Справа №754/8631/20 Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11/824/54/2021 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року, -
В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про приведення вироку Апеляційного суду АР Крим від 26 січня 2004 року щодо нього у відповідність до вимог міжнародних норм права та вимог КПК України в ред. 1960 року та призначення покарання, яке не буде порушувати вимог ст. 3 Конвенції.
В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить постанову Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення поданого ним клопотання.
Вказує, що судом не враховано доводи його клопотання, зокрема те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі порушує принцип верховенства права та правової визначеності закону, суперечить Конституції України, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та його захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Перевіркою матеріалів справи в апеляційному порядку встановлено, що судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Апеляційного суду АР Крим від 26 січня 2004 року стосовно нього у відповідність до вимог міжнародних норм права та вимог КПК України (в ред. 1960 року) та призначення покарання, яке б не порушувало ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, вироком Апеляційного суду АР Крим від 26.01.2004, ОСОБА_7 було засуджено за ст.ст. 93 пп. ж, з, і, 142 ч. 3, 17 ч. 2, 142 ч. 3, 19 ч. 4, 142 ч. 3, 69 ч. 6, 263 ч. 1, 307 ч. 2, 185 ч. 2, 198, 42 КК України (в ред. 1960) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 21.07.2005, вирок Апеляційного суду АР Крим від 26.01.2004 - залишено без змін.
У поданому клопотанні ОСОБА_7 просив змінити покарання з довічного позбавлення волі, яке не має строкового визначення, на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Так, положення КК України (в ред. 1960 року) містить главу V «Про призначення покарання і про звільнення від покарання», безпосередньо, у ст. 52 КК України (в ред. 1960) визначений порядок умовно-дострокового звільнення від покарання і заміна покарання більш м`яким, яке застосовується до осіб, засуджених до позбавлення волі, умовно засуджених до позбавлення волі з обов`язковим залученням до праці, виправних робіт або направлення в дисциплінарний батальйон, а також до осіб, умовно звільнених з місць позбавлення волі з обов`язковим залученням до праці відповідно до ст. 52-2 цього Кодексу, крім осіб, перелічених у статті 52-1 цього Кодексу, може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.
Статтею 52 ч. 1 КК України (в ред. 1960 р.) передбачено лише можливість заміни більш м`яким покаранням покарання у виді позбавлення волі на певний строк, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Крім того, відповідно до ст. 52 ч. 4 КК України (в ред. 1960 р.), умовно-дострокове звільнення від покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням може бути застосовано і після фактичного відбуття засудженим не менше половини призначеного строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 25 КК України (в ред. 1960 р.).
Покарання у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 25-2 КК України (в ред. 1960 р.), не має строкового виміру, тому вирішення судом питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.
При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання, зокрема, згідно ст. 87 ч. 2 КК України, актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на певний строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ст. 151 ч. 7 КВК України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України»). Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті отримати нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Таке правозастосування відповідає практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд гарантоване п. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.
Крім того, застосування покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить Конституції України та міжнародним нормам, оскільки метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів. Цієї мети можливо досягти лише у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству. Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого та ніяк не може розцінюватись, як катування чи нелюдське ставлення до нього.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд прешої інстанції в повній мірі дослідив всі доводи клопотання засудженого та прийняв законенне, обгрунтоване та вмотивоване рішення про відстуність правових підстав для задоволення клопотання ОСОБА_7 про приведення вироку у відповідність до міжнародних норм права та вимог КПК України (в ред. 1960 року).
Враховуючи викладене,постанову суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України 1960 року, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А
Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :