Справа № 300/411/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.10.2021 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп /4806/98/20, за апеляційною скаргою прокурора Воловецького відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Воловецького районного суду Закарпатської області від 26. 03. 2018.
Цією ухвалою кримінальне провадження, щодо:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, не судимого, обвинуваченого за ч. 1 ст.125 КК України;
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, не судимого, обвинуваченого за ч. 1 ст. 125 КК України, закрито у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_9 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Органом досудового розслідування ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачувались у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,за таких обставин.

ОСОБА_10 18. 04. 2017 близько 19 год., перебуваючи біля АВС «Росинка», що розташоване за адресою с. Абранка, вул. Центральна, 121, Воловецького району, підійшовши до ОСОБА_9 , почав виражатись нецензурною лайкою у сторону останнього та не реагуючи на усні зауваження ОСОБА_9 про припинення своїх протиправних дій, почав його штовхати.

ОСОБА_11 18. 04. 2017, близько 19 год. 05 хв., вибігши з приміщення АВС «Росинка», що розташоване за адресою с. Абранка, вул. Центральна, 121, Воловецького району, втрутившись у конфлікт , який виник між його батьком ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , підбіг до останнього та разом зі своїм батьком ОСОБА_10 , умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось у зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві загально визначених правил поведінки і моральності, безпричинно наніс кілька ударів руками та обутими ногами по тілу ОСОБА_9 , від яких останній впав на землю.

Після чого, ОСОБА_10 умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось у зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві

-2-

загально визначених правил поведінки і моральності, безпричинно наніс ОСОБА_9 один удар ногою у праве плече, чим спричини останньому тілесне ушкодження у вигляді синця правого плеча, а ОСОБА_11 безпричинно наніс ОСОБА_9 один удар рукою стиснутою в кулак в область правого ока, у результаті чого заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді синця обличчя, а також декілька ударів рукою стиснутою в кулак в область нижньої частини обличчя потерпілого ОСОБА_9 , чим заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді кровопідтьоку нижньої губи та верхньої губи.

Продовжуючи свою протиправну поведінку, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , який близько 19 год. 05 хв. приєднався до конфлікту на стороні ОСОБА_10 , умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось у зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві загально визначених правил поведінки і моральності, безпричинно нанесли ще декілька ударів руками та обутими ногами по тілу ОСОБА_9 , від яких останній впав на землю.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №116 від 04. 06. 2017, заподіяні ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді синця правого плеча, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження без короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності.

Також у результаті вчинення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вищевказаних хуліганських дій відносно ОСОБА_9 біля АВС «Росинка», тобто у громадському місці, яке призначене для відвідування його людьми та є доступним для широкого кола людей, було припинено нормальну роботу АВС «Росинка» щодо обслуговування клієнтів, а саме, з метою запобігання продовження хуліганських дій всередині приміщення та можливого пошкодження майна вказаної установи, працівником було передчасно її закрито.

Особлива зухвалість ОСОБА_10 та ОСОБА_11 проявилася в умисних діях, що грубо порушили громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, які спричинили припинення роботи АВС «Росинка», а також заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 .

Дії обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 296 КК України, як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчиненого групою осіб.

Згідно ухвали, суд першої інстанції зазначив, що пред`явлене ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачення за ч. 2 ст. 296 КК України є не доведеним та прийшов до висновку про необхідність перекваліфікації їх дій з ч. 2 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України. Обгрунтовуючи свій висновок, суд першої інстанції вказав на те, що стороною обвинувачення не надано доказів наявності умислу у ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на порушення громадського порядку, а конфлікт між обвинуваченими та потерпілим виник раптово на грунті неприязних відносин, що виключає наявність хуліганського мотиву дій. Оскільки під час судового засідання потерпілий ОСОБА_9 звернувся до суду з письмовою заявою про відмову від обвинувачення в цьому кримінальному провадженні, а обвинувачені не заперечували щодо закриття провадження за цих підстав, суд першої інстанції з посиланням на ч. 6 ст. 284, ч. 1 ст. 477 КПК України закрив кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_9 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
В апеляційній скарзі прокурор просить зазначену ухвалу суду скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити

