ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/3931/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/833/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Мелітополя Запорізької області, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не одружений, маючий на утриманні неповнолітню дитину, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 135 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 749 грн. 70 коп. та 1634 грн. 50 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 у відшкодування моральної шкоди 200000 гривень.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

2 квітня 2020 року о 20 год. 18 хв. водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1 , по проїзній частині пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області, рухався з боку вул. Пушкіна в напрямку вул. Гоголя зі швидкістю 78,26 км/год., чим перевищив максимальну дозволену швидкість руху в населеному пункті та створив небезпечну дорожню ситуацію, поставивши у небезпеку інших учасників дорожнього руху.

На шляху прямування, водій ОСОБА_7 , у зв`язку зі зниженням уваги і реакції, а також порушенням координації дій, викликаних вживанням алкогольних напоїв, проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки, допустивши злочинну недбалість, маючи технічну можливість запобігти наїзду, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу в районі перехрестя з вул. Героїв Сталінграду, маючи об`єктивну можливість побачити, що автомобілі, які рухалися попереду нього в сусідніх смугах зменшують швидкість перед нерегульованим пішохідним переходом, пропускаючи пішохода ОСОБА_9 , та маючи технічну можливість запобігти ДТП, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості та не зупинився, щоб надати дорогу пішоходу, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, чим порушив п.п. 2.9, 12.4, 12.9, 18.4 Правил дорожнього руху України. Порушення п. 18.4 ПДР України, вчинене водієм ОСОБА_7 , знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості: закрита черепно-мозкова травма (пластинчаста субдуральна гематома правої потилично-тім`яної ділянки об`ємом 10 мл, обмежений субарахноїдальний крововилив правої лобно-скроневої ділянки, забій лівої лобної долі головного мозку, забої, садна голови); ротаційний підвивих другого шийного хребця вправо, закритий лінійний перелом поперечного відростка 7-го шийного хребця; закритий крайовий внутрішньо суглобовий перелом медіального виростка правої великогомілкової кістки без зміщення відламків; закритий поперечний перелом шийки правої малогомілкової кістки з роз`єднанням відламків; відкритий осколковий перелом діафізу лівої великогомілкової кістки у верхній третині зі зміщенням відламків, травматичний набряк м`яких тканин, рана верхньої третини лівої гомілки (дном якої є фрагменти вищевказаного перелому); закритий осколковий перелом діафізу лівої малогомілкової кістки у середній третині без зміщення відламків.

Зазначені тілесні ушкодження у ОСОБА_9 кваліфікуються наступним чином: відкритий осколковий перелом діафізу лівої великогомілкової кістки у верхній третині з раною на вказаному рівні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя; інші тілесні ушкодження, окрім зазначених вище: в ділянці голови, шиї, правої ноги та перелом діафізу лівої малогомілкової кістки у середній третині середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили за собою тривалий (більше 21 дня) розлад здоров`я.

Крім того, 2 квітня 2020 року приблизно о 20 год. 18 хв., водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та скоївши наїзд на пішохода ОСОБА_9 , в результаті чого ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження і потребувала медичної допомоги, знаходячись на проїжджій частині по пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області, своїми протиправними діями поставив потерпілу в небезпечне для життя становище, після чого з місця пригоди зник, свідомо залишивши потерпілу без допомоги в небезпечному для життя стані, а саме на проїжджій частині та позбавлену можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, у зв`язку з травмами, отриманими ним при ДТП, маючи реальну можливість надати постраждалій допомогу, чим порушив вимоги п.2.10 Правил дорожнього руху України.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він повністю визнав свою вину та намагається відшкодувати завдану потерпілій шкоду.

Крім того, він має статус учасника бойових дій та неповнолітню дитину на утриманні, що але суд не визнав це обставинами, які пом`якшують покарання.

Також зазначає, що його цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу застрахована, тому саме Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснила страхову виплату потерпілій внаслідок ДТП, але в матеріалах справи відсутні докази про розмір відшкодування.

Звертає увагу, що суд не взяв до уваги сплату потерпілій 116000 гривень, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Просить вирок суду в частині покарання та стягнення моральної шкоди змінити, звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Від представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких вона зазначає, що суд першої інстанції в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, просить апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, потерпілу та її представника, які рішення суду першої інстанції вважали законним, обґрунтованим, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії нетяжких та тяжких злочинів, визнав щире каяття, повне визнання вини та добровільне часткове відшкодування завданих збитків за обставини, що пом`якшують покарання, визнав вчинення кримінальних правопорушень в стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги думку потерпілої та прокурора, які наполягали на призначенні ОСОБА_7 суворого покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений ОСОБА_7 , самовпевнено та безвідповідально керуючи транспортним засобом, грубо порушив 5 пунктів Правил дорожнього руху України, чим наражав оточуючих на небезпеку, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також тяжкі наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, а також середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Крім того, перебування обвинуваченого у стані навіть легкого ступеню алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання, адже, керуючи автомобілем у нетверезому стані, ОСОБА_7 грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків. Уникнення особою реального покарання за таких обставин негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху, і такий висновок узгоджується з позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 51-2658км18 (єдиний унікальний номер 484/3291/16-к).

