Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/2189/2021 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 759/8038/19 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 4 ст. 296 КК України

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України,
прокурора ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Судом частково задоволено цивільний позов ОСОБА_9 та ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на його користь 50000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України застосовано спеціальну конфіскацію та конфісковано як знаряддя злочину пристрій для відстрілу патронів з гумовими кулями марки «Форт-12Р» к-р 9 мм № НОМЕР_1 , який зберігається у ОСОБА_7 .

Також вироком суду вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, 15 грудня 2018 року приблизно о 13 годині 20 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись на проїзній частині Кільцевої дороги в місті Києві в напрямку до Жулянського шляхопроводу неподалік зупинки громадського транспорту «Шпалерний ринок», що навпроти будинку № 70 по вулиці Зодчих, із застосуванням предмету, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, під час яких спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження, за наступних обставин.
За декілька хвилин до вказаного часу в указаному місці ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Ніссан», д.н.з. НОМЕР_2 , допустив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ 110308», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_9 . Вважаючи ОСОБА_9 винуватцем цієї дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_7 , будучи обурений його діями, вийшов зі свого автомобіля та, усвідомлюючи, що знаходиться на проїзній частині поряд із зупинкою громадського транспорту, демонстративно діставши з тактичної кобури предмет, заздалегідь заготовлений для нанесення тілесних ушкоджень, а саме пристрій для відстрілу патронів з гумовими кулями марки «Форт-12Р» № НОМЕР_1 , тим самим створивши реальну загрозу для життя і здоров`я ОСОБА_9 та інших громадян, наблизився до водійських дверцят автомобіля, в якому за кермом знаходився потерпілий та поруч із ним пасажир його дружина ОСОБА_13 . Далі ОСОБА_7 направив вказаний пристрій в область голови ОСОБА_9 , продовжуючи створювати реальну загрозу для його життя та здоров`я, і, використовуючи при цьому нецензурну лайку, криками наказав йому лягти на землю, одночасно наносячи удари лівою рукою в область голови та обличчя потерпілого. Коли ОСОБА_9 відмовився виконати цю вимогу, ОСОБА_7 почав витягувати його з автомобіля, продовжуючи наносити удари в область голови і обличчя. У цей час на місце конфлікту почали збігатися сторонні громадяни та заспокоювати ОСОБА_7 , який хоча і сховав вказаний пристрій, ззовні схожий на пістолет, до тактичної кобури, проте не припинив своїх хуліганських дій і, коли ОСОБА_9 знаходився біля свого автомобіля, в присутності сторонніх громадян умисно наніс один удар рукою в область обличчя потерпілого. Після цього хуліганські дії ОСОБА_7 були припинені сторонніми особами.
Вказаними хуліганськими діями ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани на червоній каймі верхньої губи справа з переходом на слизову оболонку, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я; чотирьох синців в завушній ділянці зліва, по нижньому краю лівої очниці з переходом у виличну ділянку, на волосистій частині скроневої ділянки зліва та на зовнішній поверхні лівого плеча у верхній третині, які відносяться до легкого тілесного ушкодження.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 296 КК України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
При цьому в апеляційній скарзі захисник наводить доводи стосовно невідповідності висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення фактичним обставинам справи, а також щодо неправильної кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 296 КК України. Зокрема, зазначає про те, що в основу обвинувального вироку покладені показання потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , які є суперечливими та містять неконкретні відомості щодо часу скоєння описаного ними конфлікту та деталей його перебігу, а саме в частині демонстрації та/чи застосування ОСОБА_7 до потерпілого предмету, схожого на пістолет, заподіяння йому тілесних ушкоджень. Стверджує, що показання зазначених осіб суперечать дійсним обставинам справи, про які показав в суді ОСОБА_7 та відповідно до яких він громадський порядок грубо не порушував, наявний у нього при собі в тактичній кобурі пристрій для відстрілу патронів з гумовими кулями марки «Форт-12Р», на який у нього був відповідний дозвіл, не діставав, не демонстрував, ним не погрожував, його не застосовував та жодних ударів потерпілому не наносив. На переконання апелянта, будь-яких фактичних даних, які б доводили протилежне, у справі відсутні. При цьому звертає увагу, що пристрій «Форт-12Р» під час досудового розслідування не оглядався, речовим доказом визнаний не був та, відповідно, судом не досліджувався.
Водночас, виходячи із тих обставин, які суд безпідставно, на переконання апелянта, визнав доведеними, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 296 КК України за ознакою застосування під час хуліганства предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, пристрою для відстрілу патронів з гумовими кулями марки «Форт-12Р» є неправильною, оскільки:
- у обвинуваченого був відповідний дозвіл на даний пристрій і він носив його при собі у тактичній кобурі у повсякденному житті та в інші дні, а не лише 15 грудня 2018 року, коли стався конфлікт з ОСОБА_9 . Тому стверджує, що невірно вважати даний пристрій заздалегідь заготовленим предметом для нанесення тілесних ушкоджень, оскільки це є взаємовиключними поняттями;
- диспозиція ч. 4 ст. 296 КК України не передбачає такої кваліфікуючої ознаки хуліганства, як спроба застосування, в даному випадку, предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень. У зв`язку із цим та враховуючи, що суд визнав недоведеним нанесення ОСОБА_7 ударів і тілесних ушкоджень ОСОБА_9 безпосередньо пристроєм «Форт-12Р», то, на думку захисника, однієї погрози застосувати цей предмет, навіть підкріпленої його демонстрацією, недостатньо для кваліфікації дій за ч. 4 ст. 296 КК України.
Також захисник вважає, що суд у вироку не визначив змісту та ознак грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства в діях ОСОБА_7 , які б характеризували вчинення з його боку кримінально караного хуліганства.
Окрім наведеного апелянт звертає увагу на те, що судом допущено неповноту судового розгляду, яка виразилась у: недопиті за клопотанням сторони захисту співробітників поліції ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які за викликом приїздили на місце події за фактом дорожньо-транспортної пригоди 15 грудня 2018 року; недопиті свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , про яких містяться відомості в реєстрі матеріалів досудового розслідування; не витребуванні за клопотанням захисту відомостей, в тому числі з наданням тимчасового доступу до документів, які становлять охоронювану законом таємницю, про особу потерпілого та, відповідно, їх не дослідженні в суді; не вжитті заходів для перевірки показань учасників процесу, покладених в основу обвинувального вироку, а саме слідчих експериментів за їх участі тощо. На переконання захисника, дослідження зазначених обставин могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.
Разом з цим вказує, що під час досудового розслідування стороною обвинувачення були проігноровані численні клопотання ОСОБА_7 про проходження дослідження з використанням поліграфа на предмет підтвердження чи спростовання його показань в частині використання або застосування до потерпілого пістолета.
Крім того, захисник вважає, що суд порушив вимоги п. 4 ч. 1 ст. 411 КПК України, а саме допустив істотні суперечності стосовно часу скоєння інкримінованого ОСОБА_7 злочину, оскільки у вступній частині вироку, зазначаючи дату внесення відомостей до ЄРДР у кримінальному провадженні, та в мотивувальній частині рішення, при посиланні на витяг з ЄРДР та дані реєстрації повідомлень про злочини, указав 2020 рік, тоді як в дійсності подія мала місце у 2018 році.
Зазначено в апеляційній скарзі захисника і про те, що визначений судом розмір моральної компенсації для ОСОБА_9 є занадто великим та не відповідає заподіяній шкоді.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Представник потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 подала заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в яких просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_6 в підтримку доводів і вимог своєї апеляційної скарги, пояснення захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які також підтримали позицію апелянта, пояснення потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 , які вважали вирок суду законним і обґрунтованим та просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, пояснення прокурора ОСОБА_8 , який також заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За результатами перевірки доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 колегією суддів встановлено, що при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення, дотримуючись вимог ст. 337 КПК України, безпосередньо дослідив докази у справі та з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для її правильного вирішення.