-3-

новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 296 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки; на підставі ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування покарання із встановленням іспитового строку 03 (три) роки; на підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_10 обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 296 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки; на підставі ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування покарання із встановленням іспитового строку 03 (три) роки; на підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_11 обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. В обґрунтування вимог прокурором вказує на те, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про наявність підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з ч. 2 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України, а відтак і наявності підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення. На його думку, суд першої інстанції залишив поза увагою наявність доказів про те, що протиправна поведінка обвинувачених відбувалась у громадському місці та у присутності багатьох людей, про що зазначали допитані в судовому засіданні потерпілий, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Також прокурор зазначає, що встановлені в суді фактичні обставини об`єктивно підтверджували вчинення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 саме хуліганства, оскільки побиттям потерпілого у громадському місці обвинувачені грубо порушили громадський порядок, суть якого полягає у забезпеченні охоронюваних законом правил поведінки в суспільному житті і побуті, що вчинено з явною неповагою до суспільства, оскільки обвинувачені не могли не усвідомлювати те, що вони знаходяться у громадському місці, де навколо знаходились сторонні люди, але не дивлячись на це, привселюдно били та принижували потерпілого, що свідчить про наявність в їх діях як об`єктивних, так і суб`єктивних ознак хуліганства.

07. 10. 2021 прокурор ОСОБА_5 змінив вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати ухвалу від 26. 03. 2018 відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до ст. 407 КПК України апеляційний суд позбавлений можливості постановити вирок скасовуючи ухвалу суду першої інстанції.

Кримінальне провадження розглядається за відсутності обвинувачених та їх захисника, потерпілого, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України та змін до апеляційної скарги, не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що обвинувачені, захисник та потерпілий належним чином повідомлені про час та місце розгляду кримінального провадження, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав змінену апеляційну скаргу з мотивів викладених у апеляційній скарзі прокурора Воловецького відділу Мукачівської місцевої прокуратури, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи зміненої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що змінена апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

-4-

Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Згідно ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з тим, за змістом ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні, окрім іншого, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Суд першої інстанції, перекваліфікувавши діяння ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з ч. 2 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 цього Кодексу, визнав доведеним те, що ОСОБА_10 . 18. 04. 2017 близько 19 год., перебуваючи біля АВС «Росинка», що розташоване за адресою с. Абранка, вул. Центральна, 121, Воловецького району, умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, на грунті особистих неприязних відносин наніс ОСОБА_9 один удар ногою у праве плече, чим спричинив йому тілесне ушкодження у вигляді синця правого плеча. Продовжуючи свою протиправну поведінку, ОСОБА_10 та його син ОСОБА_11 , який близько 19 год. 05 хв. приєднався до конфлікту на стороні батька, нанесли ще кілька ударів руками та обутими ногами по тілу ОСОБА_9 , від яких останній впав на землю. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №116 від 04. 05. 2017, проведеної експертами Міжгірсько-Воловецького міжрайонного відділення СМЕ, заподіяні ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді синця правого плеча кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження без короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності. ОСОБА_11 18. 04. 2017 близько 19 год. 05 хв., вибігши з приміщення АВС «Росинка», що розташоване за адресою с. Абранка, вул. Центральна, 121, Воловецького району, втрутився у конфлікт, який виник між його батьком ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_9 , підбіг до останнього, та, разом з своїм батьком ОСОБА_10 , умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, безпричинно нанесли кілька ударів руками та обутими ногами по тілу ОСОБА_9 , від яких останній впав на землю. При цьому, ОСОБА_11 наніс ОСОБА_9 один удар рукою стиснутою в кулак в область правого ока, у результаті чого заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді синця обличчя, а також декілька ударів рукою стиснутою в кулак в область нижньої частини обличчя потерпілого ОСОБА_9 , чим заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді кровопідтьоку нижньої губи та рани верхньої губи. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №116 від 04. 05. 2017, проведеної експертами Міжгірсько-Воловецького міжрайонного відділення СМЕ, заподіяні ОСОБА_11 потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: синця обличчя, рани верхньої губи, кровопідтьоку нижньої губи кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження без короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності.

