозрюваний ОСОБА_12 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги, вважали, що ані обґрунтованої підозри, ані заявлених ризиків не існує, а обраний вид запобіжного заходу є занадто суворим, за умови позитивних характеристик на підозрюваного, наявності на утриманні малолітніх дітей та міцності соціальних зв`язків. Також вважаю, що обраний слідчим суддею розмір застави є явно непомірним для підозрюваного;

- прокурор заперечував з приводу вимог апеляційної скарги, вважав ухвалу слідчого судді законною та вмотивованою.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, ухвалу слідчого судді без змін, з наступних підстав.

Органом досудового розслідування ОСОБА_12 підозрюється у вчиненні закінченого замаху на переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю отруйної речовини, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 201 КК України.
08.12.2021 року складено підозру у вчиненні ОСОБА_13 вказаного злочину, яку повідомлено останньому під підпис (а.п. 4-6).

Звертаючись до суду з клопотанням про застосування щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, старший слідчий в ОВС слідчого відділу Управління СБ України в Івано-Франківській області ОСОБА_14 мотивував наявність обґрунтованої підозри долученими до матеріалів доказів, зокрема: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000028 від 01.10.2021 року з правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 201 КК України (а.п. 3); протокол допиту підозрюваного ОСОБА_8 від 08.12.2021 року, який на підставі ст. 63 Конституції України відмовився надавати пояснення (а.п. 7-8); листи СБУ щодо виконання доручення в рамках кримінального провадження №0000028 (а.п. 9-10; 12); протокол огляду від 08.12.2021 року, згідно якого вилучено 5 скляних політ з написом «РТУТЬ» (Лук-М), які було приховано в смітті, а саме поліетиленовий пакет фіолетового кольору та два аркуши паперу (а.п. 13-16); митна декларація (а.п. 17-21); протокол допиту свідка (а.п. 22-24); протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину ОСОБА_8 від 08.12.2021 року (а.п. 25-29) тощо.

Об`єктивних даних, які б свідчили про те, що вказані докази отримані з порушенням порядку, передбаченого Кримінальним процесуальним кодексом України, колегією суддів не встановлено. Вказані докази у своїй сукупності підтверджують причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому злочину.

На думку колегії суддів, слідчий суддя належним чином дослідив вказані докази та на підставі свого внутрішнього переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінив сукупність зібраних доказів щодо пред`явленої підозри, - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_8 у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення.

Обираючи міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про достатність доказів для підозри останнього у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 201 КК України, з чим погоджується й колегія суддів.

Слідчий суддя, вивчивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, правильно встановив, що наведені у ньому дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, не містять чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно підозрюваного.

Не виявлено таких обставин і колегією суддів.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Колегія суддів вважає, що надані стороною обвинувачення докази є переконливими, узгоджуються між собою та є достатніми для висновку, що ОСОБА_12 міг бути причетним до вчинення вказаного вище злочину.

Як вбачається з апеляційної скарги, апелянт фактично висловлює свою незгоду з застосуванням до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що на його думку є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, й не погоджується з розміром застави, який, на переконання сторони захисту, є завідомо непомірним для підозрюваного.

Проте, колегія суддів вважає, що слідчий суддя належним чином дослідив всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, в повній мірі дотримавшись й вимог, з якими закон пов`язує можливість утримання особи під вартою, що не порушує прав підозрюваного ОСОБА_8 , гарантованих ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини.

Так, критерії для застосування того чи іншого запобіжного заходу встановлені у ч. 1 ст. 194 КПК України й, окрім, наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, передбачають також наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наявним ризикам.

Звертаючись до слідчого судді із клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, старший слідчий, окрім доведеності висунутої підозри, посилається й на наявність ризиків, передбачених п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КК України, з одночасним обґрунтуванням неможливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу (а.п. 1-2).

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, слідчий суддя, частково задовольняючи клопотання слідчого, та обираючи ОСОБА_15 винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у виді 90 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 204300 грн., виходив з того, що надані старшим слідчим докази, підтверджують наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_13 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 201 КК України, та існують ризиків, на які посилається старший слідчий, а саме: ризик переховування від органів досудового розслідування та суду; ризик знищення, схову або спотворення речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; ризик незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні; ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення.

При цьому, слідчий суддя врахував те, що ОСОБА_12 підозрюється у вчиненні злочину, що відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, обставини кримінального правопорушення, майновий стан підозрюваного, його родини зв`язки, вік, стан здоров`я, відомості, що його характеризують, та дійшов обґрунтованого висновку про обрання запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою, оскільки більш м`який вид запобіжного заходу, не зможе в достатній мірі запобігти встановленим вище ризикам.

Зазначені висновки слідчий суддя належним чином обґрунтував, з посиланням на наявні в матеріалах провадження докази.

Так, ризик переховування від органів досудового розслідування та суду обґрунтовано тим, що підозрюваний ОСОБА_12 є громадянином Словацької Республіки, й колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про його наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

Отже, на думку колегії суддів, існує ймовірна можливість вільної зміни ОСОБА_13 свого місця перебування, що підвищує ймовірність його переховування від органів досудового розслідування чи суду, а у сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність такого ризику.