Дослідивши у змагальній процедурі й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, оцінивши їх в аспекті вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості й достатності, а також з`ясувавши передбачені ст. 91 цього Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що зібрані докази в сукупності та взаємозв`язку поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, з приводу чого у вироку наведені належні і правильні мотиви.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду ОСОБА_7 , хоча і не визнав своєї винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення, але не заперечував того, що 15 грудня 2018 року приблизно о 13 годині на проїзній частини по вулиці Кільцева дорога, навпроти зупинки громадського транспорту «Шпалерний ринок», в місті Києві у нього виник конфлікт з раніше незнайомим ОСОБА_9 .
Як показав обвинувачений ОСОБА_7 , в указані час та місці він, керуючи автомобілем «Ніссан», д.н.з. НОМЕР_2 , допустив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ 110308», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_9 , який перед цим здійснив небезпечне перестроювання з правої смуги і почав рухатися попереду. Він був переконаний в тому, що дане зіткнення сталося через навмисну провокацію ОСОБА_9 аварійної ситуації безпричинним гальмуванням на вільній ділянці дороги, щоб створити умови в подальшому вимагати грошові кошти за наслідки дорожньо-транспортної пригоди. У зв`язку із цим, обурившись такою поведінкою водія ОСОБА_9 на дорозі та наслідками зіткнення у вигляді пошкодження його, ОСОБА_7 , транспортного засобу, він вийшов зі свого автомобіля і, перебуваючи у підвищеному емоційному стані, з метою затримання правопорушника та його передачі правоохоронним органам, підійшов до водійських дверей автомобіля «ЗАЗ 110308» і почав голосно висувати претензії ОСОБА_9 , разом з яким в салоні знаходився пасажир дружина ОСОБА_13 , та одночасно схопив його за руки. Свої претензії він супроводжував командою на адресу ОСОБА_9 вийти з автомобіля і лягти на дорогу, оскільки побоювався, що той може мати в руках, які намагався сховати, зброю. Після того, як ОСОБА_9 вийшов з салону автомобіля, між ними почалася обоюдна штовханина, в яку втрутилися сторонні громадяни, заспокоюючи обох. Особливо його обурювало в поведінці ОСОБА_9 те, що він поводив себе як жертва з метою викликати співчуття. Визнав, що поводився занадто емоційно, але його провокував ОСОБА_9 , викрикуючи образи і ховаючись за дружину. Згодом на місце події прибула поліція, яка оформила адміністративні матеріали за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а ОСОБА_9 викликав швидку медичну допомогу і після огляду лікарями поїхав на власному автомобілі.
Обвинувачений наполягав на тому, що він мав особисті претензії та неприязне відношення до ОСОБА_9 через навмисно спровоковану ним дорожньо-транспортну пригоду. При цьому наміру порушувати громадський порядок під час конфлікту він не мав і такий не порушував, ударів потерпілому не наносив, а дії їх обох не виходили за межі штовханини. Після завершення конфлікту ОСОБА_9 видимих ушкоджень в області обличчя не мав. Шкоду здоров`ю потерпілому не відшкодував, оскільки не вважав себе причетним до її заподіяння. Жалкував про свою агресивну поведінку, але стверджував, що ОСОБА_9 свідомо спровокував конфлікт з наміром стягнути з нього кошти і також поводив себе агресивно.
Також ОСОБА_7 показав, що він дійсно під час конфлікту з ОСОБА_9 мав при собі пристрій марки «Форт-12Р», який ззовні схожий на пістолет та на який він мав відповідний дозвіл, що був оглянутий слідчим. Цей пристрій він носив при собі в тактичній кобурі під одягом, однак під час події з кобури не діставав, нікому не демонстрував та не погрожував його застосуванням. Даний пристрій у нього не вилучався, не оглядався і як доказ стороною обвинувачення поданий не був.

