Справа № 464/5056/19
пр.№ 1-кп/464/70/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.02.2021 року Сихівський районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001208 від 17.05.2019 року, про обвинувачення:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, востаннє Франківським районним судом м.Львова 28.12.2018 року за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу, покарання не відбув, судимість не погашена,
з участю сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_3 15.05.2019 р. близько 15 год., перебуваючи неподалік будинку №2 на вул. Козельницькій у м.Львові, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно, шляхом вільного доступу, повторно, через відчинене вікно, з панелі автомобіля марки «Mercedes», р.н. НОМЕР_1 , викрав мобільний телефон потерпілого ОСОБА_5 марки «Samsung» моделі «Galaxy J4», IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , чорного кольору, вартістю 5605, 90 гривень, в якому знаходились картки мобільних операторів «Київстар» та «Lifecell», із мобільними номерами НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , які для потерпілого матеріальної цінності не становлять, після чого розпорядився викраденим майном на власний розсуд.
Своїми протиправними діями ОСОБА_3 спричинив ОСОБА_5 матеріальну шкоду на суму 5605 грн. 90 коп.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав себе винуватим у пред`явленому обвинуваченні, підтвердив викладені в обвинувальному акті обставини. Зокрема зазначив, що йдучи додому, побачив відчинене вікно у автомобілі марки «Mercedes», в якому на панелі стояв телефон, відтак у нього відразу виник намір викрасти даний телефон. В подальшому, він переконав свого знайомого на ім`я ОСОБА_6 здати даний телефон під свої документи в ломбард, за що отримав гроші в сумі 800-900 грн. У скоєному розкаюється та просить його суворо не карати.
Потерпілий ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд даного обвинувального акта без його участі, щодо виду та міри покарання обвинуваченому покладається на розсуд суду.
На підставі вимог ст.325 КПК України, за погодженням із сторонами кримінального провадження, судовий розгляд проведено за відсутності потерпілого.
За згодою сторін, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів, зібраних в ході досудового розслідування стосовно фактичних обставин справи, оскільки учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів в добровільності їх позицій, а також фактичні обставини справи ніким не оспорюються. При цьому судом сторонам було роз`яснено, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Тому суд обмежився дослідженням допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують його особу.
Оцінивши показання обвинуваченого, які він надав вільно, без примусу та тиску, будучи ознайомленим із правилами ст. ст. 349, 394 КПК України, і які узгоджуються між собою та не суперечать обвинувальному акту, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України.
Його дії органом досудового розслідування, з урахуванням вироку Галицького районного суду м.Львова від 15.07.2016 року, вірно кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК України, оскільки такий вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), за кваліфікуючою ознакою злочин вчинений повторно.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України є нетяжким злочином.
Обвинувачений ОСОБА_3 не працевлаштований, за місцем зареєстрованого місця проживання характеризується формально, раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 суд, відповідно до ст. 66 КК України, визнає його щире каяття.
Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.
Відповідно до досудової доповіді старшого інспектора Галицького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області ОСОБА_7 від 18.02.2021 р., на думку органу пробації, застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.
За положенням ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Враховуючи вищенаведене та конкретні обставини справи, за яких вчинено діяння, беручи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, обираючи серед альтернативних видів покарань, за якою кваліфіковано злочин, покарання слід визначити в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, у виді арешту, оскільки суд, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, переконаний, що саме таке покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, попередження нових злочинів та на переконання суду саме таке покарання відповідатиме гуманності, справедливості, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечує співрозмірність діяння та кари, відповідає таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод, як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.
Окрім цього, як вбачається із вироку Франківського районного суду м.Львова від 28.12.2018 року, який набрав законної сили, ОСОБА_3 засуджено за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу. Однак, призначене покарання ОСОБА_3 не відбув.
Відповідно до ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Разом з тим відповідно до ч.3 ст. 72 КК України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Враховуючи вищезазначене, вирок Франківського районного суду м.Львова від 28.12.2018 року необхідно виконувати самостійно.
Ухвалою слідчого судді Сихівського районного суду м.Львова від 18.09.2019 року ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з можливістю внесення застави. У зв`язку з внесенням застави громадянкою ОСОБА_8 20.09.2019 року, ОСОБА_3 було звільнено з-під варти.
В подальшому, 12.01.2021 року у зв`язку з порушенням умов запобіжного заходу у виді застави, ухвалою Сихівського районного суду м.Львова ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.
Відповідно до ч. 8 ст. 182 КПК України, у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.
Зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_3 у ході розгляду вказаного кримінального провадження неодноразово без поважних причин ухилявся від явки до суду, у зв`язку із чим його було оголошено в розшук, змінив місце проживання, тобто таким чином, не виконував обов`язки покладені на нього ухвалою слідчого судді про обрання запобіжного заходу, суд приходить до висновку, що кошти, внесені громадянкою ОСОБА_8 в розмірі 9 605 грн. у якості застави за обвинуваченого ОСОБА_3 підлягають зверненню в дохід держави.
Окрім цього, на підставі ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_3 слід зарахувати строк попереднього ув`язнення з 18.09.2019 р. по 20.09.2019 р. та з 12.01.2021 р. до набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день арешту.
Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся, речові докази та процесуальні витрати відсутні.
Керуючись ст. ст. 368, 371, 373, 374 КПК України,

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді арешту строком на 3 (три) місяці.
На підставі ст. 72 КК України строк відбування покарання ОСОБА_3 обраховувати з дня набрання вироком законної сили, зарахувавши в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення, а саме: з 18.09.2019 р. по 20.09.2019 р. та з 12.01.2021 р. до набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день арешту.
Запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили - залишити без змін.
Вирок Франківського районного суду м.Львова від 28.12.2018 року, яким ОСОБА_3 засуджено за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 гривень, на підставі ч.3 ст. 72 КК України, виконувати самостійно.
Заставу визначену ухвалою слідчого судді Сихівського районного суду м.Львова від 18.09.2019 у розмірі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн. 00 коп., внесену за обвинуваченого ОСОБА_3 - заставодавцем ОСОБА_8 на депозитний рахунок ТУ ДСА України у Львівській області, - звернути в дохід держави та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України.
Вирок суду в частині встановлення обставин справи, дослідження яких було визнане недоцільним відповідно до положень ч.3 ст. 349 КПК України, оскарженню не підлягає, в іншій частині може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м. Львова протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Відповідно до ч.6 ст.376 КПК України копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Суддя ОСОБА_1