Справа № 461/1469/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/236/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні у м. Львові матеріали кримінального провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стебник Дрогобицького району Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1

за ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 155, ч. ч. 1, 2 ст. 156 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6
та його захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
лікаря ОСОБА_10 ,

за апеляційною скаргою захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 3 березня 2021 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 без визначення розміру застави,

в с т а н о в и л а :

ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 3 березня 2021 року задоволено клопотання прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_7 та застосованого відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з утримання у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)», строком на 60 діб, без визначення розміру застави.
Строк дії ухвали становить до 1 травня 2021 року включно.
Не погоджуючись з ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 3 березня 2021 року, захисники обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подали апеляційну скаргу, відповідно до якої просять оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заявленого клопотання та помістити ОСОБА_6 до закладу психіатричної допомоги в умовах, що виключатиме його небезпечну поведінку.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог покликаються на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що ґрунтується лише на суб`єктивних припущеннях загального характеру.

Аргументують апеляційну скаргу тим, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених ст. 177 КПК України, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, вказані у ст. 178 КПК України. Разом з тим, судом не враховано, що ОСОБА_6 раніше несудимий, неодружений, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, є публічною і широко знаною в певних колах особою. З 19 травня 2020 року він перебував на лікуванні у КНП ЛОР «Львівська обласна психіатрична лікарня «Заклад» з діагнозом: рекурентний депресивний розлад, важкий депресивний епізод з психотичними симптомами. На час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом не з`ясовано стан здоров`я ОСОБА_6 . Не взято до уваги суїцидальний стан обвинуваченого та його численні спроби вчинити суїцид.

Зазначають, що з потерпілими і свідками у справі стосовно їхніх показань ОСОБА_6 не спілкувався, впливу на потерпілих не здійснював. Обвинувачений не має на меті уникати кримінальної відповідальності, оскільки його хворобливий стан не дозволяє йому відновитись і усвідомлювати повноту реалій. Підстав, що він продовжуватиме злочинну діяльність, немає, оскільки злочинів він не вчиняв, а останній інкримінований йому злочин датований 2015 роком.

Вказують, що хворобливий стан обвинуваченого потребує спеціального лікування, що в умовах тримання під вартою забезпечити неможливо. Більше того, його перебування під вартою може бути небезпечним як для нього самого, так і для оточуючих його людей.

Заслухавши пояснення сторони захисту на підтримання доводів апеляційної скарги, виступ прокурора на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисників до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Під час розгляду клопотання колегією суддів першої інстанції встановлено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, за які законом передбачене покарання від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі, що є мотивуючим фактором для переховування від суду. При цьому кількість епізодів, вчинення яких інкримінується ОСОБА_6 , є значною та така була спрямована проти кількох потерпілих, що свідчить про існування ризику того, що він може і в подальшому вчиняти нові кримінальні правопорушення. Враховано можливість впливу на потерпілих у даному кримінальному провадженні, адже потерпілими є особи, на яких обвинувачений у минулому мав значний вплив, йому відомі адреси проживання потерпілих та їх родичів, номери мобільних телефонів.

Також колегією суддів першої інстанції враховано характер та тяжкість інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, спрямованих проти статевої свободи та статевої недоторканності неповнолітніх та малолітніх осіб, які вчинялись протягом тривалого часу, а саме з 2005 по 2019 рік; дані про особу обвинуваченого. Крім того, враховано необхідність забезпечення своїм рішенням не тільки поваги до особистої свободи обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, на підставі чого колегія суддів місцевого суду дійшла висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, у справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів контрольного провадження вбачається, що при обранні такого ОСОБА_6 колегія суддів місцевого суду враховувала не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений перебуває у хворобливому стані та потребує лікування у медичному закладі з надання психіатричної допомоги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суду не надано доказів щодо необхідності лікування останнього у психіатричній лікарні. Зокрема, з наданих стороною захисту листів завідувача Львівської міської медичної частини №19 від 4 березня 2021 року №110/21 та від 30 березня 2021 року №331-19ЛММЧ/ЛВ-21-вих вбачається, що ОСОБА_6 оглянутий психіатром та перебуває на диспансерному обліку в медичній установі №19. На час огляду останній психосимтоматики не висловлює, лікування не потребує.
Крім того, у судовому засіданні лікар Львівської міської медичної частини №19 ОСОБА_10 надала пояснення про те, що ОСОБА_6 лікування не потребує, ознаки психічного захворювання проявляє виключно перед судовими засіданнями.

Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто, особам які утримуються у слідчому ізоляторі забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

З огляду на наведене, а також те, що обвинувачений ОСОБА_6 оглянутий психіатром Львівської міської медичної частини №19, в ході якого було встановлено, що такий лікування не потребує, колегія суддів відхиляє дані доводи захисників.

Наявність тих обставин, що підозрюваний ОСОБА_6 раніше не судимий, неодружений, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, є публічною і широко знаною в певних колах особою, хоча і мають місце, однак не є безумовними підставами для відмови в застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, колегія суддів вважає, що ці обставини в даному випадку не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
Крім того, всі викладені захисниками доводи були об`єктом дослідження судом при обранні обвинуваченому запобіжного заходу і їм надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги, не встановлено.
З огляду на наведене, колегія суддів першої інстанції прийняла рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняла відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом застосовано до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 3 березня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4