Ретельно перевіривши та проаналізувавши такі показання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про те, що вони не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовуються сукупністю взаємоузгоджених між собою доказів у кримінальному провадженні.

Зокрема, відповідно до показань потерпілого ОСОБА_9 в судовому засіданні, 15 грудня 2018 року приблизно о 13 годині 20 хвилин він, керуючи автомобілем «ЗАЗ 110308», д.н.з. НОМЕР_3 , виїхав з вулиці Жовтневої на вулицю Кільцева дорога в місті Києві, на якій безперешкодно здійснив перестроювання в смугу руху лівіше. У цей час автомобіль «Ніссан», д.н.з. НОМЕР_2 , наздогнавши його зліва, почав зближатися на небезпечну відстань і провокувати конфлікт. Він не зрозумів маневру водія цього автомобіля та вирішив зупинитися, але через декілька секунд відчув удар в задню частину власного транспортного засобу. Дорожньо-транспортна пригода відбулася навпроти зупинки громадського транспорту «Шпалерний ринок». Відразу після зіткнення раніше йому незнайомий водій автомобіля «Ніссан» ОСОБА_7 підбіг до водійських дверей його автомобіля, відчинив їх та, приставивши йому до голови пістолет, почав криками вимагати лягти на землю, бити по голові і в обличчя. Свої крики ОСОБА_7 супроводжував нецензурною лайкою та образами. Все це відбувалося в присутності його, ОСОБА_9 , дружини, яка знаходилася на передньому пасажирському сидінні. У подальшому на крик, лайку і застосування насильства з боку ОСОБА_7 збіглися люди, які знаходилися на зупинці, та почали його заспокоювати, викликали поліцію. До приїзду поліції ОСОБА_7 продовжував наносити йому удари, погрожував та вимагав гроші за пошкодження його автомобіля, говорив, що теж працює в поліції. Через деякий час на виклик приїхав патруль поліції і почав складати адміністративний протокол. Він участі у цьому не брав, оскільки потребував медичної допомоги. Наступного дня він подав заяву до поліції з приводу побиття, ОСОБА_7 протягом дня телефонував йому і дружині, знову погрожував та вимагав гроші в сумі 500 доларів США за пошкодження його автомобіля. Погрози ОСОБА_7 з пістолетом під час конфлікту та в подальшому він сприймав як реальні. Тому, побоюючись за своє та родини життя, вимушений був виїхати з сім`єю за межі міста.
Потерпілий ОСОБА_9 стверджував, що агресія з боку ОСОБА_7 була несподіваною і не відповідала обстановці. Він своїми діями його не провокував, а лише відмовлявся виконувати незаконні вимоги (лягти на землю, визнати винуватість, сплатити гроші, віддати ключі від свого автомобіля тощо). Він чітко бачив у руці ОСОБА_7 пістолет, яким той розмахував, наводив в область голови, чим підкреслював серйозність своїх погроз розправою та вимог. Такі дії обвинуваченого він сприймав як реальну загрозу для свого та дружини життя, а потім і оточуючих громадян. У тій обстановці він не міг розібрати, чи в руках ОСОБА_7 був бойовий пістолет, чи лише для відстрілу гумових куль. Обвинувачений сховав пістолет, коли вже з зупинки громадського транспорту збіглися люди. Обставини цього конфлікту були зафіксовані на відеореєстратор та на телефони очевидців.

Аналогічні за змістом показання надала в суді свідок ОСОБА_13 дружина потерпілого ОСОБА_9 , підтвердивши, що під час події вона знаходилася разом з останнім в автомобілі, що після зіткнення транспортних засобів раніше незнайомий їм ОСОБА_7 відчинив двері їх автомобіля, приставив до голови її чоловіка пістолет, почав бити по голові вільною рукою, при чому голосно кричав, наказував вийти і лягти на землю. Коли вони з ОСОБА_9 вийшли з автомобіля, то ОСОБА_7 знову вдарив потерпілого в губу, від чого у того виступила кров, та продовжував голосно кричати і вимагати, щоб чоловік віддав ключі від автомобіля та він його забере. У цей час з зупинки громадського транспорту збіглися свідки, оскільки ОСОБА_7 з пістолетом поводив себе неадекватно, голосно кричав, нецензурно виражався, та почали захищати потерпілого від нього.

Такі показання потерпілого ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_13 стосовно обставин конфлікту узгоджуються та об`єктивно підтверджуються показаннями допитаних в суді свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , які були сторонніми очевидцями даної події.

