Ухвала
Іменем України
17 червня 2021 року
м. Київ

справа № 482/1692/19
провадження № 51- 2625 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 грудня 2020 року про закриття кримінального провадження щодо нього та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року, якою зазначена ухвала суду першої інстанції залишена без змін,

встановила:
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 грудня 2020 року кримінальне провадження № 0000359 від 15 липня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч.1 ст.162 Кримінального кодексу України (далі КК) на підставі п.7 ч.1 ст.284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) закрито, у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_5 від обвинувачення.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без зміни.

Із наданої копії ухвали суду першої інстанції вбачається, що згідно обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачувався в тому, що він 14 липня 2019 року близько 19:30, перебуваючи y стані алкогольного сп`яніння, знаходився неподалік домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 , з метою з`ясування стосунків із знайомою ОСОБА_6 , яка разом з ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , перебувала на території вказаного домоволодіння, та близько 19:45, після того, як ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_4 , що ОСОБА_6 не має бажання спілкуватись з ним, a заходити на теpиторію його домоволодіння заборонено, ОСОБА_4 . перeслідуючи прямий yмисeл направлений на незаконне проникнення на теpиторію вказанoго домоволодіння, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їx настання, з метою з`ясування відносин з ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та незаконно пройшов через відчинeну хвіртку вкaзанoгo дoмоволoдіння та протиправно проник на йoго теритоpію, де влаштував сварку з особами, які там перебували. Після чого, ОСОБА_5 та йoго знайомі висловлювали ОСОБА_4 зауваження та просили покинути територію домоволодіння, направившись разом в бік останнього, на що ОСОБА_4 вибіг з території домовoлодіння. Своїми умисними та протиправними діями, ОСОБА_4 порушив права ОСОБА_5 гарантовані ст. 30 Конституції України, відповідно до якої, не допускається проникнення до володіння особи не інакшe, як за вмотивованим рішенням суду.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У зазначений строк ОСОБА_4 звернувся до касаційного суду зі скаргою на виконання зазначеної ухвали Верховного Суду, у якій ставить питання про перегляд в касаційному порядку ухвал суду першої й апеляційної інстанцій з підстави істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Скаргу просить розглянути з його участю.
На обґрунтування своїх доводів ОСОБА_4 посилається на те, що:
- суд першої інстанції не дослідив і не встановив незаконність укладення правочину між енергопостачальною компанією і ОСОБА_5 щодо постачання енергії на АДРЕСА_1 та право володіння ОСОБА_5 будинком за вказаною адресою, не витребував у ОСОБА_5 документи на підтвердження права власності на будинок, не притягнув до відповідальності останнього на підставі ст. 139 КПК за неявку в судові засідання, не врахував явку прокурора разом з ОСОБА_5 31 грудня 2020 року, що є протиправним і незаконним;
- суд першої інстанції не встановив статус ОСОБА_5 як потерпілого у даному кримінальному провадженні та не мав права приймати від нього відмову від обвинувачення і закривати провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК, що є істотним порушенням кримінального процесуального закону;
? під час здійснення досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження було порушено положення статей 2, 8, 11, 84-87 КПК та ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки щодо нього в приміщенні Вознесенської місцевої прокуратури було вчинено протиправні дії, також надано захисника, який захищав інших осіб, було надано йому копії матеріалів, які неможливо прочитати;