Наведені вище обставини дають достатні підстави для висновку про існування ризику втечі підозрюваного з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Перевіряючи доводи клопотання старшого слідчого на предмет наявності ризику незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, колегія суддів враховує те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею.

Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

На переконання колегії суддів, ОСОБА_12 , використовуючи своє становище, вплив, авторитет, може незаконними засобами впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, може здійснювати тиск з метою зміни ними показань або відмови від їх надання.

Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив про те, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» рішення від 04.05.2006 року, Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_12 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 201 КК України, санкцією статті якої передбачено покарання від 5 до 12 років з конфіскацією майна, й за приписами ч. 3 ст. 68 КК України в даному конкретному випадку строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті.

Вказані обставини свідчать про те, що підозрюваний ОСОБА_12 , будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби знищення, схову або спотворення речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому особливо тяжкий злочин, чим, в свою чергу, перешкоджатиме кримінальному провадженню.

При цьому колегія суддів вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_12 може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від органів досудового слідства або суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

З аналогічних підстав не виключена й ймовірність наявності ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення.

Вказані вище обставини в своїй сукупності свідчать про те, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 , чим спростовуються доводи апелянта в частині відсутності переконливих доказів невиконання покладених на підозрюваного обов`язки, так само як й доказів ухилення підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, та обранні такого найсуворішого запобіжного заходу як тримання під вартою.

Колегія суддів враховує, що відповідно до прецедентної практики Європейський Суд з прав людини (далі - ЄРПЛ), на яку є посилання в апеляційній скарзі в частині того, що застосування запобіжного заходу не є відбуванням покарання за вчинений злочин, й запобіжний захід повинен застосовуватись лише у разі крайньої необхідності, то ЄСПЛ неодноразово зазначав, що до засудження обвинувачений має вважатися невинуватим і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання під вартою перестає бути обґрунтованим.

Проте, у даному конкретному випадку тримання під вартою ОСОБА_8 обумовлено законними і достатніми підставами, і таке обмеження особистих прав особи є пропорційним і необхідним у демократичному суспільстві.

Задовольняючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя врахував відомості, що характеризують ОСОБА_8 на які посилається сторона захисту, зокрема те, що він раніше несудимий, його молодий вік, наявність постійної реєстрації та місця мешкання, наявність міцних соціальних зв`язків, сім`ї, дружини, з якою він проживає у фактичних шлюбних відносинах й має 5-х малолітніх дітей, які у сукупності з наявністю обґрунтованої підозри у вчинення ним особливо тяжкого злочину, й наявності ризиків, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, надало слідчому судді дійти обґрунтованого висновку про те, що застосування менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти наявним ризикам.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

На переконання колегії суддів, викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що ОСОБА_12 не становить суспільної безпеки, оскільки раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, повністю визнав свою винуватість у вчиненому, щиро розкаявся, сприяє розкриттю злочину, дає правдиві показання, й будь-якого наміру переховуватись від органів досудового розслідування чи суду не має, не є стримуючим фактором у поведінці підозрюваного, оскільки не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому.

Колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість утримання особи під вартою, що не суперечить практиці Європейського суду з прав людини, при цьому слідчий суддя дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви з яких прийняв відповідне рішення.

Зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Правильно застосувавши до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя на законних підставах, обґрунтовано визначив під час розгляду клопотання й розмір застави, що є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів і не порушує права підозрюваного, а тому підстав вважати його завідомо непомірним для ОСОБА_8 , суперечить положенням ст.182 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів доходить висновку, що застосування до підозрюваного іншого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема запропонованого стороною захисту домашнього арешту, або застави у меншому розмірі, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні досудового розслідування та судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20.11.2010 Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Водночас, ЄСПЛ визнано законними та обґрунтованими дії національних судів, щодо обрання обвинуваченому розміру застави, який перевищував його наявні активи та поточні доходи, тощо, беручи до уваги особливий характер справи заявника, шкоду, завдану кримінальним правопорушенням та зазначено, що навіть якщо сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Посилання апелянта на те, що він має на утримані 5-х малолітніх дітей, були враховані слідчим суддею під час вирішення питання визначення розміру застави, й, оцінивши реальність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, слідчий суддя обґрунтовано визначив розмір застави з урахуванням обставин, передбачених кримінальним процесуальним законом, на час вирішення такого питання, що є достатньої для забезпечення виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.

Низький рівень матеріального забезпечення підозрюваного чи членів його сім`ї, самі по собі не можуть розцінюватися як обставини, що надають право на зменшення визначено слідчим суддею розміру застави.

Залишаючи ухвалу слідчого судді в частині розміру застави без змін, колегія суддів враховувала те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

При цьому, на переконання колегії суддів, застава у меншому розмірі, а саме у виді 80 розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яку пропонує сторона захисту, не здатна забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, виходячи з обставин кримінального провадження.

Зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави яких апелянт просить скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Отже, ухвала слідчого судді прийнята на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання запобіжного заходу, й слідчим суддею належним чином досліджено всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Істотних порушень вимог Кримінального процесуального кодексу України, які б давали підстави для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

У зв`язку з цим, колегія суддів доходить висновку, що ухвалу слідчого судді належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись вимогами ст.ст. 176, 177, 178, 182, 183, 194, 196, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.12.2021 року про обрання щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_5

ОСОБА_4