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, обставинам їх вчинення та даним про особу обвинуваченого, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в майже мінімальних межах санкції статті, а призначаючи остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на конкретні обставини, тяжкість та наслідки вчинених кримінальних правопорушень, враховуючи те, що ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння, потерпілій допомоги не надав, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого остаточного покарання, ніж у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, яке, на переконання колегії суддів, не є несправедливим через суворість.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції повного визнання вини, відшкодування потерпілій завданої шкоди та наявності на утриманні неповнолітньої дитини, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому покарання не в максимальних межах санкції.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з апеляційними доводами обвинуваченого в частині того, що рішення суду про задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 не є обґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, який кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частиною 3 статті 348 КПК України встановлено, якщо у кримінальному провадженні пред`явлено цивільний позов, головуючий запитує обвинуваченого, цивільного відповідача, чи визнають вони позов.

Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, чи підлягає задоволенню цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Таким чином, наведеними вище нормами кримінального процесуального закону встановлено, що обставини, викладені у цивільному позові, розмір завданої шкоди, належать до тих, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та з`ясуванню судом під час ухвалення судового рішення.

З матеріалів провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_9 було подано цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на її користь у відшкодування моральної шкоди в розмірі 250000 грн. та шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності за період з 2 квітня 2020 року по 1 серпня 2020 року в розмірі 21285 грн. (а.с. 14-16).

В подальшому потерпілою було уточнено позовні вимоги та в позовній заяві, яка була подана до суду 18 листопада 2020 року потерпіла просила стягнути з обвинуваченого на її корись у відшкодування витрат, пов`язаних із лікуванням 9928,06 грн., у відшкодування моральної шкоди 250000 грн., та у відшкодування шкоди, пов`язаної із тимчасовою втратою працездатності за період з 2 квітня 2020 року по 24 вересня 2020 року 30960,16 грн. (а.с. 63-65).

В обґрунтування своїх позовних вимог потерпіла надавала суду першої інстанції певні докази (а.с. 19-25, 66-83).

В свою чергу стороною захисту надано суду першої інстанції розписки:

- про отримання 2 квітня 2020 року ОСОБА_12 від ОСОБА_13 в рахунок частково відшкодування майнової шкоди, спричиненої ДТП 24000 грн. (а.с. 33),

- про тримання 25 травня ОСОБА_12 від ОСОБА_13 в рахунок часткового відшкодування майнової шкоди, спричиненої ДТП 8000 грн. (а.с. 34),

- про отримання 16 квітня 2020 року ОСОБА_12 від ОСОБА_13 в рахунок часткового відшкодування майнової шкоди, спричиненої ДТП 29000 грн. (а.с. 35),

- про отримання 25 листопада 2020 року потерпілою ОСОБА_9 від ОСОБА_13 в рахунок часткового відшкодування майнової шкоди 40900 грн. (а.с. 204),

Таким чином з наданих суду розписок вбачається, що загалом до постановлення вироку суду було відшкодовано 101900 грн.

Разом з тим, як вбачається з мотивувальної частини вироку суду, вирішуючи вказані вище позовні вимоги з урахуванням уточненого позову, суд першої інстанції врахував лише відшкодування 25 листопада 2020 року 40900 грн., не навівши при цьому мотивів того, чому він не враховує решту коштів згідно розписок від 2, 16 квітня 2020 року та 25 травня 2020 року на загальну суму 61000 грн.

Крім того, на переконання колегії суддів, не є належними чином вмотивованими висновки суду першої інстанції з приводу розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого.

Так в обґрунтування своїх висновків суд у мотивувальній частині вироку суду вказує, що враховуючи, що обвинуваченим частково відшкодовано цивільний позов в частині матеріальної шкоди в сумі 40900 грн., що підтверджується розпискою потерпілої, то слід стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої заподіяну моральну шкоду в розмірі 200000 грн., тобто суд першої інстанції, не навівши переконливих мотивів із посиланням на норми процесуального та матеріального права, поставив у залежність рішення про розмір суми, яка підлягає стягненню у відшкодуванню моральної шкоди від сплаченої суми у відшкодування майнової шкоди.

З огляду на наведене, переглядаючи рішення в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду в частині вирішення цивільного позову підлягає скасуванню із призначенням розгляду в порядку цивільного судочинства, під час якого суду першої інстанції у відповідності до вимог цивільного та цивільно-процесуального законодавства слід прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 937/3931/20