- суд апеляційної інстанції при розгляді його апеляційної скарги не надав належної оцінки висновкам суду першої інстанції, та розгляд скарги здійснено з участю судді апеляційного суду ОСОБА_11 , якій ним заявлено відвід, у зв`язку з її участю при перегляді в апеляційному порядку за його скаргою у справі № 473/2979/16 вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2017 року, що набрав законної сили та яким його засуджено за ч.2 ст.377 КК;
- з урахуванням положень п.4 ч.1 ст.75 КПК, відповідно до яких суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості, ухвала суду апеляційної інстанції постановлена незаконним складом суду, оскільки суддя ОСОБА_11 має стосовно нього упереджене ставлення так як повірила в те, що він заподіяв тілесні ушкодження її колезі судді ОСОБА_12 , чого він не вчиняв.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Ч.1 ст.477 КПК передбачено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, передбаченого в тому числі ч.1 ст. 162 КК.
Відповідно п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Згідно з ч. 7 ст. 284 КПК, якщо обставина, передбачена в тому числі п. 7 ч. 1 цієї статті, виявляється під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 частини другої цієї статті, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.
Суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 заявив клопотання про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 у зв`язку з відмовою від обвинувачення, прокурор проти задоволення клопотання потерпілого не заперечував, обвинувачений заперечував проти закриття кримінального провадження, вважаючи себе невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення та зазначав про те, що його необхідно виправдати. Захисник ОСОБА_13 думку обвинуваченого підтримав.
Що ж стосувалося заперечення ОСОБА_4 проти закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення, суд першої інстанції врахувавши положення ч. 4 ст.26 КПК, відповідно до яких кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого і відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК, з чим погоджується й колегія суддів.
Суд апеляційної інстанції з дотриманням положень статей 405, 419 КПК розглянув скаргу ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги, та дійшов обґрунтованого висновку, що ухвала місцевого суду відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Так, як убачається з ухвали апеляційного суду, ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просив скасувати ухвалу місцевого суду та призначити новий розгляд у зв`язку з її незаконністю, оскільки у кримінальному провадженні відсутня подія злочину, а саме незаконне проникнення на територію домоволодіння на АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_14 , яка проживає в іншій області та своє домоволодіння в користування чи володіння нікому не передавала, тому ОСОБА_5 не може вважатися потерпілим у даному провадженні. Також вказував на те, що на досудовому слідстві відносно нього вчинялися протиправні дії, було порушено право мати захисника та надано матеріали, що не можливо прочитати, а 31 грудня 2020 року прокурор незаконно привіз потерпілого ОСОБА_5 до суду першої інстанції.
Як убачається з оскаржуваної ухвали, апеляційним судом установлено, що:
- 15 липня 2019 року до чергової частини Новоодеського ВП ГУНП в Миколаївській області від ОСОБА_5 надійшло повідомлення про те, що 14 липня 2019 року о 20:00 на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , проникла невідома особа;
- зазначені відомості внесені 15 липня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000359, що підтверджується відповідним витягом;
- згідно з фабулою кримінального правопорушення, о 20:00 год. 14 липня 2019 року невстановлена особа незаконно проникла до домоволодіння, яке належить ОСОБА_5 ;
- 23 липня 2020 року, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, прокурором затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000359, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК, потерпілим у даному кримінальному провадженні визнано ОСОБА_5 ;
- 24 липня 2020 року вказаний обвинувальний акт, разом із реєстром матеріалів досудового розслідування та розпискою обвинуваченого направлено до суду;
- 31 грудня 2020 року потерпілий ОСОБА_5 написав письмову заяву про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 , у зв`язку з відмовою від обвинувачення та підтримав її під час судового розгляду, в результаті чого, судом постановлено оскаржувану ухвалу.
Суд апеляційної інстанції погоджуючись з висновками місцевого суду вказав в ухвалі, що:
- як і в кримінальному провадженні з публічною формою обвинувачення, у кримінальному провадженні з приватною формою обвинувачення потерпілий має процесуальні права та обов`язки, передбачені статтями 56, 57 КПК;
- кримінальне провадження з приватною формою обвинувачення є винятком із засади публічності і визначається засадою диспозитивності, яка, відповідно до ст. 26 КПК, означає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом;
- на відміну від публічного обвинувачення, єдиною законною підставою для початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого, проти прав, свобод та законних інтересів якого вчинено кримінальне правопорушення;
- відповідно до ч. 4 ст. 22 та ч. 4 ст. 26 КПК, важливою відмінністю участі потерпілого у кримінальному провадженні з приватною формою обвинувачення є те, що йому тут належить ще й право підтримувати обвинувачення або відмовитися від обвинувачення, що є безумовною підставою для закриття кримінального провадження;

