Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/33/22 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2022 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000271 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 з доповненнями та представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 на вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2021 року, яким:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пастирське, Смілянського району, Черкаської області, громадянина України, з середньою освітою, працівника Туріянського будинку культури, одруженого, мешканця АДРЕСА_1 , несудимого,
визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі статей 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік та зобов`язано: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000 грн., у задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Також, відмовлено ОСОБА_9 у задоволенні позову до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави 3297 грн. 21 коп. у відшкодування витрат, пов`язаних із залученням експерта.
Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази,

ВСТАНОВИВ:
Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_11 визнаний винуватим у тому, що скоїв порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження при наступних обставинах.

28 травня 2019 року близько 19.30 по вул. Базарівська в с. Турія, Новомиргородського району, Кіровоградської області обвинувачений ОСОБА_11 керував автомобілем марки «Opel Ascona», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що мав технічну несправність у вигляді встановлення на передню вісь автомобіля шин різних моделей з різними малюнками протектора, при якій відповідно до п. 31.4.5 "г" Правил дорожнього руху експлуатація транспортного засобу забороняється. Згідно до записів у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу автомобіль належав на праві власності ОСОБА_13 .

Керуючи автомобілем марки «Opel Ascona», реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись на ділянці дороги напроти домоволодіння № 15 по вул. Базарівська в с. Турія, Новомиргородського району, Кіровоградської області обвинувачений ОСОБА_11 проявив власну необережність та недбалість, невірно відреагував на зміну дорожньої обстановки, не вибрав безпечну швидкість руху, вчасно не вжив заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, став здійснювати обгін мотоблоку, який рухався в попутному напрямі і таким чином порушив вимоги підпунктів "б" і "д" пункту 2.3, пунктів 10.1 та 13.3 Правил дорожнього руху, згідно яких:

пункт 2.3 Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

пункт 10.1 Правил дорожнього руху: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

пункт 13.3 Правил дорожнього руху: під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

Керуючи автомобілем марки «Opel Ascona», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи обгін мотоблоку, який рухався в попутному напрямку, обвинувачений ОСОБА_11 не впевнився в безпечності даного маневру, вчасно не помітив пішохода потерпілу ОСОБА_9 та допустив наїзд автомобіля на потерпілу, яка внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримала такі тілесні ушкодження:

сполучену тупу травму відкриту черепно-мозкову травму в формі забої головного мозку легкого ступеня, лінійний перелом кісток склепіння черепа справа з переходом на основу черепу, рану правої тім`яної ділянки голови, крововилив під апоневроз в правій тім`яній ділянці голови, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент їх спричинення;

тупу травму правої нижньої кінцівки закритий перелом верхньої третини діалізу правої малогомілкової кістки, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я більше 21 дня;

рани, садна задньої поверхні правого стегна та правої гомілки, рани лівої гомілки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я більше 6 днів.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_11 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначити покарання у виді позбавлення волі на 6 років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_11 , вину у вчиненні злочину не визнав попри доведення інкримінованого йому обвинувачення у повному обсязі зібраними в ході досудового розслідування доказами, під час судового розгляду поводив себе зухвало та зверхньо по відношенню до потерпілої. Всілякими способами затягував судовий розгляд, шкоду завдану потерпілій не відшкодував.

Не зважаючи на це, суд необґрунтовано застосував до ОСОБА_11 занадто м`яке покарання та звільнив від відбування покарання з іспитовим строком, тим самим не врахувавши положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про Практику призначення судами кримінального покарання».

Індивідуалізація покарання є важливою вимогою принципового арактеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо конкретної особи, яка вчинила злочин, статті 2, 18, 50 КК України, однак судом при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 проігноровано дані вимоги

Таким чином, прокурор вважає, що судом першої інстанції застосовано відносно ОСОБА_11 занадто м`яке покарання.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі також просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, та задовольнити повністю цивільний позов ОСОБА_9 .

В обґрунтування своїх вимог представник потерпілої зазначає, що під час, як досудового так і судового розгляду справи ОСОБА_11 не визнав своєї провини, та намагався довести, що потерпіла в змові зі своїм чоловіком навмисно кинулась під автомобіль, та отримала тілесні ушкодження.

В подальшому обвинувачений намагався довести, що всі обстави скоєння ним ДТП сфальсифіковані працівниками поліції, навіть відсутність слідів гальмування до наїзду, пояснив, що їх було стерто працівниками поліції, та переміщено уламки.

Також, обвинувачений не визнавав жодного висновку експертів, якими повністю доводилась його вина, та відповідно спростовувались надані ним, як на досудовому слідстві, так і під час судового розгляду покази, оскільки з висновку експерта вбачається, що покази обвинуваченого є неспроможними з технічної точки зору.

