У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2021 року

м. Київ
справа №761/28415/20
провадження № 51-1195ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року і
ВСТАНОВИВ:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК) та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки передбачені ст.76 КК.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Не погодившись із вироком місцевого суду, захисник подала на нього апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року вищевказаний вирок залишено без змін.
Не погоджуючись із ухвалою апеляційного суду, захисник оскаржила її у касаційному порядку.
Доводи та вимоги касаційної скарги
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження. Зазначає про те, що апеляційний суд безпідставно не застосував до ОСОБА_5 положення ч. 4 ст. 309 КК, оскільки останній добровільно звернувся до лікувального закладу і розпочав лікування від наркоманії. Вважає, що були всі підстави для закриття провадження і суд повинен був закрити його.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, та правильність кваліфікації його дій захисник у касаційній скарзі не оспорює.
Що стосується твердження захисника про те, що ОСОБА_5 пройшов лікування від наркоманії, а тому підлягав звільненню від кримінальної відповідальності, то вони були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставними. З таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується й колегія суддів.
Так, положеннями ч. 4 ст. 309 КК передбачено, що особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності за дії, передбачені ч. 1 ст. 309 КК

Вирішуючи питання про таке звільнення, суд має з`ясувати не тільки те, чи дійсно особа страждала на наркоманію і потребувала лікування від неї, але й те, чи добровільно, а не вимушено вона звернулася до лікувального закладу та розпочала лікування, і чи дійсно така особа ставить за мету вилікуватись, а не ухилитись у такий спосіб від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення. Якщо особа звертається до лікувального закладу у зв`язку з викриттям її участі у кримінальному правопорушенні, таке звернення в юридичному розумінні вважається не добровільним, а вимушеним.
Як вбачається з ухвали суду апеляційної інстанції, суд дослідив довідку з лікувального закладу та встановив, що ОСОБА_5 не перебував на обліку у лікаря-нарколога до моменту звернення за медичною допомогою у вересні 2020 року. Після цього йому був встановлений діагноз «психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання пхихостимуляторів, епізодичне вживання», він проходив курс лікування з 07 вересня по 21 вересня 2020 року. Тобто, ОСОБА_5 звернувся до лікувального закладу вже після того як вчинив кримінальний проступок.
Суд апеляційної інстанції також звернув увагу на те, що згідно довідки ТОВ «Клініка імені Гальченко В. В.» № 260 від 08 грудня 2020 року, ОСОБА_5 проходив курс лікування від епізодичного вживання наркотичних засобів, ознак залежності від наркотичних засобів не виявляв та діагноз «наркоманія» йому не було постановлено.
За таких обставин суд апеляційної інстанції правильно вказав на відсутність підстав для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК.
Покарання ОСОБА_5 призначено з дотриманням вимог статей 65, 75 КК, відповідає вчиненому і особі засудженого, а, отже, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК, є законною обґрунтованою та вмотивованою.
Таким чином, касаційна скарга захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. Тому колегія судів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження захиснику необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3