Ухвала

іменем України
29 вересня 2021 року

м. Київ
справа № 290/680/18
провадження № 51- 3631 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Миропіль Романівського району Житомирської області, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше несудимого,
на вирок Любарського районного суду Житомирської області від 3 березня 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Любарського районного суду Житомирської області від 3 березня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 Кримінального кодексу України (далі КК) та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки;

- за ч. 1 ст. 135 КК призначено покарання у виді позбавлення волі на строк один рік.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання за ч. 1 ст. 135 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 22 371,14 грн, моральну шкоду в розмірі 150 000 грн та витрати за надання правової допомоги в розмірі 5 000 грн.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2021 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
За вироком суду першої інстанції ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 7 серпня 2017 року близько 03:30, керуючи технічно справним автомобілем, марки ВАЗ 21063, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Шевченка в смт. Романів Житомирської області, допустив порушення вимог пунктів 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі ПДР), в умовах недостатньої видимості не обрав швидкість руху, яка б дала змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, при виявленні на проїзній частині лежачого пішохода, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого лівим переднім колесом автомобіля здійснив наїзд на лежачого пішохода ОСОБА_7 , внаслідок чого пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місці.

Крім цього, 7 серпня 2017 року близько 3:30 ОСОБА_5 , після здійснення наїзду на лежачого пішохода ОСОБА_7 , внаслідок якого останньому були заподіяні тілесні ушкодження, проявив байдужість і неповагу до права людини на життя, діючи всупереч вимогам п. 2.10 ПДР, маючи змогу надати допомогу, не вжив заходів для надання медичної допомоги потерпілому, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не вжив інших заходів щодо доставки потерпілого до лікувального закладу, а також не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, а натомість, з метою уникнення відповідальності за скоєне зник з місця пригоди, чим завідомо залишив без допомоги ОСОБА_7 , який перебував в небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
24 вересня 2021 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , яка по суті аналогічного змісту з попередньою скаргою, у якій він ставить питання про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_5 в касаційному порядку з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Крім того, захисник також просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду змінити, на підставі положень ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, у частині цивільного позову зменшити розмір відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.430 КПК просить зупинити виконання судових рішень на період розгляду касаційної скарги, скаргу розглянути без його участі та участі ОСОБА_5 .
На обґрунтування своїх доводів захисник зазначає, що:
- суд першої інстанції, дослідивши слідчий експеримент від 16 серпня 2017 року та висновок експерта, за результатами цієї слідчої дії не зазначив у вироку мотиви відхилення як слідчого експеримента, так і висновку експерта, згідного з яким ОСОБА_5 не мав технічної можливості уникнути наїзду на ОСОБА_7 ;
- судом першої інстанції неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 1 ст.135 КК, суб`єктивна сторона якого полягає у прямому умислі, тобто коли винний усвідомлює, що інша особа перебуває у небезпечному для життя стані;
- суди першої й апеляційної інстанцій, погодившись зі стороною обвинувачення, не врахували те, що під час досудового слідства, так і під час судового розгляду, ОСОБА_5 вказував, що він не знав про наїзд на особу, а вважав, що здійснив наїзд на домашню тварину, та що стороною обвинувачення не надано будь-яких доказів про те, що ОСОБА_5 свідомо залишив місце ДТП, знаючи, що він здійснив наїзд на потерпілого, та лише зазначено про те, що він залишив місце пригоди;
- суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання захисту щодо дослідження слідчих експериментів, яке давало би змогу переконатися, що повторний слідчий експеримент було проведено безпідставно, так як у статиста при першому слідчому експерименті був аналогічний одяг до одягу потерпілого;
- суд апеляційної інстанції, не досліджуючи докази під час апеляційного розгляду, у своїй ухвалі послався на ці докази, чим порушив вимоги кримінального процесуального закону;
- залишаючи без змін вирок щодо ОСОБА_5 у частині призначеного покарання у виді позбавлення волі, суд апеляційної інстанції не врахував те, що дане кримінальне провадження розглядалося більше трьох років, протягом яких обвинувачений не вчинив будь-які правопорушення, під час ДТП перебував у тверезому стані, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, на його утриманні перебуває мати, яка має першу групу інвалідності, також він матеріально забезпечує сім`ю. При цьому апеляційний суд також не врахував те, що потерпілий лежав на проїжджій частині дороги, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння.