-5-

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 372 КПК України у мотивувальній частині ухвали зазначається: суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлені судом обставини із посиланням на докази, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Неухильне дотримання передбачених законом вимог є неодмінною умовою повного, всебічного й об`єктивного дослідження обставин справи, встановлення істини в справі й прийняття правильного рішення.
Проте, при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , судом першої інстанції вказаних вимог закону в повній мірі не дотримано та допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність висновків фактичним обставинам провадження, які перешкодили постановленню законного та обґрунтованого судового рішення.

Так, в порушення вказаних вимог закону, при формулюванні обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України, яке суд визнав доведеним, не зазначено конкретного мотиву та мети заподіяння обвинуваченими тілесних ушкоджень потерпілому, що має підтверджуватися дослідженими доказами, зміст яких викладається у судовому рішенні.

Між тим, в даному випадку без встановлення конкретних мотивів та мети дій як обох, так і кожного із обвинувачених неможливо розмежувати чи доведене пред`явлене ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачення за ч. 2 ст. 296 КК України або наявний лише склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

При цьому, апеляційний суд вважає, що конфлікт на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків між обвинуваченим ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_9 , до якого приєднався обвинувачений ОСОБА_11 , зазначений у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, не підтверджується викладеними в ухвалі доказами, оскільки із показань обвинуваченого ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_9 , які наведені в ухвалі вбачається, що вони на такі відносини між собою не вказували. Потерпілий стверджував, що раніше мав конфлікт лише з ОСОБА_10 , що було підтверджено і останнім.
При цьому даних про сварку між потерпілим і обвинуваченими, її характер, причину виникнення та тривалість, наведені в ухвалі показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , які були очевидцями нанесення обвинуваченими потерпілому тілесних ушкоджень та ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , також не містять.
Разом з тим, судом ствердно констатовано, що конфлікт між обвинуваченими та потерпілим виник раптово на грунті неприязних відносин, що виключає хуліганський мотив дій ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та їх умислу на порушення громадського порядку.
Також, за змістом ухвали суд визнав доведеним, що подія злочину відбувалась біля АВС «Росинка» по вул. Центральній,1 21 в с. Абранка, Воловецького району і супроводжувалась заподіянням потерпілому тілесних ушкоджень, а із наведених в ухвалі показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 вбачається, що події відбувались у їх присутності.
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 22. 12. 2006 «Про судову практику у справах про хуліганство», відповідно до яких дії, що супроводжувалися заподіянням тілесних ушкоджень і викликані особистими неприязними стосунками слід кваліфікувати як злочини проти особи, а як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в таких випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю.

-6-

Суд першої інстанції навів ці роз`яснення в ухвалі, однак переконливих висновків щодо оцінки мотиву і мети дій обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які у відповідності до ст. 91 КПК України підлягають доказування у кримінальному провадженні і в даному випадку відмежовують хуліганство від злочинів проти життя та здоров`я особи, не зазначив.
Пунктом 5 зазначеної постанови встановлено, що за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, та інше.

Згідно п. 6 цієї ж Постанови, хуліганство визнають учиненим групою осіб і кваліфікують за ч. 2 ст. 296 КК України у разі участі в злочинних діях декількох (двох і більше) виконавців незалежно від того, яка форма співучасті мала місце.

