УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2021 року

м. Київ
справа № 761/31103/18
провадження № 51-2117ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009089, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Донецька, зареєстрованої у тому АДРЕСА_1 , проживаючої у АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України закрито у зв`язку з відмовою представника потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Згідно з висунутим обвинуваченням у період з січня по липень 2015 року, ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах з Товариством з додатковою відповідальністю «СТ «Домінанта», тобто була найманим працівником у потерпілого та спричинила шкоду виключно його власності.
Київський апеляційний суд ухвалою від 26 січня 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а ухвалу місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати зазначені судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свої вимоги аргументує тим, що 11 січня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», яким п. 3 ч. 1 ст. 477 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) виключено, і, відповідно, кримінальні правопорушення, передбачені ст. 191 КК України, виключено з переліку кримінальних проваджень, що здійснюються у формі приватного обвинувачення. Посилається на безпідставне, всупереч вимогам ст. 5 КПК України, закриття місцевим судом кримінального провадження у зв`язку з відмовою представника потерпілого від обвинувачення. До того ж зазначає, що таке клопотання подав захисник, а не представник потерпілого. Також вважає, що апеляційний суд не виправив помилки суду першої інстанції, належним чином не перевірив доводів прокурора, викладених в апеляційній скарзі, не навів мотивів, з яких виходив при їх спростуванні.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Постановляючи ухвалу про закриття кримінального провадження, місцевий суд керувався тим, що в підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заявив клопотання про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 у зв`язку з відмовою потерпілого та його представника від обвинувачення, яке відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України (у редакції норми станом на час вчинення діяння) належало до таких, що здійснюються у формі приватного обвинувачення.
Апеляційний суд, залишаючи ухвалу місцевого суду без змін, виходив з того, що внесення змін до ст. 477 КПК України не позбавляє права потерпілого звернутись до суду із заявою про відмову від обвинувачення, позаяк досудове розслідування розпочато у формі приватного обвинувачення і тому має бути закінчено з дотриманням норм, що визначають особливості розгляду справ приватного обвинувачення.
Так, суд апеляційної інстанції визнав правильними висновки місцевого суду про наявність можливості у заявника відмовитися від обвинувачення, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України (у редакції, чинній до 10 січня 2019 року), кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених зокрема ст. 191 КК України (привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем, крім вчиненого організованою групою, або шкода від якого завдана державним інтересам), якщо вони вчинені особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником і завдала шкоди виключно власності потерпілого.
На думку колегії суддів апеляційного суду, позбавлення потерпілого під час судового провадження наявного в нього, з початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, права на відмову від обвинувачення, шляхом звуження поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення (виключення п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України), не відповідатиме принципу правової визначеності як складової вимоги верховенства права. Так, законодавчі зміни в частині проваджень у формі приватного обвинувачення та, відповідно, обмеження права потерпілого на відмову від обвинувачення має базуватися на наданні можливості останньому передбачати наслідки своєї поведінки. Тобто, потерпілий, який ініціював провадження у справі приватного обвинувачення та вже набув права на відмову від обвинувачення, повинен мати чітке розуміння наслідку змін законодавчого регулювання щодо своїх прав, а саме чи вправі буде він відмовитися від обвинувачення з метою закриття такого провадження.
Така позиція колегії суддів відповідає усталеній практиці Верховного суду (див., наприклад, рішення Верховного Суду від 21 серпня, 16 вересня, 07 жовтня і 13 листопада 2019 року у справах № 149/3394/18, № 127/331/18, № 766/20965/17 і № 144/89/19 (відповідно).
Отже, Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.
В умовах змін кримінального процесуального закону, з урахуванням вищенаведеного і вимог ч. 1 ст. 8 КПК України про те, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, Верховний Суд вважає обґрунтованим надання у цьому кримінальному провадженні пріоритету застосування положень ст. 8, ч. 4 ст. 26 КПК України перед приписами ч. 1 п. 5 КПК України, а тому суди нижчих інстанцій дійшли правомірного висновку щодо закриття цього кримінального провадження на підставі відмови представника потерпілого від обвинувачення (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України).
Таким чином, доводи прокурора на безпідставне, всупереч вимогам ст. 5 КПК України, закриття місцевим судом кримінального провадження у зв`язку з відмовою представника потерпілого від обвинувачення, не заслуговують на увагу.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК України однією з підстав для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Відповідно до ч. 2 цієї статті при вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, підставою для скасування судового рішення є не будь-які порушення вимог кримінального процесуального законодавства, а лише істотні порушення, тобто такі, що перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Оцінка істотності порушень процесуального законодавства здійснюється судом касаційної інстанції з урахуванням обставин конкретного провадження.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, у касаційній скарзі прокурор не навів.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що прокурор у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6