Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/3309/2021 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія справи: ч. 3 ст. 187 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2021 року місто Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Державною установою «Київський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні малолітню доньку 2015 року народження, без місця реєстрації в Україні, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого на території України,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,
за участі:
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року стосовно ОСОБА_7 продовжений застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України строком не більше двох місяців, тобто до 23 серпня 2021 року.
При вирішенні питання про продовження обраного запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою судом взято до уваги, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України і, перебуваючи на волі та будучи обізнаним про суворість передбаченого законом покарання, може перешкоджати кримінальному провадженню, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, продовжити злочинну діяльність та вчиняти тиск на потерпілу та свідків, що, в своїй сукупності, вказує на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Враховуючи вказані обставини, а також підвищену суспільну небезпеку злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , суд дійшов до висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, вважаючи його незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченому запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, з покладенням процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
В обґрунтування апеляційних вимог захисник зазначає, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а також у тому, що можливо вчинив злочин спільно із іншими особами, обвинуваченими за сукупністю злочинів та ряду епізодів, зокрема ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які обвинувачуються за ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187 та ч. 1 ст. 263 КК України і яким ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року змінено запобіжний захід на домашній арешт. У зв`язку з цим, сторона захисту категорично не погоджується з рішенням суду щодо продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки воно є безпідставним та таким, що жодним чином не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження.
Крім того, сторона захисту просить звернути увагу на наступне:
- саме по собі обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину не є підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою;
- обвинувачений утримувався в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» починаючи з 22 лютого 2020 року, а з 11 березня 2020 року відбував покарання в Державній установі «Житомирська виправна колонія № 4» за злочин, вчинений на території Російської Федерації, де характеризувався виключно позитивно та, відповідно до рішення суду від 07 вересня 2020 року, за сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку, був умовно-достроково звільнений від відбування покарання;
- ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання в м. Києві (квартиру, яка належить на праві спільної сумісної власності його дружині ОСОБА_12 ) та на утриманні перебуває малолітня дочка- ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає та зареєстрована у вказаній вище квартирі. Крім того, в обвинуваченого є батько та сестра, які також проживають та зареєстровані в м. Києві.
Враховуючи ці та інші обставини, наведені в апеляційній скарзі, захисник ОСОБА_6 вважає, що будь-які ризики взяті судом до уваги та використані для обґрунтування необхідності утримувати під вартою є надуманими, жодним чином не співвідносяться із реальними фактами та не підтверджуються зібраними у ході досудового розслідування доказами.
Вислухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку доводів апеляційної скарги останнього, думку прокурора, який вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Розглядаючи питання про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції, незалежно від наявності клопотань, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 цього Кодексу, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме до спливу продовженого строку, повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
При вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом першої інстанції були враховані конкретні обставини провадження та обставини, з якими закон пов`язує можливість, як застосування, так і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, які давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема можливість ухилитися від суду, незаконно впливати на потерпілу, свідків, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, вчиняти інший злочин, у зв`язку з чим прийшов до висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не знайшовши підстав для зміни на інший, більш м`який.
При цьому, незважаючи на доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду щодо продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою є безпідставним, оскільки, як вважає сторона захисту, воно не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися з тим, що обвинувачений ОСОБА_7 утримується під вартою без достатніх на те підстав або без вмотивованого рішення суду, з огляду на наступне.
Всупереч доводам апеляційної скарги, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, з достатньою повнотою та об`єктивністю дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про його особу та навів мотиви, з яких прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду та інші обставини, на які Європейський суд з прав людини посилався у своїх рішеннях (рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06 квітня 2000 оку, рішення «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991року).
Наведені в апеляційній скарзі захисника дані про те, що ОСОБА_7 своїм сумлінним ставленням до праці та зразковою поведінкою довів своє виправлення під час відбування покарання в Державній установі «Житомирська виправна колонія № 4», у зв`язку з чим його було умовно-достроково звільнено від відбування покарання, а також про його міцні соціальні зв`язки у зв`язку з наявністю сім`ї, постійного місця проживання та знаходження на утриманні малолітньої доньки, самі по собі або в сукупності з іншими, наведеними у скарзі обставинами, не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до нього іншого, більш м'якого запобіжного заходу, в тому числі цілодобового домашнього арешту.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з урахуванням обставин, зазначених у ст. 178 КПК України, а також того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 цього Кодексу, не зможе запобігти ризикам, передбаченим законом, зокрема можливості переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення.
На переконання колегії суддів рішення суду першої інстанції не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Отже, колегія суддів, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого, не визнає їх такими, що збільшують довіру до нього настільки, щоб ризики переховування з його боку вважати менш значимими.
Таким чином, рішення суду першої інстанції про продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене згідно норм кримінального процесуального закону та постановлене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, а доводи та твердження сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, з огляду на що колегія суддів вважає за необхідне за наслідками апеляційного розгляду прийняти рішення, яким ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2021 року, якою стосовно ОСОБА_7 продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України строком до 23 серпня 2021 року - без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4