- згідно з п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, у разі якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, суд відповідно до ч.7 ст. 284 КПК постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.
При цьому апеляційний суд послався на судову практику Верховного Суду щодо застосування норм права, зокрема висновок, зазначений у постанові від 18 грудня 2018 року (у справі № 595/1962/14-к) про те, що при закритті кримінального провадження на підставі відмови потерпілого від обвинувачення суд фактично визнає відсутність самого обвинувачення щодо певної особи, а тому не потрібно встановлювати ні сам факт вчинення злочину, ні винуватість чи невинуватість особи. За таких умов немає необхідності в дослідженні того, чи було дотримано інші процесуальні вимоги закону під час провадження у справі.
Врахувавши вищезазначені в ухвалі норми КПК та практику Верховного Суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість і законність ухвали суду першої інстанції про закриття кримінального провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК та зазначив, що інкриміноване ОСОБА_4 правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК, відомості про яке внесено до ЄРДР за заявою потерпілого ОСОБА_5 , відноситься до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, а під час судового розгляду останній відмовився від підтримання обвинувачення.
Апеляційний суд визнавши необґрунтованими доводи ОСОБА_4 щодо безпідставності визнання ОСОБА_5 потерпілим у даному кримінальному провадженні, так як останній не є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в ухвалі зазначив про те, що потерпілий будучи належним чином ознайомленим із кримінальною відповідальністю за статтями 383, 384 КПК, повідомив органам поліції про вчинене відносно нього кримінальне правопорушення, будь-яких даних про притягнення потерпілого до кримінальної відповідальності за вказаними статтями, матеріали провадження не містять, при цьому відсутні підстави недовіряти показанням потерпілого, що стали підставою для початку досудового розслідування.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги доводи ОСОБА_4 про вчинення протиправних дій щодо нього з боку працівників поліції та прокурора, оскільки будь-яких даних на підтвердження його звернення до правоохоронних органів, у встановленому законом порядку, з метою перевірки таких обставин, та, як наслідок, преюдиційно встановлених фактів, які б могли бути прийняті судом до уваги, матеріали провадження не містять.
Істотних порушень вимог КПК, які б давали підстави для скасування ухвали місцевого суду, судом апеляційної інстанції встановлено не було, тому залишено ухвалу суду першої інстанції без змін.
Доводи у касаційній скарзі ОСОБА_4 про те, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки висновкам суду першої інстанції, який не дослідив і не встановив незаконність укладення правочину між енергопостачальною компанією і ОСОБА_5 щодо постачання енергії на АДРЕСА_1 та право володіння ОСОБА_5 будинком за вказаною адресою, не витребував у ОСОБА_5 документи на підтвердження права власності на будинок, не притягнув до відповідальності останнього на підставі ст. 139 КПК, не врахував протиправну і незаконну явку прокурора разом з ОСОБА_5 до суду 31 грудня 2020 року, також щодо порушень положень статей 2, 8, 11, 84-87 КПК та ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчинення відносно нього протиправних дій на досудовому слідстві, надання йому захисника, який захищав інших осіб та копії матеріалів, які неможливо прочитати, є непереконливими, оскільки, враховуючи наведені у судових рішеннях встановлені обставини у провадженні, мотиви суду першої інстанції щодо застосування положень п.7 ч.1 ст.284 КПК, посилання в ухвалі апеляційного суду на вивчення апеляційним судом матеріалів провадження, на думку Суду, в цілому не спростовують правильність висновків суду першої й апеляційної інстанцій в частині прийняття рішення щодо закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення.
Відповідно до положень ч.1 ст.412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Доводи у касаційній скарзі ОСОБА_4 про розгляд його апеляційної скарги в даному провадженні, з урахуванням положень п.4 ч.1 ст.75 КПК незаконним складом суду, а саме з участю судді апеляційного суду ОСОБА_11 , якій ним заявлено відвід, оскільки ця суддя брала участь у розгляді його апеляційної скарги на вирок щодо нього у кримінальному провадженні № 473/2979/16, і на його думку, має відносно нього упереджене ставлення, не свідчать про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, виходячи з наступного.

Як убачається із ухвали суду апеляційної інстанції від 25 лютого 2021 року, яка міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, апеляційний суд у задоволенні клопотання обвинуваченого про відвід судді ОСОБА_11 відмовив за відсутності підстав для його задоволення, при цьому суд в ухвалі зазначив про відсутність обставин необ`єктивності та упередженості судді ОСОБА_11 при розгляді провадження, які б виключали можливість її участі в розгляді даного кримінального провадження, а участь судді ОСОБА_11 у розгляді іншого кримінального провадження відносно ОСОБА_4 не свідчить про її можливе упередження.

Враховуючи висновки суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні клопотання щодо відводу судді, а також зміст доводів касаційної скарги, ОСОБА_4 не наведено переконливих обґрунтувань на підтвердження того, яким чином розгляд його апеляційної скарги на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2017 року, що набрав законної сили, у іншому кримінальному провадженні № 473/2979/16 суддею ОСОБА_11 , істотно вплинув на розгляд апеляційної скарги у даному провадженні № 482/1692/19 за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК, так як суддя ОСОБА_11 брала участь в двох різних кримінальних провадженнях, в яких переглядалися різні судові рішення, що чинним КПК не заборонено.

З урахуванням вищезазначеного Суд не має підстав вважати, що постановлені в цьому провадженні судові рішення є незаконними з огляду на положення п.4 ч.1 ст.75, п.7 ч.1 ст.284, ст. 419 КПК. Таким чином, на думку Суду, оскаржувані судові рішення є обґрунтованими і вмотивованими.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Прохання ОСОБА_4 про розгляд скарги з його участю не може бути розглянуто на даному етапі провадження, оскільки таке питання вирішується судом касаційної інстанції у разі відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою. При цьому, суд касаційної інстанції не знайшов підстав для відкриття касаційного провадження за скаргою.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 грудня 2020 року про закриття кримінального провадження щодо нього та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року, якою зазначена ухвала суду першої інстанції залишена без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3