Зокрема, свідок ОСОБА_14 показав, що коли він повертався додому з роботи через зупинку громадського транспорту біля шпалерного ринку по Кільцевій дорозі, то почув характерний звук гальма автомобіля, на що звернув увагу. Побачив, як вже після зіткнення з автомобіля, що був позаду, вискочив водій, яким виявився ОСОБА_7 , та почав бігти з пістолетом до іншого автомобіля «Таврія», який зупинився попереду. Далі ОСОБА_7 відчинив водійські двері автомобіля «Таврія» і криками почав з`ясовувати стосунки з ОСОБА_9 . Такі дії ОСОБА_7 він, свідок, оцінив як загрозу життю ОСОБА_9 , а тому вирішив втрутитися в ситуацію, наблизився до місця конфлікту і фотографував події на свій мобільний телефон, при цьому не даючи обвинуваченому, якого заспокоював потерпілий, розпочати бійку. Потім він викликав поліцію.
Свідок ОСОБА_14 також зазначив, що він чітко бачив пістолет в піднятій на рівні обличчя правій руці ОСОБА_7 , коли той біг до автомобіля ОСОБА_9 , на відстані до 15 метрів. Подальші рухи обвинуваченого цим пістолетом закривав корпус автомобіля потерпілого. Коли він, свідок, наблизився до них, то ОСОБА_7 сховав пістолет в кобуру. У подальшому, після того, як ОСОБА_9 вийшов зі свого автомобіля, він бачив, як обвинувачений наніс йому приблизно 5 ударів по голові. ОСОБА_7 звинувачував ОСОБА_9 у тому, що той нібито його підрізав, вимагав гроші на компенсацію шкоди. Потерпілий поводив себе спокійно, заспокоював розлюченого ОСОБА_7 і говорив йому, що приїде поліція і в усьому розбереться. Конфлікт був виключно між водіями і тривав 5-7 хвилин, в тому числі в присутності сторонніх осіб. Конфлікт провокував ОСОБА_7 , намагаючись через осіб, які прикривали ОСОБА_9 , наблизитися до нього і вдарити. Тому саме обвинуваченого всі тривалий час намагалися заспокоїти. Після цього приїхали працівники поліції. Наприкінці конфлікту він звернув увагу на те, що у потерпілого була розбита верхня губа. Раніше цієї рани він не бачив, оскільки його увага була звернута на агресивні дії ОСОБА_7 . Поліцію він викликав через дії обвинуваченого з пістолетом, його крики та загрозу життю ОСОБА_9 , а також через дорожньо-транспортну пригоду. Ці всі події могли спостерігати приблизно 10 громадян, які також знаходилися на зупинці громадського транспорту, жінки на них реагували криками про необхідність втрутитися. У ОСОБА_7 в автомобілі був пасажир, але той поводив себе спокійно.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_15 , в грудні 2018 року перед Новим роком, коли він знаходився на зупинці громадського транспорту «Шпалерний ринок», то побачив, як на дорозі темний автомобіль намагається підрізати світлий «Таврія», потім почув звук гальма і удар зіткнення. Темний автомобіль під керуванням ОСОБА_7 вдарив в задню частину світлий автомобіль «Таврія» під керуванням ОСОБА_9 . Потім ОСОБА_7 , вийшовши зі свого автомобіля, дістав з-за пазухи зброю підійшовши до автомобіля ОСОБА_9 , відчинив його водійські двері та намагався витягнути потерпілого. В цей час пасажир ОСОБА_7 також підійшов до передніх пасажирських дверей автомобіля «Таврія» і намагався їх блокувати. ОСОБА_7 при цьому почав пістолетом погрожувати ОСОБА_9 , нецензурно лаявся, а потім, сховавши зброю, почав штовхати потерпілого і декілька разів вдарив його кулаком в обличчя.
Пістолет в руках ОСОБА_7 дулом вверх він, свідок, побачив тоді, коли той був біля дверей автомобіля ОСОБА_9 . З самого початку на дії обвинуваченого з пістолетом, його чіпляння до іншого водія зреагувало багато громадян, які знаходилися на зупинці, жінки почали кричати. Побачивши в руках ОСОБА_7 пістолет, його грубі дії по відношенню до потерпілого, якого той силою витягнув з автомобіля, а також злякавшись за життя ОСОБА_9 , оскільки з огляду на поведінку обвинуваченого не виключав можливості застосування ним зброї безпосередньо, він, свідок, підбіг до місця події. Згодом особисто бачив, як ОСОБА_7 , реагуючи на прибуття інших небайдужих громадян, сховав зброю в кобуру з лівого боку, але своїй агресивних дій по відношенню до ОСОБА_9 так і не припинив. Під час конфлікту пістолет в руці ОСОБА_7 тримав до 5 хвилин, доки його не сховав. Сам конфлікт тривав до 20 хвилин. ОСОБА_7 , в тому числі в присутності сторонніх осіб, поводив себе агресивно, вимагав від ОСОБА_9 гроші, погрожував тим, що спалить його автомобіль, намагався його вдарити, інколи досягав своєї мети, ігноруючи зауваження громадян. Все це вимагало від свідка залишитися на місці. Конфлікт був між ОСОБА_7 і потерпілим, інші особи намагалися заспокоїти обвинуваченого.

Наведені показання потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку, оскільки вони повністю узгоджуються між собою стосовно обставин перебігу подій в цілому та в конкретних деталях (зокрема, стосовно неадекватної ситуації, агресивної і грубої поведінки ОСОБА_7 у відношенні потерпілого, що свої дії обвинувачений супроводжував відкритою демонстрацією та погрозою предметом, ззовні схожим на пістолет, який сховав, коли до них вже підійшли сторонні громадяни, а також криками, нецензурною лексикою, погрозами розправою та пошкодженням майна, намаганнями та фактичним нанесенням ударів ОСОБА_9 , що активним ініціатором конфлікту був саме ОСОБА_7 , який не бажав припиняти свої дії, і саме його всі намагалися заспокоїти, натомість ОСОБА_9 поводив себе спокійно). При цьому, будь-яких підстав ставити під сумнів правдивість тих показань, що надали свідки ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , які були сторонніми очевидцями події, є незацікавленими особами у результатах вирішення справи, а також попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, в ході судового розгляду встановлено не було і таких причин не заявлялося стороною захисту ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду.

Крім того, зазначені показання потерпілого і свідків підтверджуються дослідженими судом даними, які містяться, зокрема, у:
- витягах із системи «Армор» про надходження повідомлень зі служби «102» 15 грудня 2018 року від лікаря бригади № 81 Мосіа, за змістом якого в цей день о 13 годині 25 хвилин на Кільцевій дорозі в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, один з учасників якої мав при собі пістолет і побив заявника ОСОБА_9 (діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забійна рана верхньої губи); протоколі прийняття заяви ОСОБА_9 про вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до якого в указані день, час та місці водій автомобіля «Ніссан», д.н.з. НОМЕР_2 , наніс йому тілесні ушкодження (т. 1 а.п. 142, 143, 135-136);
- протоколах проведення слідчих експериментів з потерпілим ОСОБА_9 і свідком ОСОБА_13 від 19 січня 2019 року, зі свідком ОСОБА_15 від 25 січня 2019 року та переглянутих судом відеозаписах цих слідчих дій, в ході яких потерпілий і свідки відтворили обставини події, що узгоджуються з їх показаннями в суді (т. 1 а.п. 147-150, 154-158, 175-179, 217);
- протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11 січня 2019 року свідку ОСОБА_14 та від 29 січня 2019 року свідку ОСОБА_15 , згідно з якими свідки показали на ОСОБА_7 як на особу, яка 15 грудня 2018 року на Кільцевій дорозі в місті Києві спричинила конфлікт з ОСОБА_9 (т. 1 а.п. 159-162, 172-174);
- переглянутих судом відеозаписах з відеореєстратора з автомобіля ОСОБА_9 , що містяться на диску, який був долучений під час досудового розслідування постановою слідчого від 18 грудня 2018 року. На даних відеозаписах, які датовані 15 грудня 2018 року зафіксовано: як о 13 годині 17 хвилин зліва від автомобіля потерпілого з`являється рухаючись на випередження та небезпечно зближуючись із звуковими сигналами автомобіль темного кольору, на що голосно реагує дружина ОСОБА_9 ; далі автомобіль потерпілого, проїхавши незначну відстань, зменшує швидкість та зупиняється, візуалізується поштовх та супроводжується характерним звуком удару; після цього відчиняються двері автомобіля потерпілого і одразу звучить крик ОСОБА_7 з вимогами «вийти з машини», «лягти на пол», ці крики супроводжуються нецензурною лайкою, образами та звуками ударів, ОСОБА_9 заспокоює ОСОБА_7 та обурюється нанесенням ударів, далі з зупинки, що розташована попереду праворуч, підходять чоловіки та намагаються заспокоїти ОСОБА_7 , на запису фіксуються звуки ударів, в тому числі в присутності сторонніх громадян, чутно погрози ОСОБА_7 розправою; в послідуючому видно ОСОБА_9 в стороні від свого автомобіля, до нього підходить ОСОБА_7 , який в присутності сторонніх громадян намагається продовжити з`ясування стосунків з потерпілим, застосувати до нього фізичне насильство, видно як ОСОБА_7 наносить удар в обличчя ОСОБА_9 ; після цього о 13 годині 27 хвилин прибуває перший екіпаж поліції, а потім другий (т. 1 а.п. 180, 181-191, 218, 216);
- висновку судово-медичного експерта № 042-130-2019 від 29 січня 2019 року, відповідно до якого при зверненні ОСОБА_9 за медичною допомогою 15 грудня 2018 року о 14 годині 50 хвилин у нього були ушкодження у вигляді: забійної рани на червоній каймі верхньої губи справа з переходом на слизову оболонку, що відноситься до легкого тілесного ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я; чотири синці в завушній ділянці зліва, по нижньому краю лівої очниці з переходом у виличну ділянку, на волосистій частині скроневої ділянки зліва, на зовнішній поверхні лівого плеча у верхній третині, які відносяться до легкого тілесного ушкодження (т. 1 а.п. 195-202);
- дозволі № 70085, виданому ОСОБА_7 16 травня 2018 року на право зберігання, носіння пристрою для відстрілу патронів з гумовими кулями «Форт-12Р» к-р 9 мм № НОМЕР_1 , дійсному до 16 травня 2021 року (т. 1 а.п. 219).

Достовірність та допустимість наведених письмових доказів у кримінальному провадженні стороною захисту в апеляційній скарзі фактично не оспорюється та не заперечується.

Оцінивши наведені докази в сукупності та взаємозв`язку і належним чином мотивувавши свої висновки, в тому числі з приводу спростування показань обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, та правильно кваліфікував його дії за ч. 4 ст. 296 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про те, що показання в суді потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 є суперечливими та не містять конкретних відомостей з приводу демонстрації, застосування ОСОБА_7 під час конфлікту предмету, схожого на пістолет, а також щодо заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, не відповідають дійсності.

А саме, як вбачається з наведених вище показань потерпілого та свідків, кожен із них окремо послідовно та з достатньою деталізацією розповів про обставини перебігу подій у даній справі, учасником чи стороннім очевидцем яких вони стали, які узгоджуються між собою та будь-яких істотних суперечностей не містять. В тому числі, зазначені особи однозначно показали про те,: що на початку конфлікту з потерпілим ОСОБА_7 відкрито демонстрував, тримаючи в руці, предмет, ззовні схожий на пістолет, який сховав лише тоді, коли на місце події вже підійшли сторонні громадяни, щоб втрутитися в ситуацію; що обвинувачений наносив удари рукою в область голови та обличчя ОСОБА_9 .

