Дата документу 15.07.2021 Справа № 937/42/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/42/21 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/834/21 Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.124 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференц зв`язку, кримінальне провадження, за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополь Запорізької області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого обвальщик м`яса в супермаркеті «Зеркальний», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України та призначено йому покарання вигляді обмеження волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, з іспитовим строком на 1 рік, якщо він протягом зазначеного іспитового строку не скоїть нових злочинів і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.1, п.2 ч.1 ст.76 КК України.
В порядку ст.100 КПК України вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 19 жовтня 2020 року, приблизно о 06-00 год., ОСОБА_11 , самовільно проник до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в якому мешкають ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та їх малолітня дитина ОСОБА_13 , 2019 року народження, де вчинив сварку та намагався спричинити ОСОБА_12 тілесні ушкодження, але ОСОБА_7 втрутився в конфлікт з метою припинення протиправних дій ОСОБА_11 .
Під час сварки з ОСОБА_7 , ОСОБА_11 наніс один удар, маючим при собі невстановленим в ході досудового розслідування твердим тупим предметом, що має обмежену травмуючу поверхню, в область голови ОСОБА_7 , чим заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми (струс головного мозку, забійна рана тім`яної ділянки зліва), які кваліфікується, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
У відповідь на вищевказані дії ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , з метою захисту охоронюваних законом власного життя і здоров`я, а також життя і здоров`я ОСОБА_12 та ОСОБА_13 від суспільно небезпечного посягання, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є особою похилого віку, руками та невстановленим в ході досудового розслідування твердим тупим предметом, який має обмежену травмуючу поверхню, умисно наніс множинні (не менше 6-й) удари в ділянки волосистої частини голови та обличчя та декілька ударів по тулубу ОСОБА_11 , чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження.
Після цього, потерпілого ОСОБА_11 доставлено до лікарні - комунальної установи «Мелітопольська міська лікарня № 2» Мелітопольської міської ради Запорізької області, розташованої за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Брив-Ла-Гайард, № 19, де 19 жовтня 2020 року, від відкритої черепно-мозкової травми, яка виразилась переломами кісток склепіння та основи мозкового черепу, лицевого черепу, крововиливами під оболонки та в тканину головного мозку, яка ускладнилась набряком, дислокацією головного мозку, настала смерть потерпілого ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі представник потерпілого, вважає вирок суду першої інстанції незаконним, оскільки суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, що призвело до постановлення незаконного вироку.
Апелянт обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.374 КПК України, не навів мотивів, за якими суд кваліфікував дії обвинуваченого, зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та впливають на правильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність.
Оскільки, суд першої інстанції не здійснив порівняльний аналіз та не оцінив наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання померлого й акту захисту обвинуваченого, не встановив їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягань, не встановив реальність загрози заподіяння шкоди з урахуванням фізичних даних як обвинуваченого, так і померлого, з огляду на те, що останній був особою похилого віку, а обвинувачений фізично розвинутою особою.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не навів обґрунтованих мотивів, за якими вважає виявлення обвинуваченим щиросердечного розкаяння та жалкування у скоєному. В матеріалах провадження відсутні данні, які підтверджують, що обвинувачений будь-яким чином намагався допомогти потерпілому, оговтатись від пережитого, компенсувати йому перенесені страждання, чи полегшити душевний біль.
Апелянт наголошує, що не вбачається щирого каяття з пояснень, наданих обвинуваченим в судовому засідання, оскільки він приховував кількість і послідовність та локалізацію ударів.
Звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання, лише формально зазначив, що таке покарання буде необхідним для виправлення засудженого.
Апелянт просить апеляційний суд вироку суду першої інстанції від 17.02.2021 року скасувати та постановити новий вирок в цій частині, призначивши максимальне покарання, передбачене ст.124 КК України.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, обвинуваченого та захисника обвинуваченого, які заперечували проти апеляційної скарги представника потерпілого; потерпілого та представника потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, дійшла до такого висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілого на предмет невідповідності призначеного покарання обставинам кримінального провадження та тяжкості кримінальних правопорушень, а також особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, а також неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає необґрунтованими. Апелянтом фактично порушуються питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічна позиція була викладена у постанові Верховного суду від 22.03.2018 у справі №207/5011/14-к.
Відповідно до положень ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст.65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.
Умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Зокрема, ч.1 ст.74 КК України встановлює, що звільнення засудженого від покарання, крім звільнення від покарання на підставі закону України про амністію чи акта помилування, може застосовуватися тільки у випадках, передбачених КК України.
Одним з таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбачене ст.75 КК України. Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення.