На думку захисника, враховуючи зазначені обставини, суди першої й апеляційної інстанцій мали підстави застосувати щодо ОСОБА_5 положення ст.75 КК та звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком і з покладенням на нього певних обов`язків відповідно до положень ст.76 КК, а також судами вирішено цивільний позов у частині стягнення моральної шкоди в розмірі 150 000 грн, без врахування майнового стану обвинуваченого і поведінки потерпілого, що є завищеною сумою та яку обвинувачений погоджувався відшкодувати потерпілій у розмірі 70 000 грн.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Щодо доводів у касаційній скарзі захисника про те, що:
- суд першої інстанції, дослідивши слідчий експеримент від 16 серпня 2017 року та висновок експерта, за результатами цієї слідчої дії не зазначив у вироку мотиви відхилення як слідчого експеримента так і висновку експерта, згідного з яким ОСОБА_5 не мав технічної можливості уникнути наїзду на ОСОБА_7 ;
- суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання захисту щодо дослідження слідчих експериментів, яке давало би змогу переконатися, що повторний слідчий експеримент було проведено безпідставно, так як у статиста при першому слідчому експерименті був аналогічний одяг до одягу ОСОБА_7 ;
- суд апеляційної інстанції, не досліджуючи докази під час апеляційного розгляду, у своїй ухвалі послався на ці докази, чим порушив вимоги кримінального процесуального закону, то у цій частині доводи були предметом перевірки в Суді при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 від 07 серпня 2021 року про усунення недоліків, зазначених в ухвалі Суду від 27 липня 2021 року.
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 30 серпня 2021 року на підставі п.2 ч.2 ст.428 КПК відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , поданої 07 серпня 2021 року на вирок Любарського районного суду Житомирської області від 3 березня 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2021 року, та надано мотивовану відповідь на зазначені доводи.
З урахуванням зазначеного, доводи касаційної скарги у цій частині колегія суддів також вважає необґрунтованими.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Разом з тим зі змісту ухвали апеляційного суду не вбачається, що доводи апеляційної скарги захисника обґрунтовувалися тим, що ОСОБА_5 не знав про наїзд на особу і вважав, що здійснив наїзд на домашню тварину. При цьому у своїй касаційній скарзі захисник не посилається на те, що такі доводи ним зазначалися у поданій апеляційній скарзі. Таким чином, касаційна скарга не містить обґрунтувань про те, що на етапі апеляційного оскарження (коли до повноважень суду відноситься питання оцінки доказів) вирок в частині засудження за ч. 1 ст. 135 КК оскаржувався з вищезазначених підстав і суд апеляційної інстанції не надав саме в цій частині належної оцінки.
Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і з урахуванням положень ст. 433 КПК не уповноважений вирішувати питання щодо оцінки фактичних даних, які вказують на спрямованість умислу засудженого за ч. 1 ст. 135 КК.
Крім того, із вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції не вбачається, що захисником у судовому засіданні в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі порушувалися питання про наявність підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК (з урахуванням: відсутності вчинених будь-яких правопорушень під час розгляду провадження, перебування обвинуваченого під час ДТП у тверезому стані, позитивних характеристик за місцем проживання і роботи, та того, що на його утриманні перебуває мати, яка має першу групу інвалідності, що він матеріально забезпечує сім`ю), а також про необґрунтоване стягнення завищеного розміру моральної шкоди. Тверджень про порушення зазначених питань у суді першої й апеляційної інстанцій не містить й касаційна скарга захисника.
Із вироку суду першої інстанції вбачається, що суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, працевлаштований, та відсутність обставин, що обтяжують покарання. Поряд із цим судом враховано ступінь тяжкості, обставини і характер вчиненого кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до вчиненого ним злочину, визнання ним вини частково, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, та дані про його особу, що обвинувачений неодружений, за місцем проживання характеризується задовільно. При цьому суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 покарання за ч.2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.
Вирішуючи цивільний позов, суд першої інстанції врахував:
- роз`яснення, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»;
- встановлені фактичні обставини у провадженні, обсяг досліджених у судовому засіданні доказів, ставлення обвинуваченого до вчиненого ним діяння, визнання в повному обсязі обвинуваченим у судовому засіданні цивільного позову в частині завданої матеріальної шкоди та оплату послуг адвоката та часткове визнання завданої моральної шкоди в розмірі 75 000 грн;
- надані потерпілою ОСОБА_6 докази про завдання їй матеріальних та моральних страждань внаслідок вчинення кримінального правопорушення, зокрема: договір-замовлення на організацію та проведення поховання № 1-7090 від 08 серпня 2017 року з доданою накладною № ЧП-000267, виписку з історії хвороби від 22 листопада 2018 року, угоду про надання правової допомоги і прибутковий касовий ордер від 10 березня 2020 року до договору.