При цьому, про те, що ОСОБА_7 , підійшовши безпосередньо до ОСОБА_9 , коли той ще знаходився в салоні власного автомобіля, погрожував останньому предметом, схожим на пістолет, що супроводжувалося криками, образами, нецензурною лайкою, показали не тільки сам потерпілий та його дружина свідок ОСОБА_13 , але й свідок ОСОБА_15 . Разом з тим, як свідок ОСОБА_15 , так і свідок ОСОБА_14 показали, що після зіткнення транспортних засобів, направляючись до автомобіля ОСОБА_9 , ОСОБА_7 дістав з-під одягу предмет, схожий на пістолет, тобто фактично заготував його для подальшого з`ясування стосунків з потерпілим, і сховав його лише тоді, коли на місце конфлікту почали підходити сторонні громадяни. Як показали дані свідки, саме відкрита демонстрація предмету, схожого на пістолет, в сукупності з агресивною, неадекватною та невідповідною обстановці поведінкою ОСОБА_7 , яка була очевидною для сторонніх людей, серед яких були і ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , викликала страх, обурення, відчуття загрози здоров`ю та життю потерпілого і необхідність втрутитися в ситуацію за для попередження негативних наслідків від дій обвинуваченого як для ОСОБА_9 , так і для оточуючих громадян.

До того ж, сам обвинувачений ОСОБА_7 в суді підтвердив, що під час конфлікту з ОСОБА_9 у цього при собі в тактичній кобурі був пристрій для відстрілу патронів з гумовими кулями марки «Форт-12Р», який ззовні схожий на пістолет, хоча і наполягав на тому, що даний пристрій він не діставав, не демонстрував і ним потерпілому не погрожував, на спростування чого у вироку наведені обґрунтовані та переконливі мотиви з посиланням на наведені вище докази у кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, посилання апелянта на те, що пристрій для відстрілу патронів з гумовими кулями марки «Форт-12Р» не був визнаний речовим доказом у справі та в суді не досліджувався не ставить під сумнів доведеність тієї обставини, що ОСОБА_7 під час конфлікту демонстрував його та погрожував ним потерпілому, приймаючи до уваги в сукупності та взаємозв`язку: показання самого обвинуваченого, який не заперечував того, що у нього при собі в тактичній кобурі був указаний пристрій та що він ззовні схожий на пістолет; досліджений в судовому засіданні дозвіл на право зберігання, носіння ОСОБА_7 пристрою для відстрілу патронів з гумовими кулями марки «Форт-12Р», що був виданий 16 травня 2018 року та дійсний до 16 травня 2021 року; однозначні в цій частині показання потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , відповідно до яких обвинувачений відкрито демонстрував, тримаючи в руці, предмет, схожий на пістолет, наводив його на потерпілого з криками, вимогами вийти з автомобіля і лягти на землю, образами, нецензурною лексикою, тим самим погрожуючи ним.

Факт нанесення ОСОБА_7 руками ударів в область голови та обличчя потерпілого і заподіяння йому в результаті тілесних ушкоджень доводиться в сукупності: показаннями ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , які повністю співпадають між собою також і в цій частині, зокрема про те, що обвинувачений постійно намагався та фактично декілька разів вдарив потерпілого по голові та обличчю; даними відеозаписів, зафіксованими відеореєстратором з автомобіля потерпілого, на яких не тільки чутно наряду із криками, образами, погрозами та нецензурною лайкою звуки ударів, але і видно як обвинувачений наносить удар в обличчя ОСОБА_9 вже в присутності сторонніх громадян; даними первинного медичного обстеження потерпілого 15 грудня 2018 року та висновком судово-медичного експерта № 042-130-2019 від 29 січня 2019 року, відповідно до якого при зверненні ОСОБА_9 за медичною допомогою 15 грудня 2018 року о 14 годині 50 хвилин у нього мали місце ушкодження у вигляді: забійної рани на червоній каймі верхньої губи справа з переходом на слизову оболонку; чотири синці в завушній ділянці зліва, по нижньому краю лівої очниці з переходом на виличну ділянку, на волосистій частині скроневої ділянки зліва, на зовнішній поверхні лівого плеча у верхній третині, які могли утворитися 15 грудня 2018 року, характер та локалізація тілесних ушкоджень в ділянці голови не виключає можливості їх утворення у спосіб, зазначений потерпілим та свідками ОСОБА_13 і ОСОБА_15 під час слідчих експериментів від 19 та 25 січня 2019 року.

Враховуючи наведене, пославшись у вироку на указані вище докази у справі та навівши вагомі мотиви, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про не підтвердження показань обвинуваченого ОСОБА_7 , в тому числі, про те, що наявний у нього при собі в тактичній кобурі пристрій для відстрілу патронів з гумовими кулями марки «Форт-12Р» він не діставав, його не демонстрував та ним не погрожував, та що жодних ударів він потерпілому не наносив.

Посилання захисника на те, що суд у вироку у вступній частині (зазначаючи дату внесення відомостей у кримінальному провадженні в ЄРДР) та у мотивувальній частині (при посиланні на дати реєстрації повідомлень про злочин та витягу з ЄРДР) указав 2020 рік, хоча в дійсності подія мала місце у 2018 році, обумовлено виключно технічною помилкою, яка жодним чином не вплинула на повноту і правильність встановлених судом фактичних обставин справи, в тому числі часу вчиненого кримінального правопорушення 15 грудня 2018 року, як про це і зазначено у сформульованому ОСОБА_7 обвинуваченні, яке визнано судом доведеним.

Всупереч твердженням апелянта, колегія суддів не вбачає будь-яких істотних суперечностей у висновках суду, що викладені у вироку, які б у розумінні ст. 411 КПК України свідчили про їх невідповідність фактичним обставинам справи. Сама по собі неузгодженість встановлених судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів обставин вчиненого кримінального правопорушення з версією перебігу подій сторони захисту не вказує про те, що вони не відповідають дійсності, як на цьому наполягає апелянт.

Доводи захисника про те, що суд у вироку не визначив змісту та не навів ознак грубого порушення громадського порядку, які б свідчили про вчинення ОСОБА_7 кримінально караного хуліганства, не відповідають дійсності.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, виходячи із правильно установлених ним фактичних обставин справи, у вироку належним чином мотивував, що грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства в діях ОСОБА_7 виразилось в сукупності: у зухвалому порушенні ним чітко регламентованого та відомого йому як водію порядку дій після дорожньо-транспортної пригоди, якого повинні дотримуватися всі її учасники; у порушенні ним громадського порядку через намагання криками, образами, нецензурною лайкою, залякування, демонстрацією пристрою для відстрілу патронів з гумовими кулями, направлення його на потерпілого та побиття, вчинити над ним самосуд навпроти громадського місця зупинки громадського транспорту, де в денний час доби знаходилося багато сторонніх людей; у створенні своїми діями реальної загрози для життя і здоров`я ОСОБА_9 та інших громадян, як їх оцінили не тільки потерпілий та його дружина, але й сторонні особи, які стали свідками цих подій; у явній неповазі до суспільства, представники якого стали вимушеними спостерігачами за його поведінкою, яка викликала у них порушення спокою, страх, обурення та поклик втрутитися в ситуацію для припинення дій обвинуваченого, які були грубими та особливо зухвалими; в ігноруванні деякий час дій сторонніх громадян, які намагалися його заспокоїти, та продовженні своїх намагань вчинити самосуд над потерпілим; у прагненні в активній формі через використання незначного (нікчемного) приводу дорожньо-транспортної пригоди з незначними наслідками самоутвердитися за рахунок приниження потерпілого.

Разом із цим, суд також правильно вказав про те, що на ознаку особливої зухвалості порушення громадського порядку в діях ОСОБА_7 вказує: застосоване з його боку насильство із заподіянням потерпілому тілесних ушкоджень; тимчасове обмеження руху транспорту, який вимушений був об`їжджати не тільки автомобілі, що зіткнулися, а й учасників конфлікту, які через агресивні дії обвинуваченого хаотично переміщалися навколо по проїзній частині дороги; те, що вказане порушення громадського порядку він деякий час уперто не припиняв, незважаючи на крики громадян, які знаходилися поруч на зупинці, а також дії окремих людей, які безпосередньо намагалися його заспокоїти і змусити припинити порушення громадського порядку.

Твердження захисника про те, що суд неправильно кваліфікував хуліганство ОСОБА_7 за ознакою застосування предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (пристрою для відстрілу патронів з гумовими кулями марки «Форт-12Р»), оскільки: у обвинуваченого був відповідний дозвіл на даний пристрій та він носив його із собою у повсякденному житті, а не лише під час конфлікту з ОСОБА_9 , тобто заздалегідь не заготовляв; сама по собі погроза таким предметом не є підставою для кваліфікації дії особи за ч. 4 ст. 296 КК України, є неприйнятними, враховуючи наступне.

Диспозиція ч. 4 ст. 296 КК України передбачає кримінальну відповідальність за хуліганство, вчинене із застосуванням вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Відповідно до п. п. 9, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство», вирішуючи питання щодо наявності в діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки хуліганства, як застосування іншого предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, слід враховувати, що ця ознака має місце лише в тих випадках, коли винний за допомогою такого предмета заподіяв чи намагався заподіяти тілесні ушкодження або коли використання цього предмета під час учинення хуліганських дій створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.
Заздалегідь заготовленим для нанесення тілесних ушкоджень слід визнавати предмети, які не зазнали якоїсь попередньої обробки, але ще до початку хуліганства були приготовлені винним для зазначеної мети.
Використання при вчиненні хуліганства спеціальних засобів (до яких віднесено, зокрема пристрої для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії) є підставою для кваліфікації дій винної особи за ч. 4 ст. 296 КК України не тільки в тих випадках, коли вона заподіює ними тілесні ушкодження, а й тоді, коли ця особа за допомогою зазначених предметів створює реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

Враховуючі ті обставини вчинення ОСОБА_7 хуліганства, які суд визнав доведеними, колегія суддів погоджується з наявністю в його діях такої кваліфікуючої ознаки, як застосування предмету, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, а саме пристрою для відстрілу патронів з гумовими кулями марки «Форт-12Р», з огляду на те, що: обвинувачений, знаходячись в денний час доби на проїзній частині дороги поблизу зупинки громадського транспорту, де знаходилось багато людей, перед тим, як почати з`ясовувати стосунки з ОСОБА_9 та підійти до нього, безпосередньо демонстративно дістав з-під одягу і тримав в руці, тим самим фактично заготував наперед, означений пристрій, який при використанні міг завдати реальної та значної шкоди для життя і здоров`я, при чому як сам ОСОБА_7 усвідомлював, так і оточуючі громадяни підтвердили, що даний пристрій, ззовні схожий на пістолет; після цього, відчинивши двері автомобіля ОСОБА_9 , в якому окрім нього поруч ще знаходилася його дружина ОСОБА_13 , обвинувачений одразу направив цей пристрій на потерпілого супроводжуючи такі дії криками з вимогами лягти на землю і вийти з автомобіля, нецензурною лайкою, образами, тим самим демонструючи серйозність своїх намірів, що викликало страх як у ОСОБА_9 та його дружини, так і у сторонніх громадян, деякі з яких вирішили втрутитися в ситуацію, щоб попередити можливі негативні наслідки від таких дій ОСОБА_7 . За таких обставин, суд першої інстанції правильно вказав на те, що за допомогою пристрою для відстрілу патронів з гумовими кулями ОСОБА_7 під час учинення хуліганських дій створював реальну загрозу для життя та здоров`я потерпілого і оточуючих громадян, що свідчить про застосування ним предмету, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Приймаючи до уваги викладене, та обставина, що ОСОБА_7 носив із собою даний пристрій постійно та мав на нього відповідний дозвіл, всупереч твердженням захисника, не спростовує того факту, що він його заздалегідь заготовив, оскільки перед початком з`ясування стосунків з потерпілим обвинувачений дістав цей пристрій з тактичної кобури та оголив, а коли підійшов до ОСОБА_9 , то вже тримав в руці, направляючи в його сторону.

