Код суду 233 Справа № 233/3346/21
Вирок
Іменем України
05 листопада 2021 року м. Костянтинівка
Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Костянтинівка, Донецької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, який не працює, є особою з інвалідністю ІІІ групи, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -
28 травня 2021 року приблизно о 13 годині 00 хвилин, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходив біля домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де звернув увагу на вищевказаний будинок, достовірно знаючи, що власник будинку на даний час відсутній, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням до території домоволодіння.
28 травня 2021 року, у той же день та час, негайно реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням до сховища, ОСОБА_4 через вхідну хвіртку огорожі проник на територію домоволодіння, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , де діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів, викрав лом кольорових металів мідну проволоку вагою 3,2 кг, вартістю 589 грн. 86 коп., чим завдав потерпілому ОСОБА_6 матеріальний збиток на вище вказану суму, після чого з викраденим з місця скоєння злочину зник, розпорядившись ним в подальшому на власний розсуд.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчинені інкримінованого йому правопорушення. Пояснив, що він раніше знав потерпілого оскільки допомагав йому вантажити горіхи у нього на подвір`ї та знав як відкриваються там хвіртки. 28 травня 2021 року звернувся до потерпілого з проханням дати грошей, але той відмовив. Потім він прийшов до нього додому, зайшов через хвіртку на подвір`я, взяв мішок у якому знаходилась мідь та вийшов через інший вихід щоб не зустріти потерпілого. Пішов на прийомний пункт розташований на «інтернаті». Мішок поклав на ваги, прийомщік оцінив мішок у 900 грн. Він взяв гроші та пішов додому. У скоєному розкаявся, додав, що гроші потрібні були для придбання телефону.
Оскільки обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та приймаючи до уваги, що прокурор та потерпілий, також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин скоєння кримінального правопорушення, які ніким не оспорюються.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 за даним фактом органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчиненому повторно поєднаному з проникненням до сховища, посилаючись на те, що 10 січня 2018 року ОСОБА_4 засуджено вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області за ч. 3 ст. 185, ст. 75, 76 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки. Сторона обвинувачення враховувала даний вирок при вирішення питання повторності та вважала ОСОБА_4 судимим за вказаним попереднім вироком.
Проте суд не погоджується із пред`явленою ОСОБА_4 кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення «повторно» з наступних підстав.
Так, згідно з частиною 1, 4 статті 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.
Повторність відсутня, якщо за раніше вчинене кримінальне правопорушення особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за це кримінальне правопорушення було погашено або знято, а також після відбуття покарання за вчинення кримінального проступку.
Відповідно до п.1 примітки до ст. 185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.
У п.3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» від 04.06.2010 року № 7 зазначено, що за змістом статті 32 КК України, повторністю злочинів визнається неодночасне вчинення однією і тією ж особою двох або більше злочинів, якщо вони: 1) передбачені тією самою статтею або частиною статті Особливої частини КК України; 2) передбачені різними статтями Особливої частини КК України і в статті, за якою кваліфікується наступний злочин, вчинення попереднього злочину зазначено як кваліфікуюча ознака. При цьому для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин. Разом із тим, вищевикладене застосовуються тоді, коли декілька епізодів злочинних діянь, у вчиненні яких обвинувачується особа, перебувають у провадженні одного суду та розглядаються одночасно.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються: особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом.
При кваліфікації діяння суд враховує наявність у справі ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2020 року, згідно з якою ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10.01.2018 року за ч. 3 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, у зв`язку із закінченням іспитового строку.
З урахуванням вказаної ухвали суду та положень частини 1 статті 89 КК України на момент вчинення кримінального правопорушення, складання обвинувального акту, а також на теперішній час ОСОБА_4 вважається таким, що не має судимості за вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10.01.2018 року, а тому відсутні підстави вважати його дії повторними при вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжки), поєднаному з проникненням до сховища, по цій справі.
Таким чином, кваліфікуюча ознака «повторність» не знайшла свого підтвердження на час ухвалення даного вироку.
Враховуючи викладене, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого та частково дослідивши матеріали кримінального провадження, у тому числі ті, що характеризують особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при встановлених судом обставинах доведена повністю, а його дії слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням до сховища.
При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК України, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, відповідно до положень ст. 66 КК України в обвинувальному акті зазначено щире каяття та вчинення злочину неповнолітнім.
Разом з тим, судом визнається обставиною, яка пом`якшує покарання лише щире каяття, оскільки на час скоєння ОСОБА_4 злочину, йому було 25 років.
Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до положень ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Разом з цим, суд приймає до уваги досудову доповідь органу пробації від 27 вересня 2021 року, згідно з якої орган пробації, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого та його спосіб життя, історію правопорушень, рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення оцінює як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінується як середній. Орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливий та не становить високої небезпеки для суспільства у т.ч. окремих осіб. Разом з цим, суд звертає увагу, що висновок досудової доповіді органу пробації носить рекомендаційний характер і має бути ґрунтовно оцінений судом разом з іншими даними, що характеризують особу обвинуваченого, з огляду на це не вважає за необхідним покладення обов`язків на обвинуваченого щодо виконання заходів передбачених пробаційною програмою «Формування життєвих навичок».
Згідно роз`яснень п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, «Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів».
Крім того, необхідно враховувати позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні №15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року, відповідно до якої окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
За таких обставин, судом враховано, що ОСОБА_4 критично ставиться до скоєного, має постійне місце проживання, раніше не судимий, перебуває на обліку у лікаря психіатра з діагнозом: деменція внаслідок епілепсії, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних запасу ІНФОРМАЦІЯ_3 , строкову військову службу не проходив за станом здоров`я за гр1 ст. 14б, за місцем проживання характеризується посередньо, наявність обставини, що пом`якшує покарання щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, висновок досудової доповіді, а також те, що вчинене ним кримінальне правопорушення віднесене до тяжкого злочину, суд вважає за необхідне визначити йому міру покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України та можливістю застосування до нього ст. 75, 76 КК України, надати можливість обвинуваченому виправитись та інтегруватись у суспільство без відбування призначеного покарання.
Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 291 від 22.06.2021 ОСОБА_4 страждає хронічним душевним захворюванням генуинна епілепсія складного ґенезу, з частими поліморфними судомними нападами, дисфоріями, з помірно вираженим недоумством. В період здійснення інкримінованого діяння ОСОБА_4 за психічним станом не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. (підпадає під дію ст. 20 КК України). В період здійснення інкримінованого діяння ОСОБА_4 не перебував у тимчасово хворобливому стані (виняткові стани патологічне сп`яніння, паталогічний афект, реакція «короткого замикання» і т.д.). В даний час у зв`язку з помірно-вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням, емоційно-вольовими розладами, частими поліморфними судорожними нападами, відсутністю належного критичного ставлення до своєї поведінки, скоєного правопорушення, ОСОБА_4 не може повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_4 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, прийомі антиконвульсантів
За приписами ст. 20 КК України, підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення злочину через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії, бездіяльність та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.
Згідно ч. 2 ст. 504 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, може врахувати стан обмеженої осудності як підставу для застосування примусових заходів медичного характеру.
Згідно рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 3 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких сама і є критерієм обмеженої осудності (ч.1 ст. 20, ч.2 ст. 94 КК України). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.
Відповідно до пункту 8 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду, така допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання, якщо воно пов`язане з позбавленням волі, то здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане - на психіатричні заклади охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.
З урахуванням наведеного та висновку судово-психіатричної експертизи, суд дійшов висновку про необхідність врахування стану обмеженої осудності обвинуваченого ОСОБА_4 як підставу для застосування до нього примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку у психіатричному закладі охорони здоров`я за місцем проживання обвинуваченого.
Запобіжний захід у кримінальному провадженні не обирався і на теперішній час судом не встановлено підстав для його обрання.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Під час досудового розслідування в кримінальному провадженні проведено судово-товарознавчу експертизу фахівцями Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.
Витрати, пов`язані з проведенням судової товарознавчої експертизи, що складають 514,86 грн. на підставі ст. 118 КПК України включаються судом у процесуальні витрати і підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави згідно з вимогами ч. 2 ст. 124 КПК України.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 349, 363-368, 370, 371, 374, 376 КПК України, суд,-
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки.
Відповідно до ст. 76 КК України в період іспитового строку покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання,
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
На підставі ст. 20 КК України застосувати до засудженого ОСОБА_4 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку у психіатричному закладі охорони здоров`я за місцем проживання засудженого.
Стягнути з ОСОБА_4 процесуальні витрати у кримінальному провадженні пов`язані із проведенням по справі судової товарознавчої експертизи у сумі 514,86 грн.
- лом кольорових металів мідь вагою 3,2 кг. залишити потерпілому ОСОБА_6 за належністю.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1