Крім того, після того, як потерпіла, яка отримала тяжкі тілесні ушкодження, каретою швидкої допомоги була доставлена до лікарні для надання медичної допомоги та врятування життя, не реагуючи на пропозиції свідків, які пропонували йому поїхати до лікарні та надати кошти для негайного лікування, не виконав цього, а виконував всі дії по збереженню свого майна, а саме довідавшись, що автомобіль, на якому він скоїв ДТП, буде вилучено працівниками поліції, став забирати з нього майно та переносити його додому, тим самим безвідповідально поставився до усунення негативних наслідків, які ним було завдано, та показуючи, що лише його власні інтереси повинні виконуватись та враховуватись, а те що буде з потерпілою йому все одно.

Також, обвинувачений в подальшому відмовився надавати будь яку матеріальну допомогу на лікування потерпілої, пояснивши, що він застрахував свою цивільну відповідальність, і щоб потерпіла та її родичі збирали документи про витрати, які потім буде відшкодовувати страхова компанія, до якої і має звернутись потерпіла сторона. Однак, на той час потерпіла перебувала у вкрай тяжкому стані та потребувала придбання медикаментів негайно, а вже в подальшому лише мала б право отримати їх відшкодування згідно чинного законодавства.

Крім цього, ОСОБА_11 в різний спосіб затягував судовий розгляд, спочатку не з`являвся до суду, мотивуючи відсутністю письмової повістки, а повідомлення по телефону та в усному режимі не визнавав, як необхідність прибуття до суду. Кожного судового засідання вигадував необхідність виклику до суду осіб, які не являються свідками по справі, і їх допит недоцільний, також вимагав проведення нового судово-медичного дослідження стану потерпілої, вважаючи, що остання не могла отримати тяжкі тілесні ушкодження в наслідок скоєного ним наїзду, оскільки вижила, та стала інвалідом, і як наслідок втратила роботу, хоч і на той час була єдиною особою в сім`ї, яка працювала та отримувала заробітну плату, при цьому доглядала батьків, які були не ходячими.

При призначенні покарання суд зазначив, що обвинувачений вчинив необережний злочин, який віднесено законом до тяжких злочинів, що карається позбавленням волі на певний строк з позбавленням права керувати транспортними засобами до трьох років. При цьому обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання не встановлено. На підставі вказаного суд прийшов до висновку, що виправлення засудженого можливо з призначенням покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом, та враховуючи що ОСОБА_14 вперше притягується до кримінальної відповідальності та позитивно характеризується, і має місце роботи, застосував ст.75 КК України і призначає мінімальний іспитовий строк на 1 рік і позбавляє права керування ТЗ також на 1 рік, що є несправедливим, та таким, що не відповідає в даному випадку вимогам чинного законодавства.

В той же час, ОСОБА_11 вину не визнав, навіть не вибачився перед потерпілою, не відшкодував завдані матеріальні збитки, а навпаки за пропозицію головуючого в суді вибачитись перед потерпілою відповів:- «Нехай не бігає по дорозі».

В такому випадку, представник потерпілої вважає, що вказане не свідчить про виправлення обвинуваченого, який навіть належних висновків після вчиненого ним кримінального правопорушення не зробив, та під час судових засідань ставився до учасників процесу та свідків, зверхньо, звертаюсь до них на «ТИ», за що отримував неодноразові зауваження, як від головуючого, прокурора та інших учасників процесу.

За вказаних обставин, представник потерпілої вважає призначене судом покарання та звільнення його з іспитовим строком занадто м`якими, і таким, що не приведуть до виправлення обвинуваченого.

Також, апелянт вважає рішення суду в частині вирішення цивільного позову незаконним, оскільки суд, посилаючись на відсутність документів з медичного закладу, підтверджуючих придбання медикаментів, та підтвердження перебування на лікуванні потерпілої. Проте, факт перебування на лікарняному підтверджується: висновком судово-медичної експертизи, де в описовій частині зазначено час перебування потерпілої на лікуванні, та документами надані лікарнею прокурору, які долучені до позову прокурора в інтересах держави - про відшкодування за час перебування потерпілої на лікуванні. Де також зазначено факт консультації в Кіровоградській обласній лікарні, куди потерпілу необхідно було доставити спеціальним автомобілем, що підтверджує факт витрат на паливно - мастильні матеріали.

Щодо втраченого заробітку, то він підтверджується довідкою про розрахунок заробітної плати, та висновком комісії СМЕ, в якому зазначено час лікування та встановлення групи інвалідності. Крім даного до цивільного позову долучено фіскальні чеки про придбання ліків для потерпілої в період її лікування, а зазначені фіскальні чеки видаються особі, яка купує ліки і отримати їх в інший спосіб неможливо, тому зазначені фіскальні чеки є допустимим та належним доказом про понесені матеріальні витрати, які підлягають відшкодуванню.

