Номер провадження: 11-кп/813/1868/21
Номер справи місцевого суду: 509/4253/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Овідіопольського райсуду Одеської області від 12.07.2021, якою під час судового розгляду кримінальних проваджень №0001488 від 22.07.2018 та №0001146 від 06.07.2019, стосовно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Доброолександрівка Овідопольського району Одеської обл., громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, інваліда 1-ої групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий;

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 11.09.2021,

установив:
Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 12.07.2021 під час судового розгляду кримінальних проваджень №0001488 від 22.07.2018 та №0001146 від 06.07.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України було задоволено клопотання прокурора та відносно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 11.09.2021.
Мотивуючи зазначене рішення, суд послався на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину та злочину середньої тяжкості, а також в даному кримінальному провадженні продовжують існувати ризики переховування обвинуваченого від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, які обумовлені тим, що ОСОБА_7 не працював та раніше притягувався до кримінальної відповідальності.

При цьому, суд вважав за необхідне продовжити дію запобіжного заходу, незважаючи на те, що ОСОБА_7 тривалий час утримується під вартою, оскільки цього вимагає суспільний інтерес, який полягає в тому, щоб запобігти вчинення обвинуваченим насильницьких дій стосовно інших осіб та ухилитися від суду та не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та не законною з огляду на наступне:
- судом 1-ої інстанції не надано оцінки тому факту, що не було оформлено протоколу затримання особи, крім того, під час затримання, ОСОБА_7 не повідомлялось в чому він підозрюється, йому не було роз`яснено його права та обов`язки підозрюваного, а також не було залучено захисника;
- пред`явлені його підзахисному підозри у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України є необґрунтованими, жодним чином не підтверджуються наданими прокурором під час досудового розслідування та судового провадження доказами;
- суд 1-ої інстанції не врахував, що ОСОБА_7 є інвалідом 1-ої групи по зору, станом на 21.07.2018 він був повністю сліпим на праве око, а гострота зору на його лівому оці становила 0,3, ОСОБА_7 потрібно регулярно проходити курс стаціонарного лікування в ДУ «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова», а також приймати спеціальні ліки, натомість ДУ «Одеський слідчий ізолятор» не має належних фінансових, технічних ресурсів та лікарських засобів, щоб забезпечити ОСОБА_7 підтримання стану його зору;
- судом 1-ої інстанції не враховано той факт, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.03.2021, Філію охорони здоров`я Державної установи виконання покарань в Одеській області було зобов`язано надати ОСОБА_7 необхідну медичну допомогу та провести обстеження на базі закладу охорони здоров`я МОЗ, однак по даний час зазначена ухвала не виконується, ОСОБА_7 не отримує жодної медичної допомоги та лікування.
- поза увагою суду залишилось те, що прокурором жодним чином не обґрунтовано та не надано доказів необхідності продовження ОСОБА_7 найсуворішого запобіжного заходу.
Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою визнати його затримання, тримання під вартою незаконним, повідомлені йому підозри у зазначених кримінальних провадженнях необґрунтованими, звільнити його з-під варти або застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання для надання йому можливості отримувати належну медичну допомогу в ДУ «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова».
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Розглядаючи дану справу, зокрема питання про необхідність продовження тримання під вартою ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.
Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Овідіпольському райсуді Одеської обл. перебувають кримінальні провадження №0001488 від 22.07.2018 та №0001146 від 06.07.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України.
Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

При цьому, положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України встановлюють, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду 1-ої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Що стосується тверджень обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу необґрунтованості повідомлених йому підозр, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_7 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли останній перебував у процесуальному статусі підозрюваного.
Згідно із п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора щодо повідомлення про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.
Натомість, ні в апеляційній скарзі обвинуваченого, ні під час апеляційного розгляду скарги судом не встановлено, що обвинувачений або його захисник оскаржував обґрунтованості пред`явлених ОСОБА_7 підозри під час досудового розслідування.
Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

З апеляційної скарги обвинуваченого, матеріалів кримінального провадження, а також відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що триває судовий розгляд кримінальних проваджень №0001488 від 22.07.2018 та №0001146 від 06.07.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України та остаточне рішення по кримінальному провадженню ще не прийнято.
Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що під час його затримання не було оформлено протоколу затримання, останньому не повідомили в чому він підозрюється, не роз`яснили його права та обов`язки, не є предметом розгляду судом апеляційної інстанції, оскільки на теперішній час колегією суддів перевіряються підстави для продовженням застосування запобіжного заходу та наявність ризиків.

Згідно ст. 5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п. с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
У п. 33 рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейського Суду з прав людини визначено вказує, що небезпека ухилення від правосуддя не може вимірюватися тільки в залежності від суворості можливого покарання; вона повинна визначатися з урахуванням ряду інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки ухилення від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що це не може служити виправданням утримання під вартою. При цьому, необхідно врахувати характер обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язку з державою, в якому він переслідувався за законом, і його міжнародні контакти.
Проте, зважаючи на обставини інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, вчинених в стані алкогольного сп`яніння, які поєднанні із застосуванням насильства відносно потерпілої особи, небезпечних для життя та здоров`я, один з яких спричинив смерть людини, їх характеру, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винним (позбавлення волі від 7 до 10 років), враховуючи характеристику особи обвинуваченого, який не працевлаштований та стійких соціальних зв`язків не має, зокрема, не одружений, а також те, що на теперішній час судовий розгляд зазначених кримінальних проваджень не завершений, колегія суддів вважає, що є об`єктивні підстави вважати, що на теперішній час існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема того, що обвинувачений може вдатись до спроб переховування від суду.
Окрім того, апеляційний суд також враховує те, що інкримінований ОСОБА_7 злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України був вчинений після зміни відносно нього запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, а також те, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, та на теперішній час в силу ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимостей, однак, зазначене свідчить про існування ризику можливого вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Разом із тим, незважаючи на існування в провадженні вищенаведених ризиків, апеляційний суд звертає увагу в даному випадку на практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який в своїх рішеннях запровадив стандарт, за яким ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (рішення «Ноймайстер проти Австрії» та «Мамедова проти Росії»). При цьому, ЄСПЛ в згаданих рішеннях зазначає, що ризик переховування від правосуддя повинен оцінюватись в сукупності із характеристикою особи арештованого та його поведінки.

Так, на переконання колегії суддів, занадто тривалий розгляд кримінального провадження судом, зокрема, з 2018 року, який жодним чином не залежить від волі обвинуваченого ОСОБА_7 , свідчить про зменшення зі спливом часу, проведеного під вартою, існуючих в даному кримінальному провадженні ризиків переховування обвинуваченого від суду, а також можливого вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

При цьому, відповідно до матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_7 є інвалідом 1-ої Б групи по зору та відповідно до медичної довідки (а.с. 173-174) за час перебування обвинуваченого під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» стан його здоров`я значно погіршився, зокрема, останній майже втратив зір та він потребує у сторонньому догляді.

Більш того, ухвалами Одеського апеляційного суду неодноразово було зобов`язано посадових осіб ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та Філію ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області, забезпечити невідкладне медичне обстеження обвинувачення ОСОБА_7 та у разі встановлення підстав та необхідності, забезпечити належне лікування у встановленому законом порядку в умовах медичного закладу МОЗ України, проте з матеріалів справи вбачається, що зазначені ухвали фактично не виконуються та обвинувачений не отримує лікування органів зору, проте судом 1-ої інстанції зазначені обставини, при продовженні обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не були враховані.

Відповідно до положень ст. 3 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Тобто, зазначена норму покладає на державу обов`язок захищати фізичне здоров`я осіб, позбавлених свободи. Проте, ст. 3 Конвенції не можна тлумачити як таку, що гарантує кожній особі, взятій під варту, медичну допомогу на такому самому рівні, як у «найкращих цивільних медичних закладах». Однак держава має забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги (п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Похлєбін проти України»). Також, Європейський суд з прав людини в п.67) рішення у справі «Барило проти України» зазначив: якщо органи влади прийняли рішення взяти під варту особу, яка має серйозні проблеми зі здоров`ям, вони повинні продемонструвати особливу турботу щодо гарантування таких умов, які б відповідали спеціальним умовам, що випливають з конкретного захворювання.
Водночас в п. 8 рішення у справі «Герасін проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «належність» медичної допомоги залишається найбільш важким елементом для визначення. У цьому контексті зрозуміло, що державні органи повинні забезпечити оперативність і точність постановки діагнозу та лікування, а у випадку, коли це викликано медичним станом, - регулярність і систематичність нагляду та наявність плану терапевтичних заходів з метою ефективного лікування захворювань ув`язненої особи або запобігання їхньому ускладненню. Суд підкреслює, що медична допомога, яка надається в установах виконання покарань, має відповідати рівню допомоги, яку державні органи зобов`язалися надавати для всього населення.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що органами державної влади в ДУ «ОСІ» не повній мірі забезпечують належні умови утримання обвинуваченого ОСОБА_7 та не надають відповідної медичної допомоги.
Отже, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки судом 1-ої інстанції було проігноровано зазначені вище обставини, які свідчать про неможливість його подальшого утримання в умовах ДУ «ОСІ».
Враховуючи викладене, зокрема, тривалий розгляд кримінального провадження, а також стан здоров`я обвинуваченого, колегія суддів переконана, що на теперішній час існують підстави для скасування оскаржуваної ухвали та ухвалення нової про відмову у задоволенні клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою та застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, який зможе запобігти вищенаведеним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу.
Пункт 3 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Разом з тим, ч. 1 ст. 412 КПК України зазначає, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законе та обґрунтоване судове рішення.

Отже, апеляційний суд вважає частково обґрунтованим доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки при продовжені відносно нього строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом були залишені поза увагою обставини, які свідчили про неможливість подальшого утримання обвинуваченого під вартою, тому апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню з постановленням нової про відмову у задоволенні клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою та застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, за винятком випадків отримання необхідного лікування, за місцем його проживання із покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Водночас, апеляційний вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

При цьому, ухвалами апеляційного суду від 03.03.2021, 22.04.2021 вже неодноразово зверталась увага суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів, щодо дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст. 28 КПК України.

Апеляційний суд вкотре вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне повторно звернути увагу районного суду на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 178, 183, 194, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 409, 412, 422-1, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Овідіопольського райсуду Одеської області від 12.07.2021, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України під час судового розгляду об`єднаного кримінального провадження продовжено строк дії запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 11.09.2021 скасувати.

Ухвалити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 .

Застосувати відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, зобов`язавши його цілодобово, за винятком випадків отримання необхідного лікування, не залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти негайно та відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- з`являтись за викликом до суду;

- повідомляти суд про зміну місця проживання.

- утримуватись від спілкування з потерпілими по кримінальним провадженням.

Строк дії ухвали апеляційного суду до 11.10.2021 включно.

Виконання ухвали в частині організації цілодобового домашнього арешту доручити начальнику ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області.
Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4