ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/521/22 Справа № 205/777/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
представника потерпілого ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Західної окружної прокуратури м. Дніпра, апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001026 відносно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, освіта вища, не одруженого, раніше не засудженого, працюючого: ПАО «Дніпрогаз», зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 49 КК України, ОСОБА_10 від призначеного основного та додаткового покарання звільнено, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_10 - не обирався.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 : в рахунок відшкодування майнової шкоди 14515,38 грн.; в рахунок відшкодування моральної шкоди 5484,62 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів та щодо розподілу судових витрат.
Як встановлено судом, ОСОБА_10 , 06 листопада 2015 року, близько 17 години, керуючи автомобілем «OPEL VECTRA», р/н НОМЕР_1 , рухався по пр.Петровського (пр.Івана Мазепи), з боку пр.Калініна (пр.Сергія Нігояна) в напрямку вул.Криворізької, в м.Дніпро. Під час руху, обвинувачений ОСОБА_10 , грубо порушуючи п.12.3 Правил дорожнього руху України, який свідчить: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_8 , який перетинав проїзну частину справа наліво відносно його руху та якого він об`єктивно спроможний був виявити, заходів до своєчасного зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу не прийняв та допустив наїзд на потерпілого ОСОБА_8 , завдавши йому тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, рани надбрівної області ліворуч ближче до між перенісся, садна голови, закритого перелому великогомілкової та малогомілкової кісток, лівої гомілки у верхній її третині зі зміщенням відламків, які за своїм характером відносяться до ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день).
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Прокурор в своїй апеляційні скарзі просить вирок Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року відносно ОСОБА_10 - змінити та доповнити мотивувальну частину, зазначивши письмовим доказом, який також доводить вину ОСОБА_11 , а саме висновком комісійної судової автотехнічної експертизи №19988/3496 від 28 лютого 2020 року, який підтвердив невідповідність дії ОСОБА_10 п. 12.3 ПДР України, мотивуючи такі вимоги тим, що даний доказ був здобутий в ході судового провадження за клопотанням сторони захисту, досліджений судом в ході судового засідання, а тому повинен бути зазначений в мотивувальній частині судового рішення. Окрім цього, прокурор звертає увагу, що проведена експертиза встановила невідповідність дій обвинуваченого вимогам п. 12.3 ПДР України і доводить вину ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за ч. 1 ст. 286 КК України.
Захисник обвинуваченого в своїй апеляційній скарзі просить вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року відносно ОСОБА_10 , за ч. 1 ст. 286 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення захисник просить залишити без розгляду.
Так, захисник в своїй скарзі зазначає наступне. Суд першої інстанції у вироку послався на показання потерпілого ОСОБА_8 , який в судовому засіданні пояснив, що 06 листопада 2015 року, близько 17 години він переходив проїзну частину пр. Петровського в районі перехрестя з вул. Яшина, на нього був здійснений наїзд автомобілем «Опель» під керуванням обвинуваченого ОСОБА_10 , в результаті чого він отримав середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження. При цьому ОСОБА_8 пояснив суду, що проїзну частину дороги він перетинав у спокійному темпі, оскільки бігти він не в змозі за станом здоров`я.
Згідно даних зазначених в протоколі проведення слідчого експерименту за участю потерпілого від 08.12.2015 року, ОСОБА_8 подолав встановлену експериментальну відстань -10 м., за 9,8 секунд.
Однак, на думку захисника, суд першої інстанції у своєму вироку, не в повному обсязі відобразив показання потерпілого ОСОБА_8 . Так, під час допиту потерпілого в судовому засіданні, на запитання обвинуваченого ОСОБА_10 , щодо стану здоров`я ОСОБА_8 , останній відповів, що станом на 06 листопада 015 року, він був у фізично здоровій формі, та мав фізичну можливість бігати та швидко пересуватись.
Також, в обґрунтування вини ОСОБА_10 , суд послався на показання свідка ОСОБА_12 , яка суду пояснила, що 06 листопада 2015 року, близько 17 години, вона в якості пасажира, на передньому пасажирському сидінні, рухалась в автомобілі «Опель», під керуванням обвинуваченого ОСОБА_10 но пр. Петровського з боку пр. Калініна в напрямку вул. Київської. Коло вони наближалися до трамвайної зупинки, до якої під`їжджав трамвай, проїзну частину дороги, в напрямку до трамваю, став перебігати потерпілий ОСОБА_8 , на якого автомобіль під керуванням ОСОБА_10 здійснив наїзд.
Протоколом проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_12 від 08 лютого 2019 року, було встановлено, що експериментальну ділянку довжиною 10 метрів, потерпілий ОСОБА_8 подолав за 3,6 секунди. Проте суд не надав належної оцінки розбіжностям між показами потерпілого ОСОБА_8 , який зазначив, що вільною ходою (10 метрів за 9,8 секунд) перетинав проїжджу частину пр. Петровського, та показами свідка ОСОБА_12 , яка вказала, що потерпілий перебігав дорогу (10 метрів за 3,6 секунд).
Крім того, на обґрунтування доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції послався на висновок судової авто-технічної експертизи №70/27-169 від 18 січня 2016 року, згідно з яким дії водія автомобіля Опель - обвинуваченого ОСОБА_10 в заданій дорожній обстановці, не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР України, що знаходиться у причинному зв`язку з настанням вказаної ДТП.
Однак, на думку захисту, судово-автотехнічна експертиза №70/27-169 від 18 січня 2016 року проводилася лише за свідченнями потерпілого, які він давав під час слідчого експерименту від 08 грудня 2015 року. Інших вихідних даних слідчим задано не було, тому експерт не мав можливості дати будь-яку оцінку іншим показам, зокрема обвинуваченого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 , які знаходились в автомобілі.
Враховуючи вище вказане, захист вважає висновок судової автотехнічної експертизи №70/27-169 від 18 січня 2016 року таким, що не відповідає фактичним обставинам по справі і не є доказом винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України, оскільки він ґрунтується на недостовірних вихідних даних, які були здобуті під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілого від 08 грудня 2015 року.
Крім того, захисник вказує, що ухвалюючи оскаржуваний вирок, суд першої інстанції не взяв до уваги висновок судової автотехнічної експертизи №11/10.1/308 від 15 квітня 2019 року, який був проведений з врахуванням вихідних даних отриманих за результатами проведеного слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_12 від 08 лютого 2018 року. Згідно даного висновку, в діях водія ОСОБА_10 не вбачається не відповідності вимогам Правил дорожнього руху, які знаходились би в причинному зв`язку з даною пригодою. При вихідних даних, прийнятих на дослідження, водій автомобіля «Опель Вестра», р/н НОМЕР_1 ОСОБА_10 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_8 .
З даного висновку судової автотехнічної експертизи також вбачається, що дії потерпілого ОСОБА_8 під час вчинення дорожньо-транспортної пригоду, не відповідали п.п. 4.7, 4.8, 4.10 та 4.14 ПДР України, що в сукупності з іншими обставинами по справі позбавило водія ОСОБА_10 можливості уникнути зіткнення з пішоходом ОСОБА_8 .
Позиції учасників судового провадження.
Прокурор в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній. Проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого прокурор заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість.
Представник потерпілого в судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора підтримав, проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого заперечував, вважав вину ОСОБА_10 доведеною в повному обсязі.
Потерпілий в судовому засіданні підтримав позицію свого представника.
Захисник обвинуваченого в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав, наполягав на скасуванні вироку суду та закритті кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діях його підзахисного складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора захисник заперечував.
Обвинувачений в судовому засіданні підтримав позицію свого захисника.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданих апеляційних скарг, обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого та прокурора підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.
Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.
Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Суд першої інстанції, із дотриманням закладених у зазначеній нормі закону завдань, провів стосовно ОСОБА_10 повний та неупереджений судовий розгляд, вимог кримінального процесуального законодавства України дотримався.
Так, суд першої інстанції на підтвердження доведеності вини ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України посилався на досліджені в ході судового провадження докази, а саме: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 06 листопада 2015 року, план-схему та фото-таблиці до нього, в якому зафіксовані місце наїзду автомобіля, під керуванням обвинуваченого ОСОБА_10 на потерпілого ОСОБА_8 , а також механічні ушкодження, які отримав автомобіль «OPEL VECTRA», р/н НОМЕР_1 , в результаті наїзду; протокол проведення слідчого експерименту від 08 грудня 2015 року з фото-таблицями, під час якого потерпілий ОСОБА_8 вказав на обставини, за яких автомобіль «Опель» під керуванням обвинуваченого ОСОБА_10 , скоїв на нього наїзд, в результаті чого йому були заподіяні тілесні ушкодження.
А, також, на покази потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та висновки судово-медичної експертизи №5635е від 16 грудня 2015 року і судової автотехнічної експертизи №70/27-169 від 18 січня 2016 року.
Окрім цього, з метою всебічного розгляду справи, встановлення обставин кримінального правопорушення та перевірки лінії захисту обвинуваченого, судом першої інстанції в ході судового провадження було доручено проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого, потерпілого та свідка ОСОБА_12 під час якого учасниками було вказано темп руху потерпілого до моменту наїзду на нього, а також темп руху автомобіля, під керуванням обвинуваченого ОСОБА_10 , перед наїздом на потерпілого ОСОБА_8 , після чого судом за клопотанням сторони захисту була призначена судова автотехнічна експертиза, згідно до висновку №11/10.1/308 від 15 квітня 2019 року якої невідповідності дій ОСОБА_10 вимогам Правил дорожнього руху України, які знаходились би у причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою не встановлено.
Надалі, у зв`язку з тим, що висновки судових автотехнічних експертиз №70/27-169 від 18 січня 2016 року та №11/10.1/308 від 15 квітня 2019 року суперечили один одному, з метою усунення суперечностей, судом першої інстанції була призначена комісійна судова автотехнічна експертиза.
Здобутий судом першої інстанції в ході судового провадження висновок комісійної судової автотехнічної експертизи №199988/3496 від 28 лютого 2020 року, також, було покладено в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КПК України.
Дослідивши безпосередньо під час судового провадження вищевказані докази, суд першої інстанції дійшов висновку про їх належність і допустимість, та оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями дійшов обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_10 06 листопада 2015 року, під час руху, грубо порушуючи п.12.3 Правил дорожнього руху України, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, допустив наїзд на потерпілого ОСОБА_8 , завдавши йому тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, а саме, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Водночас, захисник обвинуваченого в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно не було прийнято до уваги при судовому розгляді висновок судової автотехнічної експертизи №11/10.1/308 від 15 квітня 2019 року, згідно якої невідповідності дій ОСОБА_10 вимогам Правил дорожнього руху України, які знаходились би у причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою не встановлено, що, в свою чергу, підтверджує відсутність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Однак, колегія суддів не погоджується із такими доводами обвинуваченого, вважає їх надуманими, необґрунтованими та такими, що спрямовані на уникнення обвинуваченим від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.
Так, в ході судового провадження сторона захисту наполягала на тому, що наявний в матеріалах кримінального провадження висновок судової автотехнічної експертизи №70/27-169 від 18 січня 2016 року, не може слугувати доказом винуватості ОСОБА_10 , оскільки зазначена експертиза проведена лише за показаннями потерпілого ОСОБА_8 , в той час як з самим обвинуваченим слідчий експеримент під час досудового слідства не проводився.
