УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2021 року

м. Київ
справа № 210/5896/18
провадження № 51-6076ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001596, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
За вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 25 серпня 2018 року, перебуваючи за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 ) в стані алкогольного сп`яніння, з мотивів гострої неприязні до сусіда ОСОБА_6 , який проживав у квартирі АДРЕСА_2 , взяв кухонний ніж та о 18 год 20 хв пішов до нього з метою заподіяння йому смерті. Після того, як ОСОБА_6 відчинив вхідні двері власної квартири, ОСОБА_5 , утримуючи у правій руці кухонний ніж, умисно, зі значною силою завдав потерпілому ОСОБА_6 , який стояв повернутим до нього обличчям, один за одним 6 ударів клинком ножа в ділянки грудної клітини, місце розташування життєво-важливих органів людини, передбачаючи при цьому настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_6 та свідомо бажаючи настання таких наслідків.
В результаті отриманих від ОСОБА_5 ножових поранень грудної клітини потерпілий ОСОБА_6 не устояв на ногах та впав в прихожій вищевказаної квартири, вдарившись під час падіння об тверду поверхню підлоги, від заподіяних йому тілесних ушкоджень помер.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 28 жовтня 2020 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 без змін.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, захисник звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, та допущені, на її думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить рішення місцевого та апеляційного судів змінити, шляхом перекваліфікування дій засудженого ОСОБА_5 на ст. 118 КК України.
Обґрунтовуючи наведене захисник указує на те, що вирок місцевого суду є незаконним, необґрунтованим і невмотивованим, а винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не доведено належними доказами, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Попри те, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суть її касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема, доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішення, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації в мотивувальній частині вироку.
Зокрема, висновку щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань самого обвинуваченого, який свою вину не визнав, однак не заперечував нанесення ОСОБА_6 ударів, які знаходиться у причино-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого, та показань потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , даних протоколів слідчих дій, висновків експертів, у тому числі й висновків судово-медичних експертиз, та інших письмових доказів детально наведених у вироку, які, за висновком суду першої інстанції, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, захисник подала апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам та порушення вимог кримінального процесуального закону, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним захисником у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
При цьому апеляційний суд наголосив на тому, що неможливо вважати, що обвинувачений не мав умислу на вбивство потерпілого в ситуації, коли він наніс йому один за одним у короткий проміжок часу 6 ударів клинком даного ножа в ділянки грудної клітини у місце розташування життєво-важливих органів людини. Також зазначив про те, що довжина ранових каналів становить 9 см, 12 см, 11 см, 4 см, 3,5 см, 3,5 см і це свідчить про надмірну силу удару, не характерну для особи, яка не бажає та не має умислу на спричинення смерті іншій особі. Крім того, відповідно до висновку експерта від 30 вересня 2018 року № 1493 виявлені у потерпілого ОСОБА_6 тілесні ушкодження не є характерними для боротьби або самооборони.
З огляду на зазначене, Верховний Суд приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувався при постановленні рішень.
Захисник у своїй касаційній скарзі зазначила, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку всім доводам її скарги, однак вона не конкретизувала, які саме доводи її апеляційної скарги суд належним чином не розглянув, не оцінив і не дав на них відповіді, та як це вплинуло на законність постановленого цим судом рішення в цілому.
При цьому Верховний Суд звертає увагу, що згідно усталеної позиції Верховного Суду, суд апеляційної інстанції повинен перевіряти і аналізувати доводи наведені в апеляційній скарзі і давати вичерпну відповідь лише на важливі і доречні аргументи.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що захисник у своїй касаційній скарзі не навела переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному проваджені судових рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3