Номер провадження: 11-кп/813/557/22
Номер справи місцевого суду: 507/1292/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської обл. ОСОБА_6 на вирок Любашівського райсуду Одеської обл. від 20.10.2017 у кримінальному провадженні №0000575 від 11.09.2016 відносно, ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України
установив:

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки, зобов`язано обвинуваченого періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації»
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду , спричинену злочином , у розмірі 1000000 грн..
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили змінено із тримання під вартою на особисте зобов`язання, обвинувачений звільнений з-під варти в залі судового засідання.
Встановлені обвинуваченому наступні обмеження: повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи, прибувати до суду за першою вимогою, не відлучатися без дозволу суду з місця постійного проживання.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згодом, ухвалою Любашівського райсуду Одеської обл. від 06.11.2017 внесені виправлення у вирок Любашівського райсуду Одеської обл. від 20.10.2017 та резолютивна частина буда викладена в такій редакції:

ОСОБА_7 визнати винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки
На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки.
Позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки підлягає реальному виконанню.
Не погодившись із оскаржуваним вироком прокурор відділу прокуратури Одеської обл. ОСОБА_6 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.11.2021 визначено склад суду для розгляду вказаного провадження (єдиний унікальний номер судової справи №507/1292/17, номер провадження апеляційного суду №11-кп/813/557/22): головуючий суддя ОСОБА_2 , судді ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Водночас, суддя ОСОБА_4 заявив усну заяву про самовідвід від розгляду вказаного провадження, яку обґрунтував тим, що прокурор ОСОБА_6 , яка подала апеляційну скаргу є його колишньою дружиною та на теперішній час проживає з його донькою, з якою він підтримує родинні стосунки.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви про самовідвід судді ОСОБА_4 апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Статтею 75 КПК України визначений виключний перелік обставин, що виключають участь судді в кримінальному провадженні.

Пунктом 4 ч.1 вказаної норми регламентовано, що суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Відповідно до ч.1 ст.80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.

Відповідно до ст.15 Кодексу суддівської етики, неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Положення Конвенції щодо права особи на справедливий суд знайшли відображення у ст.21 КПК, згідно з якою кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, безсторонність (неупередженість) суду в сенсі п. 1 ст. 6 Конвенції має визначатися згідно з (i) суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (ii) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (рішення у справах: «Фей проти Австрії», «Ветштайн проти Швейцарії»).

Проте, між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а також може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру»).

У деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства»). У цьому відношенні навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини зазначає у рішеннях «Делкурт проти Бельгії», «Пєрсак проти Бельгії» і «Де Куббер проти Бельгії», що будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід.

Враховуючи викладене, з метою виключення сумнівів у стороннього спостерігача в об`єктивності та неупередженості судді ОСОБА_4 під час розгляду апеляційної скарги прокурора ОСОБА_6 на вирок Любашівського райсуду Одеської обл. від 20.10.2017 відносно ОСОБА_7 апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви судді ОСОБА_4 про самовідвід.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 24, 75, 80, 82, 370, 405, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Задовольнити заяву судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_4 про самовідвід від розгляду провадження за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Одеської обл. ОСОБА_6 на вирок Любашівського райсуду Одеської обл. від 20.10.2017 у кримінальному провадженні №0000575 від 11.09.2016 відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України.
Передати матеріали кримінального провадження до апарату Одеського апеляційного суду для здійснення повторного автоматизованого розподілу в порядку ст. 35 КПК України для визначення іншого судді.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3