Однак, зазначені обставини судом не враховані, і повністю в цій частині відмовлено з задоволенні позовних вимог.

Крім того, визначений розмір моральної шкоди судом першої інстанції в розмірі 20 000 гривень, також не відповідає фактично завданій моральній шкоді, до якої входить багаторазові участі в судових засіданнях, до яких потерпіла прибувала з залученням найманого транспорту, оскільки регулярне міжміське сполучення відсутнє. Також, декілька засідань не відбулося по причині безпідставної неявки обвинуваченого, що змушувало потерпілу хвилюватись та переживати, через ставлення обвинуваченого до судового процесу. Крім цього під час судових засідань, протягом двох-років, кожного судового засідання потерпіла змушена була думками знову повертатись до дня, коли вона отримала тілесні ушкодження в наслідок наїзду, та подальше доволі болісне та тривале лікування, доводилось щоразу згадувати пережиті нею події, і на тлі даного, бачити ставлення до даних обставин обвинуваченого, який не визнав своєї провини, навіть не вибачився перед потерпілою, не відшкодував завдані матеріальні збитки, та на пропозицію головуючого в суді вибачитись перед потерпілою відповів: - Нехай не бігає по дорозі, та навіть належних висновків після вчиненого ним кримінального правопорушення не зробив ,та під час судових засідань ставився до учасників процесу та свідків, поверхово.

Таким чином суд першої інстанції належно не врахував дані обставини, що призвело до стягнення незначного відшкодування в рахунок моральної шкоди, що не співпадає з практикою судів, оскільки потерпілій завдано тяжкі тілесні ушкодження, та в подальшому до ухвалення вироку, майже щомісяця доводилось знову і знову згадувати минулі події, та доводити вину обвинуваченого.

Виходячи з наведеного представник потерпілої вважає, що вирок підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку, як в частині покарання, так і в частині цивільного позову.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, потерпілої та її представника, які просили задовольнити подані скарги, обвинуваченого та його захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційних вимог та вважали вирок законним та обґрунтованим, обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої слід задовольнити частково з таких підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними належним чином в судовому засіданні доказами, є обґрунтованим та ніким не оспорюється.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України є вірною.

Щодо призначеного судом покарання, то слід зазначити наступне.

Призначаючи покарання, суд повинен враховувати, що відповідно до приписів, викладених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України завдань закону про кримінальну відповідальність правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання кримінальним правопорушенням.

У будь-якому разі, призначене покарання має відповідати характеру протиправного діяння, його небезпечності, наслідкам, що наступили в результаті злочинних дій, даним, що всебічно характеризують особу винного й відображають його посткримінальну поведінку, як прояв ставлення до скоєного. Адже така співмірність є критерієм справедливості кримінальної відповідальності.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_11 врахував: тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, проте, є необережним злочином; особу винного, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, характеризується позитивно, працює, висновок органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства; відсутність обставин, які пом`якшують та/або обтяжують покарання.

У сукупності наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_11 за ч.2ст.286 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами та можливість звільнення обвинуваченого під призначеного покарання із застосуванням положень статті 75 КК України.

Доводи апеляційних скарг про те, що, при призначенні покарання, суд першої інстанції не в повній мірі взяв до уваги обставини та тяжкість вчиненого злочину, його наслідки, відсутність щирого каяття обвинуваченого є безпідставним, оскільки судом першої інстанції покарання ОСОБА_11 призначено відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, з фактичним врахуванням обставин кримінального правопорушення.

Призначення покарання з реальним його відбуванням, як про те зазначають апелянти, не буде враховувати особу обвинуваченого, який не судимий, працює, тобто займається суспільно корисною справою та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З цих підстав, вимога апеляційних скарг щодо призначення обвинуваченому покарання з реальним його відбуванням, не свідчить про те, що призначене покарання є явно несправедливим, оскільки судом фактично враховані всі обставини при призначенні покарання передбачені кримінальним законом.

Доводи апеляційних скарг про те, що обвинувачений не визнав свою вину та на їх думку затягував судовий розгляд не є визначеними законом обставинами, які враховуються при призначенні покарання.

При цьому доводи представника потерпілої щодо тяжких наслідків, які настали для потерпілої в результаті ДТП, мають місце, проте не є підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання з огляду на відомості, що характеризують останнього.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому покарання зі звільненням від його відбування відповідатиме принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання, в цьому випадку є достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а тому не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої в цій частині, вважаючи такі доводи не обґрунтованими.

Що стосується рішення суду першої інстанції щодо розгляду цивільного позову потерпілої, то колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно із ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Так, згідно ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Згідно частини 5 статті 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно частини 1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому (ч.1 ст. 129 КПК України). При вирішенні цивільного позову суд керується нормами ст. ст. 127-130 КПК України та цивільного законодавства, зокрема, ст. 23, 1166-1168 ЦК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_9 звернулася з цивільним позовом до ОСОБА_11 та Української пожежно-страхової компанії, в якому просила суд стягнути солідарно з відповідачів 7914 гривень 86 копійок використаних для придбання медикаментів, 723 гривні витрачених для придбання паливно-мастильних матеріалів, 20174 гривні 20 копійок втраченого за період лікування заробітку та 50000 гривень моральної шкоди, всього 78812 гривень 06 копійок.

В обґрунтування позовних вимог потерпілою додано до позову фіскальні чеки на придбання товарно-матеріальних цінностей, квитанцію до прибуткового касового ордеру, копію полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/4615157 виданого на ім`я ОСОБА_11 , а також довідку про доходи.

За наслідком розгляду вказаного цивільного позову потерпілої, суд першої інстанції прийшов до висновку, що в частині відшкодування матеріальної шкоди цивільний позов потерпілої не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає, що суд частково задовольняючи цивільний позов потерпілої належним чином не обґрунтував свої висновки, а лише формально без оцінки доказів наданих потерпілою вказав, що відсутні будь-які документи медичного закладу, які б підтверджували необхідність придбання медичних препаратів у зв`язку з лікуванням потерпілої, витрат пов`язаних з доставкою у відповідні заклади охорони здоров`я чи лікування в домашніх умовах, а також не підтверджений час втрати працездатності відповідним закладом охорони здоров`я.

Разом з тим, як убачається з журналу судового засідання суду першої інстанції від 25.01.2021 та аудіо відеозапису судового засідання, було досліджено письмові докази. Зокрема, досліджено висновок експерта від 02.09.2019 року № 45, з якого убачається, що відповідно до історії хвороби №2278, потерпіла ОСОБА_9 перебувала на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні РТМО «Новомиргородське» у період з 28.05.2019 по 04.06.2019, (т-1 а.м.п. 57-59).

Також, судом було досліджено лист РТМО «Новомиргородське» про надання інформації № 1145 від 23.10.2019 року, з якого також убачається період перебування ОСОБА_9 на стаціонарному лікуванні у даному медичному закладі у період з 28.05.2019 , (т-1 а.м.п. 134).

Відповідно до наданих потерпілою до цивільного позову фіскальних чеків на придбання медикаментів, остання обґрунтовувала свої позовні вимоги щодо вартості придбаних медикаментів під час перебування на стаціонарному лікуванні та інших витрат пов`язаних з лікуванням.

Однак, незважаючи на наявність у матеріалах кримінального провадження даних щодо перебування потерпілої на лікуванні, причино - наслідкового зв`язку з протиправними діями обвинуваченого, та позовних вимог щодо понесених матеріальних втрат потерпілою, суд першої інстанції жодної оцінки вказаним доказам не надав відповідно до вимог ст.94 КПК України та у вироку не зазначив.

За таких обставин, вирок не можна визнати законним і обґрунтованим, адже вирішення цивільного позову у провадженні відбулося з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

З урахуванням того, що суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.3 ст.404 КПК України, за відсутності клопотань учасників провадження, позбавлений процесуальної можливості безпосередньо дослідити письмові докази у справі щодо цивільного позову та надати їм відповідну оцінку, оскільки суд першої інстанції у вироку суду жодної оцінки цим доказам не надав.

Оскільки для повного, об`єктивного і правильного вирішення цивільного позову по даному кримінальному провадженню необхідно дослідити наявні у матеріалах провадження письмові докази та документи, надати потерпілій ОСОБА_9 можливість обґрунтувати вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, це провадження в частині цивільного позову необхідно направити на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Частина 6 ст. 9 КПК України передбачає, що у випадках, коли положення Кримінального процесуального Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.

Відповідно до положень ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: законність, забезпечення права на захист та доступ до правосуддя.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 7, 9 КПК України та встановленого факту неналежного виконання судом першої інстанції вимог ст.ст. 128, 129 КПК України при вирішенні цивільного позову, апеляційний суд вважає наведені порушення вимог кримінального процесуального закону істотними та у відповідності до положень ч. 6 ст. 9 КПК України та ст.ст. 409, 410, 411, 412, 415 КПК України визнає їх підставою для скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову з призначенням в цій частині нового розгляду у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.

Під час нового розгляду позову в порядку цивільного судочинства суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей, безпосередньо дослідити докази, дати їм належну оцінку, та з дотриманням положень процесуального закону та з урахуванням доводів апеляційних скарг в частині цивільного позову ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

З огляду на викладене апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок скасуванню в частині вирішення цивільного позову з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 з доповненнями та представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 - задовольнити частково.
Вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2021 року стосовно ОСОБА_11 , в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду, якою вирок скасовано з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, касаційному оскарженню не підлягає.
Касаційна скарга на ухвалу суду якою вирок залишено без змін може бути подана безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4