Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

13 липня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

За участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції з ДУ Полицька виправна колонія № 76 апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 лютого 2021 року за участю учасників провадження: прокурора ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_5 , -

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 лютого 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну покарання на більш м`яке, засудженого вироком Апеляційного суду АР Крим від 30.11.2007 року за ст. 257, ч. 4 ст. 187, п.п. 1,9 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 9 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 70, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, який змінено ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного суду України 29.05.2008 року в порядку ст. 395 КПК України із зменшенням покарання за ч. 2 ст. 15, п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України до десяти років позбавлення волі. В решті вирок суду щодо призначення остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі залишено без змін.

Оскаржуване рішення мотивоване тим, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, і на такий вид покарання не поширюється дія норм ст.ст. 81, 82 чинного КПК України.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 , покликаючись на порушення судом вимог ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, доводить, що, на його думку, він являється суб`єктом права, до якого повинен бути застосований ЗУ Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі Пєтухов проти України ( № 2) від 09.09.2019 року, що було проігноровано судом першої інстанції, у зв`язку з чим просить скасувати оскаржувану ухвалу і ухвалити нову ухвалу, якою звільнити його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або замінити покарання на більш м`яке. Вважає, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, натомість застосовував закон, який не підлягав застосуванню ( КК України), оскільки він суперечить нормам Конституції та міжнародного договору. Вказує, що суперечність, на його думку, полягає у відсутності в нормах КК України реалістичної перспективи звільнення від довічного розбавлення волі та її гарантій у розумінні ЄСПЛ, Конвенції та Конституції України. Також просить поновити строк на апеляційне оскарження, пропущений з поважної причини, оскільки копію ухвали отримав лише 03.03.2021 роу.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого ОСОБА_5 , який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи прокурора щодо залишення ухвали суду без змін, перевіривши матеріали провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, а апеляційна скарга засудженого ОСОБА_5 - відхиленню.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання та пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 74 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_5 вироком Апеляційного суду АР Крим від 30.11.2007 року засуджений за ст. 257, ч. 4 ст. 187, п.п. 1,9 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 9 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 70, ст. 70 КК України до остаточного покарання довічне позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Разом з тим, дана правова норма містить посилання на строковий критерій визначення підстав для її застосування, зокрема: умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України).
Частиною 1 статті 82 КК України передбачена лише можливість заміни покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена, як і умовно-дострокове звільнення особи.
Зі змісту частини сьомої статті 151 КВК України слідує, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання. Аналогічна правова конструкція закріплена й у частині другій статті 87 КК України.
Інші підстави для звільнення засудженого відсутні, а посилання засудженого ОСОБА_5 на практику Європейського суду з прав людини, яка стосується процедури помилування осіб, засуджених до довічного ув`язнення, із зазначенням необхідності існування реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі, зокрема, на рішення ЄСПЛ у справі Петухов проти України № 2 № 41216/13 від 12.03.2019 року, у якому вказується про необхідність реформування в Україні системи перегляду довічного ув`язнення, а також неможливість відмови Держави у виконанні міжнародних зобов`язань з мотивів відсутності у національному праві (законодавстві) відповідних механізмів, як на підставу для задоволення його клопотання, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь - якої інстанції, про що наголошується і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.07.2020 року.
При апеляційному розгляді встановлено, що змін на рівні національного законодавства щодо довічного позбавлення волі дійсно не має і в чинному законодавстві України присутня колізія.
Як зазначив ЄСПЛ, в національному законодавстві України дійсно існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що може бути усунуто лише шляхом внесення змін до діючого національного законодавства.
За таких обставин, твердження апелянта про порушення ст. 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод інеобхідність застосування щодо нього норм ст.ст. 81, 82 КК України із врахуванням національного законодавства не можна визнати обґрунтованими, оскільки чинним законодавством України не передбачена можливість застосовувати до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи замінювати покарання на більш м`яке.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає вимогам діючого законодавства і підстав для його скасування не вбачає, що не позбавляє засудженого ОСОБА_5 права звернення до Президента України із заявою про помилування для заміни довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Поновити засудженому ОСОБА_5 пропущений строк на апеляційне оскарження.

Ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 лютого 2021 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3