У частині стягнення з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 моральної шкоди в розмірі 150 000 грн суд першої інстанції врахував обґрунтування потерпілої про те, що в силу негативних емоцій і тяжкого стресу, що виникли внаслідок неприродної і передчасної смерті її чоловіка, вона не може усвідомити та сприйняти цього, у зв`язку з чим вона змушена була звертатись до лікарів, потерпілий був для неї опорою і порадником у сімейних питаннях, фактично він утримував сім`ю. Неправомірними суспільно небезпечними діями обвинуваченого їй завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті, щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, переживання, знижений та нестійкий настрій, нервозність, дратливість, почуття образи. Особливо її вразила цинічна поведінка обвинуваченого, що посилило переживання, та що обвинувачений під час досудового розслідування у кримінальному провадженні намагався спотворити обставини ДТП, своїми показами вводив слідство в оману.
При цьому суд дійшов висновку про те, що цивільний позов є мотивованим, відповідає обставинам викладеним у ньому, є співмірним із завданими кримінальним правопорушенням наслідками для потерпілої, а відтак таким, що підлягав до задоволення у повному обсязі, з чим погоджується й колегія суддів.
Стороною захисту не порушувалося питання в апеляційній скарзі про перегляд вироку в частині вирішення розміру відшкодування моральної шкоди та про застосування положень ст.75 КК, проте, суд апеляційної інстанції переглядаючи вирок, зазначив в ухвалі, що цивільні позови, стягнення судових витрат судом вирішено правильно, а призначене покарання відповідає вимогам закону щодо його межі та порядку призначення, даних про особу обвинуваченого та меті застосування.

Згідно з положеннями ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Враховуючи зазначене та встановлені судами обставини і характер вчинення кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості, відношення обвинуваченого до вчиненого ним злочину, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, дані про його особу, який неодружений, за місцем проживання характеризується задовільно та частково визнавав відшкодування моральної шкоди, доводи скарги щодо неврахування судами відсутності вчинених обвинуваченим будь-яких правопорушень під час розгляду провадження, перебування обвинуваченого під час ДТП у тверезому стані, позитивні характеристики за місцем проживання і роботи, що на його утриманні перебуває мати, яка має першу групу інвалідності, що він матеріально забезпечує сім`ю, в цілому не спростовують правильність висновків суду першої й апеляційної інстанції в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову.
Суд не вбачає підстав для зміни судових рішень у частині вирішення питання про застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК та в частині відшкодування моральної шкоди і зменшення її розміру.

З урахуванням вищезазначеного, Суд доходить висновку про те, що відсутні підстави, які б свідчили про наявність тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які могли б бути підставами для зміни чи скасування судових рішень.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Клопотання у скарзі захисника про зупинення виконання судових рішень щодо ОСОБА_5 не може бути вирішено на цьому етапі провадження, оскільки таке питання вирішується судом касаційної інстанції у разі відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою і витребування матеріалів кримінального провадження, про що захиснику вже зазначалося в ухвалі Суду від 30 серпня 2021 року. При цьому, Суд не знайшов підстав для відкриття касаційного провадження за скаргою.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Любарського районного суду Житомирської області від 3 березня 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2021 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3