Так, в ході судового розгляду справи, в суді першої інстанції встановлено, що вранці, 19 жовтня 2020 року, ОСОБА_7 перебував дома разом із своєю дружиною ОСОБА_12 та малолітнім сином ОСОБА_13 , 2019 року народження. До них додому прийшов батько дружини - ОСОБА_11 , який в своїй руці тримав предмет на схожий на палицю, самовільно зайшов у будинок і почав сваритися з його дружиною, погрожуючи їй фізичною розправою. Оскільки ОСОБА_11 тримав у своїй руці предмет схожий на палицю, то його загрозу, ОСОБА_7 сприйняв як реальну, переживав за життя і здоров`я своєї дружини та малолітнього сина, якому на той час виповнилося всього 1 рік та 3 місяці, то втрутився у їх конфлікт, з метою припинення протиправних дій нападника. Після чого, ОСОБА_11 наніс ОСОБА_7 удар по голові, предметом схожим на палицю, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забійної рани лівої тім`яної області голови, та продовжив погрожувати фізичною розправою його дружині, у відповідь на протиправні дії нападника, з метою захисту своєї родини, наніс нападнику удари в область голови і між ними зав`язалась боротьба, під час якої, вони падали на підлогу, та ОСОБА_7 наніс нападнику удари по грудної клітині. Коли боротьба закінчилася, то його дружина викликала швидку допомогу та потерпілий ОСОБА_11 був доставлений до лікарні.
Колегія суддів вважає, що розглядаючи кримінальне провадження стосовно обвинуваченого суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням доводів поданої апеляційної скарги обвинуваченого, конкретних обставин справи, а також фактичного змісту вироку, в повній мірі виконав вимоги матеріального закону.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не навів мотивів, з яких вбачається щиросердне розкаяння обвинуваченого, відсутні намагання будь-яким чином допомогти потерпілому оговтатися від пережитого, компенсувати страждання чи полегшити душевний біль, оскільки вони повністю спростовані під час апеляційного перегляду.
Аналіз матеріалів провадження, свідчить, що характер дій ОСОБА_11 був агресивний, обвинувачений ОСОБА_7 під час конфлікту усвідомлював реальну загрозу для свого здоров`я і життя та життя і здоров`я своєї дружини та дитини, тому діяв з метою захисту від протиправних дій нападника.
Конфлікт проходив в будинку обвинуваченого ОСОБА_7 , доводи представника потерпілого про відсутність каяття в діях обвинуваченого, на підставі того, що він не особисто викликав медичну допомогу, суд відхиляє, адже така обставина не може вказувати на відсутність розкаяння в діях ОСОБА_7 .
Крім того, саме ОСОБА_7 та ОСОБА_12 після конфлікту надавали першу медичну допомогу потерпілому.
Щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 прослідковувалось під час всього судового розгляду справи, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду, під час яких обвинувачений висловлював своє ставлення до обвинувачення, повністю визнаючи свою провину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, надаючи оцінку власним діям, що свідчить про стійке усвідомлення обвинуваченим тяжкості скоєного.
Крім того, при призначення виду і розміру покарання обвинуваченому, суд першої інстанції належним чином врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, його наслідки, дані про особу, відношення обвинуваченого до вчиненого, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках в спеціальних медичних закладах не перебуває, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утримання дитину, 2019 року народження, має постійне місце роботи та місце проживання.
Колегія суддів зауважує, що виходячи з назви та змісту ст.50 КК України («Поняття покарання та його мета»), законодавець ставить за необхідне декілька цілей покарання, зокрема виправити засудженого, запобігти вчиненню нових злочинів як засудженими, так й іншими особами. Тобто покарання пов`язано з діяльністю, що випливає із факту закінчення злочину і необхідності застосування певного виду та строку покарання відповідно до КК України.

Цей захід є відтворенням головної запобіжної мети цього етапу, а саме: запобігання вчиненню нового злочину з боку самого засудженого, а також застереження інших осіб від вчинення злочинів на прикладі засудженого, утримання їх від можливості вчинення подібних діянь.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що кримінальне покарання не є карою в розумінні кримінально-правової доктрини, а лише способом для виправлення антисоціальної поведінки особи і запобігання вчинення нових злочинів.
Позбавлення волі оцінюється як суворий вид кримінального покарання, котрий треба застосовувати і тільки як виняток. При застосуванні кримінального покарання, як позбавлення волі суд повинен завжди повно, об`єктивно і неупереджено розглянути всі обставини провадження і надати належну оцінку, оскільки виконання вироку є завершальним процесом кримінального провадження, який формує заходів для виправлення особи і досягненні позитивних результатів (правомірна поведінка, осуд вчиненого злочину, соціальна адаптація і життя без правопорушень).

Враховуючи дані, які характеризують особу і те, що обвинувачений свою провину в інкримінованому кримінальному провадженні визнав повністю, своїми правдивими показами активно сприяв встановленню істини, щиро розкаявся в скоєному, апеляційний суд повністю погоджується з призначеним кримінальним покаранням ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення за ст.124 КК України у виді обмеження волі на строк один рік, з іспитовим строком на один рік.
Апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом, у разі якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку.
Згідно ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду; у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші докази; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Апелянт не зазначає у скарзі об`єктивні данні про спростування висновків суду першої інстанції, а лише суб`єктивне міркування щодо незгоди з судовим рішенням.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а підстав для його скасування через обставини, які зазначені у апеляційних скаргах не має.
Істотних порушень кримінально процесуального законодавства, що тягнуть скасування рішення суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи також не встановлено.
З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 лютого 2021 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України, залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4