Отже, викладені в ухвалі висновки містять істотні суперечності в частині встановлення судом мотивів обвинувачених, що має значення для кваліфікації їх дій та впливає на вирішення питання про їх винуватість в інкримінованому злочині за ч. 2 ст. 296 КК України, оскільки з ухвали суду залишилося незрозумілим, якими мотивами керувався ОСОБА_11 , втручаючись у конфлікт, який виник між його батьком ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_9 , з яким, як вбачається з показань потерпілого він до цього не мав ніяких особистих стосунків.
За таких обставин, незгода суду першої інстанції із висновками органу досудового розслідування про кваліфікацію діянь ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 296 КК України та висновок про те, що конфлікт між обвинуваченими і потерпілим виник раптово на грунті неприязних відносин, що не свідчить наявність хуліганського мотиву їх дій, є передчасним.
Також, апеляційний суд звертає увагу і на інші порушення судом вимоги кримінального процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, закриваючи провадження, суд першої інстанції керувався положеннями п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України та виходив з того, що вказане провадження є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення і потерпілий ОСОБА_9 відмовився від обвинувачення.

Однак, як висновок суду про наявність зазначених в ухвалі підстав для закриття провадження, так і процедура розгляду кримінального провадження після отримання судом заяви потерпілого про закриття кримінального провадження, не відповідали вимогам кримінального процесуального закону .

Із журналу судового засідання від 23. 03. 2018, а також технічного запису цього засідання вбачається, що під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, потерпілий ОСОБА_9 заявив, що обвинувачених не вибачив, згодом ОСОБА_9 заявив про примирення із обвинуваченими та подав заяву про закриття провадження у справі з цих підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 КПК України, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Згідно положень ст. 284 КПК України, в разі, якщо під час судового провадження потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

-7-

Проте, суд першої інстанції, після заяви потерпілого ОСОБА_9 про закриття провадження у справі, продовжив розгляд кримінального провадження та перейшов до судових дебатів, де заслухав виступ прокурора про доведеність вини ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України та запропоновану міру покарання обвинуваченим, виступ потерпілого, який питання щодо обвинувачення та міри покарання щодо обвинувачених залишив на розсуд суду, обвинувачених, які розкаялися у вчиненому та думку захисника обвинувачених - адвоката ОСОБА_19 , який зазначив про помилкову кваліфікацію дій ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 296 КК України, наявність підстав для кваліфікації дій обвинувачених за ч. 1 ст. 125 КК України та заявив клопотання про звільнення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винних з потерпілим.

Крім того, відповідно до вимог ст. 46 КК України, особа, яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості або необережний злочин середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Проте, суд першої інстанції на зазначені вимоги кримінального процесуального закону уваги не звернув та, за відсутності добровільної та беззастережної відмови потерпілого від обвинувачення у формі приватного обвинувачення, думки прокурора з даного приводу та роз`яснення наслідків закриття кримінального провадження за цих підстав, дійшов до передчасного висновку щодо закриття провадження у справі, оскільки із наданих потерпілим пояснень в судовому засіданні вбачається тільки факт примирення із обвинуваченими, натомість жодних даних про відмову від обвинувачення, такі пояснення не містили. Вказане підтверджується і змістом виступу захисника обвинувачених адвоката ОСОБА_19 в судових дебатах, який зазначив про наявність підстав для звільнення обвинувачених від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винних з потерпілим.
Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи заяву потерпілого про закриття кримінального провадження у зв`язку з примиренням, застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню, а саме п. 7 ч. 1 ст. 284 КК України, який хоч і вирішує питання про закриття провадження відносно особи, однак потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні беззастережної відмови від обвинувачення у формі приватного обвинувачення не висловлював та наслідки такої відмови від підтримання обвинувачення йому роз`яснені не були.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26. 06. 2019 у справі №404/6160/16-к, в яких зазначено, що: 1) участь прокурора у судовому розгляді кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення, врегульованому приписами глави 36 КПК України, відноситься до функції підтримання публічного обвинувачення; 2) встановлений главою 36 КПК України процесуальний порядок здійснення кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення за правовою природою є приватно-публічною формою обвинувачення і не виключає повноважень прокурора щодо здійснення ним функцій процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення в суді, крім повноваження ініціювати кримінальне провадження за відсутності заяви потерпілого про злочин; 3) участь прокурора під час судового розгляду кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення як гарантія забезпечення засад рівності та змагальності, а також захисту прав та законних інтересів потерпілого, є обов`язковою, крім випадку, коли прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення, а потерпілий висловив згоду на підтримання обвинувачення в суді (ч. 5 ст. 340 КПК України).

