Справа №:755/8946/21
Провадження №: 1-кс/755/2507/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" червня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000040 від 26.05.2021 року про арешт майна,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

01 червня 2021 року до Дніпровського районного суд м. Києва надійшло клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000040 від 26.05.2021 року, про арешт майна.

Клопотання обґрунтоване тим, що Дніпровським УП ГУНП в місті Києві здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001069 від 07.02.2019 року за ч. 4 ст. 190 КК України за фактом смерті ОСОБА_5 за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 .

Під час огляду місця події 07.02.2019 року за вказаною адресою виявлено труп ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Серед іншого вилучено паспорт громадянина Російської Федерації на її ім`я. У матеріалах вказаної справи також наявний акт констатації смерті №14 від 07.02.2019 року на померлу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання та місце смерті - АДРЕСА_1 .

На підставі направлення слідчого від 07.02.2019 року проведене судово-медичне дослідження трупа ОСОБА_6 , згідно висновку якого №021-339-2019 року причина смерті - хронічна ішемічна хвороба серця.

Вказане кримінальне провадження закрито 20.02.2019 року за відсутності події кримінального правопорушення.

Разом з тим, актовий запис про смерть помилково складено на ім`я ОСОБА_6 (актовий запис про смерть №3415 від 20.02.2019 року, складений Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

При цьому, у актовому записі вказано, що із заявою про реєстрацію смерті звернувся співробітник Лівобережного відділення відділу судово-медичної експертизи трупів Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи; свідоцтво про смерть не видано; паспорт не здано.

Проте, виходячи із матеріалів кримінального провадження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , труп якої знайдено за вказаною адресою, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є фактично однією і тією ж особою, при реєстрації факту смерті якої допущено помилку в її прізвищі та дні народженні

Під час вставлення підстав для підготовки та подачі заяви про визнання спадщини відумерлою після смерті ОСОБА_5 встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 12.05.2021 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 (РНОНМ 00) зареєстровано 13.11.2013 року за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договору дарування №585 від 13.11.2013, укладеного між ОСОБА_7 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдарована), посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 .

Проте, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 26.05.2021 року встановлено, що право власності на цю квартиру зареєстровано 14.05.2021 року вже на ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на підставі договору купівлі-продажу №371 від 14.05.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_10 .

За змістом вказаного договору ОСОБА_5 продала зазначену квартиру ОСОБА_9 , договір укладено та посвідчено 14.05.2021 року.

При цьому ОСОБА_5 , як законний власник вказаної квартири, померла ще у 2019 році, тобто вона не могла її відчужити 14.05.2021 року на користь ОСОБА_9 .

За інформацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» станом на 20.05.2021 квартира АДРЕСА_2 , знаходиться в антисанітарному стані, зачинена, ключі знаходяться в ЖЕД-4, опломбована.

Враховуючи те, що після смерті ОСОБА_5 ніхто спадщину не отримав, вказана квартира, згідно ст. 1277 ЦК України та ст. 338 ЦПК України, має бути визнана відмерлою спадщиною і перейти до територіальної громади міста Києва.

Однак, невстановлені на цей час особи незаконно заволоділи нею шляхом реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Постановою прокурора у кримінальному провадженні від 31.05.2021 року вказана квартира визнана речовим доказом.

Таким чином, з метою виконання завдань кримінального провадження (стаття 2 КПК України), що полягає у захисті суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, виникла необхідність у накладенні арешту на зазначене вище майно, право власності на яке на цей час зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_9 .

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити, накласти арешт на вказане майно, з метою збереження речових доказів, шляхом заборони користування майном.

На підставі ст. 172 КПК України, слідчий суддя прийшов до висновку, про необхідність розгляду клопотання без повідомлення користувачів майна, оскільки є необхідність забезпечення арешту майна.

Вислухавши доводи прокурора, вивчивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт на майно накладається з метою збереження речових доказів.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

При цьому, ч. 10 ст. 170 КПК України, зазначає, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Речовими доказами згідно ч.1 ст.98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, на підставі вимог ч.5 ст.9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Також, у ст.1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.).

На підставі викладеного, з урахуванням мотивів клопотання прокурора про арешт майна та доданих до клопотання документів, слідчий суддя приходить до висновку, що прокурором доведено наявність достатніх підстав вважати, що мав місце факт вчинення кримінального правопорушення, та про необхідність накладення арешту на майно на підставі ч.2 ст.170 КПК України, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права, а також з метою збереження речових доказів, слідчий суддя вважає необхідним накласти арешт на вилучене майно, шляхом заборони його розпорядження та відчуження.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 110, 131, 170-175, 309 КПК України, -

у х в а л и в:

Клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_11 задовольнити.

Накласти арешт на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), із забороною відчуження та розпорядження.
Ухвалу про арешт майна виконувати негайно слідчим, прокурором.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: