Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

8 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000961 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Сухумі, Грузія, громадянина Грузії,

що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

судимого вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 18.02.2020 за ч.3 ст.185, ч.5 ст.27 ч.3 ст.185 КК України

на підставі ч.4 ст.70 КК України на 4 роки 2 місяці позбавлення волі,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

уродженця м. Сухумі, Грузія, громадянина Грузії,

що проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , згідно з ст.89 КК України не судимого,

які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 січня 2022 року,

у с т а н о в и л а :

До Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

Відповідно до висунутого обвинувачення 2 грудня 2021 року близько 16 години 45 хвилин ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою між собою, шляхом підбору ключа проникли в квартиру АДРЕСА_3 , звідки таємно викрали належне потерпілому ОСОБА_10 майно загальною вартістю 30 165 гривень 52 копійки. Після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_9 залишили місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядилися на власний розсуд, чим завдали ОСОБА_10 майнової шкоди на вказану суму.

Ухвалою підготовчого судового засідання Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.01.2022 за наслідками розгляду клопотання прокурора кожному з обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів по 25.03.2022 включно, визначено розмір застави, достатньої для забезпечення виконання покладених на них обов`язків, у розмірі 70 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 173 670 гривень, зазначено, які обов`язки з передбачених ст.194 КПК України будуть покладені на обвинувачених у разі внесення застави, та наслідки їх невиконання.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою застосувати до його підзахисного запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Посилаючись на положення ст.ст.177, 194 КПК України, якими визначено мету, підстави та порядок застосування запобіжних заходів, зазначає, що прокурор не долучив жодного документа на підтвердження зазначених у клопотанні про обрання запобіжного заходу ризиків, у той час як сторона захисту повністю спростувала їх існування. Клопотання є формальним і не містить даних про те, що ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні. Натомість, захисник долучив позитивну характеристику з місця проживання обвинуваченого та розписку потерпілого про повернення всього належного йому майна.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) існування обґрунтованої підозри щодо вчинення тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою. Існує презумпція на користь звільнення з-під варти, і доводи за і проти такого звільнення не повинні бути загальними й абстрактними (рішення у справах Єчюс проти Литви, Смирнова проти Росії). При розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (рішення у справі Харченко проти України). Однак всупереч вимогам ч.4 ст.182 КПК України визначений судом розмір застави є непомірним для обвинуваченого і не узгоджується з розміром завданої потерпілому шкоди.

На переконання захисника, викладені в ухвалі суду висновки зводяться виключно до припущень прокурора і не можуть слугувати підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою застосувати до його підзахисного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, та зазначає аналогічні обґрунтування того, у чому полягає незаконність та необґрунтованість ухвали. Додатково наголошує на тому, що ОСОБА_9 протягом тривалого часу проживає в смт Ворзель, характеризується посередньо, не має судимостей.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційні скарги і просив їх задовольнити; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в їх задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції з огляду на обставини, передбачені ст.178 КПК України, погодився з його доводами про наявність ризиків переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційних скарг їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, не мають офіційної роботи та джерела доходу, зареєстрованого та постійного місця проживання на території України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими в інкримінованому кримінальному правопорушенні у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років. Що стосується даних про особи обвинувачених, то вони є громадянами Грузії, ОСОБА_7 має судимість за аналогічний злочин, а ОСОБА_9 не судимий згідно з ст.89 КК України, тобто в минулому також притягувався до кримінальної відповідальності.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що обвинувачені, які є громадянами іншої держави і у яких, взагалі, відсутні зв`язки з Україною як країною переслідування, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке їм загрожує, можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого у цьому кримінальному провадженні, які підлягають допиту, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ОСОБА_7 та ОСОБА_9 покладених на них процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

До того ж, при постановленні ухвали суд першої інстанції визначив розмір застави, який не є непомірним і може бути внесений у будь-який момент з метою забезпечення виконання обвинуваченими відповідних обов`язків та буде для них достатнім стримуючим фактором.

Твердження про наявність у обвинувачених місця проживання, якими захисник намагається довести доцільність застосування до ОСОБА_7 та ОСОБА_9 запобіжних заходів, відповідно, у вигляді застави в меншому розмірі та домашнього арешту, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки дані про їхні особи не дають підстав вважати, що обвинувачені мають міцні соціальні зв`язки, які б забезпечили належну процесуальну поведінку.
Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційних скарг захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 січня 2022 року про обрання обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3