-8-

Колегією суддів встановлено, що підставою для проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні дійсно слугувала заява ОСОБА_9 , в якій останній вказував про заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . 18. 04. 2017. Разом з тим, органом досудового розслідування були зібрані докази, які давали підстави дійти висновку, що саме дії ОСОБА_10 та ОСОБА_11 призвели до наслідків, про які йшлося в заяві потерпілого і такі дії були кваліфіковані за ч. 2 ст. 296 КК України, які під час судового розгляду кримінального провадження перекваліфіковані на ч. 1 ст. 125 КК України.

У зв`язку з наведеним та враховуючи, що прокурор не відмовлявся від підтримання обвинувачення за ч. 2 ст. 296 КК України, суд мав би з`ясувати думку потерпілого щодо підтримання чи не підтримання обвинувачення саме за ч. 2 ст. 296 КК України, а також врахувати те, що кримінальне провадження може бути закрито у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення тільки у випадку відмови від обвинувачення і органів прокуратури, що в даному випадку не мало місце.

З огляду на вказані обставини суд не мав підстав для закриття провадження, а мусив розглянути його по суті, перевірити кожний наданий сторонами доказ окремо з точки зору належності, допустимості, і оцінивши їх в сукупності з точки зору достатності, взаємозв`язку та всебічності ухвалити чи то обвинувальний, чи то виправдувальний вирок.

Аналізуючи наведені вище норми права, беручи до уваги позицію Верховного Суду та конкретні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції постановив передчасну та необґрунтовану ухвалу, яка не відповідає й іншим вимогам кримінального процесуального закону.
Так, згідно ч. 1 ст. 369 КПК України судове рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладається у формі вироку. За змістом ч. 2 ст. 369 КПК судове рішення, у якому суд вирішує інші питання , викладається у формі ухвали.
Отже, виходячи з аналізу вказаних положень закону, питання доведення або не доведення винуватості особи у вчиненні злочину, вирішується лише шляхом постановлення вироку.
У зв`язку з наведеним, оскільки вирішувалось питання щодо закриття провадження у справі, суд не мав права піддавати аналізу докази, навіть і ті, що вже були досліджені на момент розгляду клопотання, через призму доведення винуватості або не доведення.
Суд апеляційної інстанції визнає вищенаведені порушення істотними.

Відповідно ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Оскільки наведених вище вимог не було дотримано, а в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК України, не входять істотні порушення кримінального процесуального закону, передбачені ст. ст. ст. 7, 370 КПК України, ст. ст. 369, 372 КПК України, які в даному випадку були допущені судом першої інстанції, тому суд апеляційної інстанції вважає, що, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог ст. 20 цього Кодексу, ухвала суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про

-9-

кримінальну відповідальність та призначення покарання. А тому, при новому розгляді місцевому суду належить з`ясувати всі обставини, які мають значення для кримінального провадження, у порядку визначеному кримінальним процесуальним законом.

При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно з чітким дотриманням вимог кримінального процесуального закону, всебічно, повно й об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження, а також наявність чи відсутність підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, та, в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення, яке б відповідало вимогам ст. 370 КПК України.

Враховуючи викладене, змінена апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

змінену апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Воловецького районного суду Закарпатської області від 26. 03. 2018 щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: