Дата документу 22.02.2021 Справа № 554/1371/21
Провадження № 1-кс/554/3362/2021
УХВАЛА
іменем України
22 лютого 2021 року м.Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м.Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 18 січня 2021 року про відмову у визнанні потерпілим, зобов`язання вчинити певні дії у кримінальному провадженні №0000838 від 23 жовтня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В :

16 лютого 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою, в порядку ст.303 КПК України (поштове відправлення від 10 лютого 2021 року), в якій просить скасувати постанову від 18 січня 2021 року про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні за №0000838 від 23 жовтня 2020 року за ч.1 ст.365 КК України, винесену слідчим Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 ; зобов`язати слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 визнати ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000838 від 23 жовтня 2020 року за ч.1 ст.365 КК України.

Скарга мотивована тим, що у провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, перебуває вищевказане кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР на виконання ухвали слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області за фактом скоєння відносно ОСОБА_3 кримінального правопорушення за ознаками ч.1 ст.365 КК України.

Зокрема, посилається на ті обставини, що 28 липня 2020 року співробітниками Ізюмського відділу поліції ГУНП в Харківській області ОСОБА_3 були нанесені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості (відповідно до висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи за №843/2020), в результаті чого він до теперішнього часу лікується. Вказана подія сталася приблизно о 02-30 год. 28.07.2020 року за адресою: вул.Пушкінська, 1, м.Ізюм, Харківської області під час складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення співробітниками Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області.

На підставі викладеного ОСОБА_3 було направлено до ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві заяву про визнання його потерпілим. Постановою слідчого від 18 січня 2021 року заявнику було відмовлено у визнанні потерпілим у даному кримінальному провадженні. Натомість, в постанові зазначено, що по кримінальному провадженню проводяться відповідні слідчі дії, у зв`язку з чим визнання потерпілим є передчасним.

Із даною постановою заявник не згоден в повному обсязі з таких підставі мотивів. Під час прийняття даної постанови слідчим не було дотримано вимог, передбачених ст.55 КПК України Стверджує, що йому були нанесені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що підтверджується відповідним висновком №843/2020, який знаходиться в матеріалах кримінального провадження, медичною документацією, показаннями лікарів, які приймали ОСОБА_3 на лікування відразу після скоєння кримінального правопорушення. Також під час допиту ним було повідомлено, саме якими співробітниками Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області відносно нього було скоєно такі дії.

На підставі викладеного, а також доводів, зазначених у скарзі, заявник звернувся за судовим захистом та просить задовольнити вимоги скарги.

Заявник ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, від представника заявника адвоката ОСОБА_5 на адресу суду надійшло клопотання, у якому просить проводити розгляд скарги без участі, вимоги скарги підтримують в повному обсязі, просять скаргу задовольнити (а.с.18).

Слідчий Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду скарги, причини неявки суду не відомі. Матеріали кримінального провадження у судове засіданні не надано.

Відповідно до ч.3 ст.306 КПК України відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

За таких обставин, ураховуючи процесуальні строки розгляду та наявність волевиявлення заявника про розгляд без участі, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності учасників.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не відбувалось на підставі ч.4 ст.107 КПК України.

Вивчивши суть скарги, дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя дійшов до таких висновків.

Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, дізнавача, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 Кримінального процесуального кодексу України.

Так, частиною першою статті 303 КПК України визначено перелік рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

Згідно з положеннями пункту 5 частини 1 статті 303 КПК України на досудовому проваджені можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Судом установлено, що в провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, перебуває кримінальне провадження №0000838, відомості про яке 23 жовтня 2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.365 КК України.

Як вбачається з наявних матеріалів скарги, 11 січня 2021 року ОСОБА_3 звернувся в порядку ст.ст.55, 220 КПК України на адресу слідчого із клопотанням №11/01/21 у кримінальному провадженні №0000838, у якому просив: визнати його, ОСОБА_3 потерпілим у рамках кримінального провадження №0000838 від 23.10.2020 року; повідомити письмово про результати розгляду даного клопотання (а.с.3).

18 січня 2021 року слідчим Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 винесено постанову про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000838 (а.с.10-13).

Зазначену постанову направлено заявнику 18 січня 2020 року за вих.№П-355/15-02-2-21, та отримано останнім засобами поштового зв`язку 01 лютого 2021 року, про що свідчать копії супровідного листа та конверту, які містяться в матеріалах скарги (а.с.8-9).

Мотивами винесення оскаржуваної постанови слідчий вказав, що з фактичних обставин подій, описаних заявником у заяві про вказане кримінальне правопорушення, а також з матеріалів кримінального провадження вбачається, що на даний час у органу досудового розслідування відсутні дані про причинний зв`язок із можливими неправомірними діями та можливим заподіянням йому шкоди. На даний час в ході досудового розслідування вказаного провадження заплановано проведення низки слідчих (розшукових) дій, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного встановлення всіх обставин щодо можливого скоєного злочину та прийняття рішення щодо наявності правових підстав щодо визнання ОСОБА_3 потерпілим. Враховуючи викладене, визнання ОСОБА_3 потерпілим на даний час є передчасним та таким, що може зашкодити завданням кримінального провадження, а тому прийняв рішення про відмову у задоволенні відповідного клопотання.

Відповідно до положень ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виходячи зі змісту ч.5 ст.55 п.2 ч.5 ст.110, ч.2 ст.220 КПК України постанова слідчого про відмову в задоволенні клопотання повинна бути вмотивована та обґрунтована, із зазначенням змісту обставин, які є підставами для її прийняття, мотивів її прийняття, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Вказана постанова про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні не відповідає зазначеним вимогам, оскільки належним чином не обґрунтована та не вмотивована.

Відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Частиною 5 статті 55 КПК України встановлено, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Таким чином, чинний КПК України допускає можливість відмови у визнанні особи потерпілим. Процесуальною підставою для прийняття такого рішення є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в ч.1 ст.55 КПК України.

«Очевидність та достатність» таких підстав є оціночним поняттям, яке визначається в кожному конкретному випадку, виходячи із обставин кримінального провадження і внутрішнього переконання особи, уповноваженої на визнання потерпілим, і може полягати, зокрема, у такому: очевидна відсутність події або складу кримінального правопорушення; відсутність шкоди з боку особи, яка подала відповідну заяву; очевидна відсутність причинного зв`язку між кримінальним правопорушенням і заподіяною шкодою; наявність завданої кримінальним правопорушенням шкоди іншого виду, ніж передбачено ч.1 ст.55 КПК (наприклад, заподіяння особі моральної шкоди як представнику певної частини суспільства; заподіяння моральної шкоди юридичній особі); неможливість визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення.

При визначенні шкоди, як підстави для визнання особи потерпілим, необхідно виходити із того, що шкода має бути безпосередньо спричинена особі кримінальним правопорушенням, тобто повинен існувати прямий зв`язок, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Отже, законодавцем чітко визначено статус потерпілого у кримінальному провадженні та визначено момент виникнення прав та обов`язків потерпілого.

Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судом установлено, і це вбачається з оскаржуваного рішення, що в постанові слідчий обмежився посиланням на покази допитаних як свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Також лише зазначено, що свої доводи про визнання потерпілим ОСОБА_3 обґрунтовує копією висновку судово-медичного експерта від 21.08.2020 року за результатами проведення судово-медичного дослідження, розпочатого 31.07.2020 року, в якому констатовано факт наявності в останнього закритої травми поперекового відділу хребта у вигляді компресійного вертикального перелому тіла. Однак указані обставини не були проаналізовані у постанові та їм не надано належної оцінки у сукупності з іншими доказами в рамках кримінального провадження.

Фактично відповідно до вищевказаних вимог ч.5 ст.55 КПК України у постанові не наведено мотивів прийняття саме такого рішення з його належним обґрунтуванням щодо порушеного заявником питання, яке він обґрунтовує відповідними медичними документами.

Натомість, постанова містить загальні формулювання щодо безпідставності заявлених вимог, відсутності даних про причинний зв`язок із можливими неправомірними діями та можливим заподіянням шкоди особі, які належним чином не обґрунтовані з посиланням на здобуті під час розслідування докази та норми процесуального закону.

Вищевказані питання фактично не знайшли свого вирішення у постанові слідчого і як результат - законодавча вимога щодо вмотивованості постанови слідчого при її винесенні не була дотримана в повній мірі, з огляду на те, що у такому рішенні не зазначено вичерпних мотивів та причин відмови у визнанні заявника потерпілим, за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, як того вимагає ч.5 ст.55 КПК України.

Отже, слідчим при винесенні оскаржуваної постанови не були враховані зазначені обставини, а відтак, належним чином та у визначений законом спосіб не було розглянуто клопотання заявника, що не відповідає вимогам ст.ст.55, 110 КПК України.

Доводи заявника під час розгляду скарги слідчим в цій частині спростовані не були, а тому в даному випадку порушені процесуальні права підлягають захисту, а оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Таким чином, з метою усунення зазначених вище порушень за наслідками розгляду відповідного клопотання слідчий суддя вважає достатнім зобов`язати слідчого повторно розглянути подане заявником клопотання з дотриманням вимог КПК України та прийняти за результатами розгляду обґрунтоване процесуальне рішення та повідомити про це заявника.

Щодо вимог скарги про зобов`язання слідчого визнати заявника потерпілим у кримінальному провадженні, тобто фактичної констатації слідчим суддею такого статусу, слідчий суддя зазначає про таке.

До повноважень слідчого судді не входить вирішення питання про визнання особи потерпілим, з`ясування питань заподіяння особі певної шкоди, її розміру та перевірки всіх обставин кримінального провадження, оцінка в цій частині будь-яких доказів на даній стадії кримінального провадження. Більше того, вказані вимоги не ґрунтуються на законі, оскільки питання визнання заявника потерпілим відноситься до дискреційних повноважень слідчого, прокурора відповідно до вимог закону. У свою чергу, слідчий суддя не може підміняти і приймати рішення, котрі віднесені до компетенції органу досудового розслідування або прокурора, які є самостійними у прийнятті таких рішень відповідно до положень ст.ст.36, 40 КПК України.

Протилежне суперечило би принципу диспозитивності, згідно з яким слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які віднесені до його повноважень цим Кодексом (ч.3 ст.26 КПК України). Слідчий суддя, суд не вправі перебирати на себе функції інших учасників кримінального провадження, зокрема функцію процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється прокурором.

Крім того, вимоги п.3 ч.2 ст.307 КПК України застосовуються слідчим суддею лише у випадку зобов`язання слідчого, дізнавача чи прокурора вчинити дію, яку він зобов`язаний вчинити.

З огляду на викладене вище, слідчий суддя приходить до висновку про необґрунтованість таких вимог скарги, у зв`язку з чим не вбачає підстав для їх задоволення у наведеній частині.

Відповідно до ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути, зокрема, про відмову у задоволенні скарги.

Враховуючи викладене, слідчий суддя вважає, що постанову слідчого від 18 січня 2021 року потрібно скасувати, зобов`язавши його повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 вих.№11/01/21 від 11 січня 2021 року, в порядку, передбаченому ст.ст.55, 220 КПК України, в іншій частині вимог скарги відмовити.

Таким чином, слідчий суддя дійшов до висновку, що скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 22, 26, 55, 110, 303-307, 370, 372 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

Скаргу задовольнити частково.

Скасувати постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 18 січня 2021 року про відмову у визнанні потерпілим, винесену в межах кримінального провадження №0000838 від 23 жовтня 2020 року.

Зобов`язати слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 про залучення його до кримінального провадження як потерпілого вих.№11/01/21 від 11 січня 2021 року, та повідомити про результати розгляду заявника.

В задоволенні інших вимог скарги відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1