Посилання апелянта на те, що сама по собі погроза чи спроба застосування предмету, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, не є підставою для кваліфікації дій особи за ч. 4 ст. 296 КК України є неприйнятними зважаючи на те, що в даному випадку цим предметом був пристрій для відстрілу патронів з гумовими кулями, який за своїми властивостями та механізмом дії міг завдати істотної шкоди людині, а тому, діставши його з кобури, відкрито демонструвавши в руці та фактично погрожуючи ним потерпілому, ОСОБА_7 створював реальну загрозу для життя та здоров`я ОСОБА_9 і оточуючих громадян.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що за встановлених судом фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 296 КК України як вчинення хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, із застосуванням предмету, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Доводи апелянта стосовно неповноти судового розгляду також не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

При цьому, за правилами ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Колегією суддів не встановлено порушення судом першої інстанції вимог ст. 22 КПК України або інших вимог кримінального процесуального закону, які були б істотними та тягнули за собою безумовне скасування вироку. Водночас, всупереч доводам захисника, висновки суду ґрунтуються на оцінці тих доказів, що безпосередньо були досліджені під час судового розгляду та у своїй сукупності і взаємозв`язку переконливо та поза розумним сумнівом доводять вчинення ОСОБА_7 злочину за викладених у вироку обставин.

Посилання апелянта на те, що суд не допитав свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 є неприйнятними, оскільки жодна із сторін у кримінальному провадженні, в тому числі сторона захисту, не заявляла в суді про необхідність виклику та допиту зазначених осіб, що підтверджується журналами судових засідань.

Твердження захисника про те, що суд не допитав як свідків співробітників поліції ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , які на викликом приїздили на місце події 15 грудня 2018 року та складали адміністративний протоколом за фактом дорожньо-транспортної пригоди, а також не витребував і не дослідив матеріали, що характеризують особу потерпілого, жодним чином не вплинуло на повноту з`ясування фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення. Зокрема, відповідно до показань самого обвинуваченого, потерпілого та свідків у справі, конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 закінчився з приїздом поліції, виходячи з чого ОСОБА_16 і ОСОБА_17 не були безпосередніми очевидцями події та їм не були відомі обставини, що підлягають з`ясуванню і доказуванню у даному кримінальному провадженні. Не дослідження даних про особу потерпілого також жодним чином не вплинуло на повноту і правильність з`ясування фактичних обставин вчиненого ОСОБА_7 хуліганства та на правову оцінку його дій. Більше того, як правильно звернув увагу суд у вироку, всупереч доводам сторони захисту стосовно провокаційної поведінки потерпілого на дорозі, постановою Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року у справі про адміністративне правопорушення саме ОСОБА_7 визнано винуватим у дорожньо-транспортній пригоді, що трапилася 15 грудня 2018 року на Кільцевій дорозі в місті Києві за його участю та водія ОСОБА_9 (т. 1 а.п. 227, 228, 229, 236).

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що захисник в апеляційній скарзі, хоча і посилається на не допит зазначених осіб та не витребування матеріалів про особу потерпілого, що, на його думку, вплинуло на повноту з`ясування обставин справи, проте не вважав за необхідне поставити перед судом апеляційної інстанції питання про дослідження цих доказів.

Що стосується наданого захисником на стадії апеляційного розгляду кримінального провадження за для підтвердження чи спростування показань обвинуваченого стосовно обставин перебігу конфлікту висновку за результатами дослідження з використанням поліграфа, виконаного щодо ОСОБА_7 , то колегія суддів зауважує, що він не є процесуальним джерелом доказу у розумінні ст. 84 КПК України та в даному випадку суперечить регламентованим у ст. ст. 23, 95 КПК України правилам, згідно з якими показання суд отримує під час допиту усно та сприймає безпосередньо і лише такими показаннями може обґрунтовувати свої висновки.

При призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 296 КК України суд першої інстанції, на виконання вимог ст. ст. 50, 65 КК України, належним чином врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до тяжких; дані про особу винного, а саме: що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, одружений, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, його ставлення до скоєного, зокрема, що він вважав свої дії по відношенню до потерпілого, хоча і дещо емоційними, проте загалом обґрунтованими; відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання.

Будь-яких обставин, які б залишилися поза увагою суду та впливали на покарання, стороною захисту в апеляційній інстанції не наведено.

Зваживши в сукупності зазначені обставини, суд дійшов вмотивованого висновку про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства та призначив йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією закону, за яким його засуджено. Колегія суддів погоджується із таким покаранням та вважає, що воно відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, ступеню суспільної небезпечності його дій, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим внаслідок суворості колегія суддів не вбачає.

Також, всупереч твердженням апелянта, колегія суддів не вбачає підстав вважати завищеним визначений судом розмір компенсації моральної шкоди, завданої ОСОБА_9 , в сумі 50000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень, що підлягає стягненню з ОСОБА_7 .

На переконання апеляційного суду, такий розмір відшкодування потерпілому моральної шкоди в повній мірі співрозмірний із характером вчиненого відносно нього правопорушення, глибиною фізичних та душевних страждань і переживань внаслідок протиправних дій та поведінки ОСОБА_7 , а також відповідає вимогам розумності, виваженості і справедливості.

Жодних підстав в обґрунтування невідповідності моральної компенсації ОСОБА_9 фактично заподіяній йому шкоді стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

Таким чином, приймаючи до уваги викладене, в ході апеляційного перегляду кримінального провадження колегією суддів не встановлено порушень норм матеріального чи процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції.

Отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4