З метою всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального правопорушення, за дорученням суду був проведений слідчий експеримент за участю обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_12 , під час якого учасниками було вказано темп руху потерпілого до моменту наїзду на нього, а також темп руху автомобіля, під керуванням обвинуваченого ОСОБА_10 , перед наїздом на потерпілого ОСОБА_8 , після чого судом була призначена судова авто технічна експертиза.
Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №11/10.1/308 від 15 квітня 2019 року, невідповідності дій ОСОБА_10 вимогам Правил дорожнього руху України, які знаходились би у причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою не встановлено.
У зв`язку з тим, що висновки судових авто технічних експертиз №70/27-169 від 18 січня 2016 року та №11/10.1/308 від 15 квітня 2019 року суперечать один одному, з метою усунення суперечностей, судом була призначена комісійна судова авто технічна експертиза.
Відповідно до дослідженого судом першої інстанції в ході судового провадження висновку комісійної судової авто технічної експертизи №199988/3496 від 28 лютого 2020 року, в даній дорожньо-транспортній ситуації, водій автомобіля «OPEL VECTRA», р/н НОМЕР_1 обвинувачений ОСОБА_10 , повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України і його дії в даній ситуації не відповідали вимогам зазначеного пункту ПДР України, що знаходиться у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. В даній дорожньо-транспортній ситуації обвинувачений ОСОБА_10 мав технічну можливість уникнути наїзду на потерпілого ОСОБА_8 шляхом виконання вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру.
Колегія суддів не погоджується із доводами сторони захисту про те, що належним в даному кримінальному провадженні письмовим доказом мала б бути саме судова автотехнічна експертиза №11/10.1/308 від 15 квітня 2019 року, згідно якої невідповідності дій ОСОБА_10 вимогам Правил дорожнього руху України, які знаходились би у причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, не встановлено, оскільки, як вбачається із даної експертизи в основу експертного дослідження було покладено дані лише зі слів обвинуваченого ОСОБА_10 в частині швидкості руху пішохода (потерпілого) під час перетину проїзної частини із розрахунку подолання відрізку шляху 10 метрів за 3,6 секунди.
При цьому, судовим експертом не були взяті до уваги дані, отримані в ході проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_12 , і зафіксовані в протоколі, складеному за результатом проведення даної слідчої дії, під час якого потерпілий наполягав на тому, що швидкість його руху під час перетину проїзної частини відповідає раніше вказаному, тобто швидкості 10 метрів за 10,01 секунди.
Підстав, з яких судовий експерт виходив при обрані даних, зокрема, наданні переваги одним показникам над іншими, для проведення експертного дослідження, висновки судової автотехнічної експертизи №11/10.1/308 від 15 квітня 2019 року - не містять.
Водночас, в ході апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, колегією суддів потерпілому було поставлено питання щодо швидкості перетину ним проїзної частини, і в ході судового засідання, що підтверджено аудіозаписом та відеозаписом, ОСОБА_8 наполягав на тому, що його швидкість руху відповідає даним вказаним як в протоколі проведення слідчого експерименту від 08 грудня 2015 року з фото-таблицями за його участі, так і в протоколі проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_12 , тобто із розрахунку 10 метрів за 10,01 секунди. Окрім цього, потерпілий в ході судового засідання в суді апеляційної інстанції намагався показати швидкість свого руху, і з огляду на фізичний стан потерпілого, зокрема, його похилий вік та наявність вроджених фізичних вад (інвалідності з дитинства), колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_8 в силу свого загального фізичного стану не міг перетинати проїзну частину із розрахунку 10 метрів за 3,6 секунди, як на тому наполягає обвинувачений ОСОБА_10 , і як було взято судовим експертом за основу вихідних даних при проведенні судової автотехнічної експертизи №11/10.1/308 від 15 квітня 2019 року.
Відхиляючи посилання сторони захисту та обвинуваченого, як на підставу для закриття кримінального провадження, на висновок судової автотехнічної експертизи №11/10.1/308 від 15 квітня 2019 року, колегія суддів приймає до уваги досліджений та оцінений судом першої інстанції у сукупності із іншими доказами висновок комісійної судової автотехнічної експертизи №19988/3496 від 28 лютого 2020 року, якою було повністю усунуто суперечності у вихідних даних щодо швидкості руху потерпілого, вказаних у судових автотехнічних експертизах №70/27-169 від 18 січня 2016 року та №11/10.1/308 від 15 квітня 2019 року, та відповідно до висновку якої вбачається, що в даній дорожньо-транспортній ситуації, водій автомобіля «OPEL VECTRA», р/н НОМЕР_1 обвинувачений ОСОБА_10 , повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України і його дії в даній ситуації не відповідали вимогам зазначеного пункту ПДР України, що знаходиться у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та мав технічну можливість уникнути наїзду на потерпілого ОСОБА_8 .
Щодо доводів сторони захисту про те, що висновок комісійної судової автотехнічної експертизи №19988/3496 від 28 лютого 2020 року не може бути належним доказом винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки дослідження нібито проводилось експертами тільки по показанням потерпілого ОСОБА_8 , а по його показанням дослідження не проводилось, то колегія суддів відхиляє такі доводи захисника, оскільки як вбачається до вказаного висновку, дослідженого судом першої інстанції під час судового провадження, дослідження проводилось по двом варіантам: 1 варіант по показанням пішохода ОСОБА_8 , 2 варіант по показанням водія ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 .
Крім того, висновком комісійної судової автотехнічної експертизи №19988/3496 від 28 лютого 2020 року спростовуються доводи обвинуваченого ОСОБА_10 , зазначені ним в ході судового засідання в суді апеляційної інстанції, про те, що він намагався уникнути наїзду на потерпілого, шляхом різкого прийняття транспортним засобом вліво та застосування екстреного гальмування, оскільки у дослідницькій частині висновку, зазначено, що згідно схеми до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, який проводився за участю обвинуваченого ОСОБА_10 , на проїзній частині сліди гальмування, юзу автомобіля «OPEL VECTRA», а також сліди руху пішохода ОСОБА_8 перед наїздом відсутні.
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що невизнання ОСОБА_10 вини у вчиненні кримінального правопорушення, та доводи сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України є лише обраною лінією захисту з метою уникнення останнім від кримінальної відповідальності, яка як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної не знайшла свого обґрунтованого підтвердження. Більш того, про намір обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальність свідчить і наявний в матеріалах кримінального провадження протокол зборів первинної профспілкової організації від 11 березня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_10 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України визнавав в повному обсязі, обіцяв своєю законослухняною поведінкою та сумлінною працею виправдати довіру трудового колективу і просив взяти його на поруки.
Тож, враховуючи, що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримані вимоги кримінального та кримінального процесуального закону України, суд першої інстанції всебічно перевірив як обставини кримінального провадження, так і обрану лінію захисту обвинуваченого, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, вмотивувавши своє рішення всебічно дослідженими, оціненими у своїй сукупності з точки зору належності, допустимості й достовірності письмовими доказами та показами свідків і потерпілого, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування вироку суду і закриття кримінального провадження, у зв`язку із відсутністю в діях обвинуваченого інкримінованого йому складу злочину, відсутні.
Щодо доводів прокурора в апеляційній скарзі про те, що вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року відносно ОСОБА_10 , за ч. 1 ст. 286 КК України необхідно змінити та доповнити мотивувальну частину, зазначивши письмовим доказом, висновок комісійної судової автотехнічної експертизи №19988/3496 від 28 лютого 2020 року, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними. Оскільки із мотивувальної частини самого рішення, вбачається, що суд першої інстанції вказаний висновок у вироку відобразив, дослідив, проаналізував та надав йому оцінку у сукупності із іншими письмовими доказами.
А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги прокурора Західної окружної прокуратури м. Дніпра,захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року відносно ОСОБА_10 , за ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4