Справа № 446/1496/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/290/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року у м.Львові.
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 11 лютого 2021 року відносно ОСОБА_6 ,
з участю: прокурора ОСОБА_7 ,
представника потерпілої ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 11 лютого 2021 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн.
На підставі ч. 5 ст.74, ст. 49 КК України ОСОБА_6 звільнено від призначеного судом покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн.
Згідно оскаржуваного вироку суду, 23 листопада 2018 року о 11:20 год. ОСОБА_6 , перебуваючи на місцевому ринку ПП «ТОР» в м. Кам`янка-Бузька по вул. Тютюнника, 7, в ході виниклого конфлікту між ним та ОСОБА_9 , діючи умисно, на ґрунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та їх наслідки, бажаючи їх настання, наніс один удар стопою правої ноги в нижню частину лівої ноги ОСОБА_9 . Як наслідок, у потерпілої виявлено один синець на лівій нижній кінцівці, що відноситься до легких тілесних ушкоджень.
Таким чином, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України.
На цей вирок суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуваний вирок , а справу скерувати на новий судовий розгляд.

Свої апеляційні вимоги мотивує тим, що оскаржуваний вирок не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, суд першої інстанції, постановляючи рішення, допустив неповноту судового розгляду і, за наявності суперечливих доказів, безпідставно прийняв до уваги одні докази та відкинув інші. Покликається, що допущена неповнота судового розгляду вплинула на прийняття судом незаконного рішення про його вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки жодного удару потерпілій ОСОБА_9 він не наносив. Апелянт зазначає, що показання потерпілої є неправдивими та надуманими. Вказує, що свідок ОСОБА_10 , яка є подругою потерпілої, та свідок ОСОБА_11 дали неправдиві показання про обставини події, оскільки цих осіб не було на місці конфлікту. При цьому, свідок ОСОБА_11 надавши показання про обставини події, зазначив не вірне місце на території рикну де фактично знаходився він, потерпіла та свідок ОСОБА_12 . Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_12 , який підтвердив, що між обвинуваченим та потерпілою була словесна перепалка, однак жодних тілесних ушкоджень на тілі потерпілої не було і на спричинення їй тілесних ушкоджень остання не скаржилась. Звертає увагу, що під час конфлікту на базарі були люди, які можливо чули словесну перепелку між ним та потерпілою, а також можливо бачили, що після того, як потерпіла плюнула в його сторону він пішов з місця. Про це він заявляв на досудовому слідстві та вимагав допиту свідків, а також заявляв в суді першої інстанції, що зможе забезпечити участь у судовому засіданні свідків - очевидців події, які б підтвердили правдивість його показань. Крім цього, апелянт зауважує, що суд першої інстанції не дав належної оцінки висновку судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень потерпілої. Так, експертом зазначено, що тілесні ушкодження могли утворитись за 9-12 діб до моменту огляду. А відтак, апелянт вважає, що проведена у справі комісійна судово-медичної експертизи надала б цілком протилежний висновок щодо механізму та давності утворення на тілі ОСОБА_9 ушкоджень. Також, звертає увагу на те, що слідчий експеримент з потерпілою проведено не на місці події, а в кабінеті слідчого. При цьому, не було проведено слідчого експерименту із ним та свідками ОСОБА_10 і ОСОБА_13 .

На апеляційний розгляд обвинувачений, захисник та потерпіла не прибули та про причини неявки не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а отже їх неявка у відповідності до ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає розгляду справи.

При апеляційному розгляді прокурор та представник потерпілої заперечили апеляційну скаргу обвинуваченого, з огляду на безпідставність такої.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 дотримані.

Вирок суду ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом першої інстанції відповідно до ст.94 КПК України в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. У вироку суду наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини кримінального провадження, навівши такі у вироку, та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а саме заподіяння потерпілій ОСОБА_9 умисного легкого тілесного ушкодження.
Дані обставини підтверджуються наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку та вірно взяв до уваги, обґрунтувавши своє рішення.
Так, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, стверджується:

- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції повідомила, що 23.11.2018р. близько 11:20 год. коли вона перебувала на ринку разом зі ОСОБА_14 і розставляла товар у торговому павільйоні, до них підійшов ОСОБА_6 і підслуховував їхню розмову. Тоді вона звернулася до нього, щоб він пішов геть, а також вказала йому про наявність грошового боргу його співмешканки перед нею, який не повернуто. Після цього ОСОБА_6 почав її словесно ображати, а згодом вдарив правою ногою в область коліна лівої ноги. Тоді вона пішла з місця події у торговий павільйон;

- показаннями свідка ОСОБА_15 , який у судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що 23.11.2018р. він знаходився на ринку з метою придбання певного товару. Свідок повідомив, що бачив як ОСОБА_9 виходила з торгового павільйону і щось сказала обвинуваченому, який, у свою чергу, правою ногою копнув потерпілу у коліно. Тоді потерпіла пішла до свого павільйону;

-показаннями свідка ОСОБА_10 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що 23.11.2018р. близько 11-12 год. дня, коли вона перебувала на території продуктового ринку, почула сварку. Свідок показала, що бачила потерпілу і обвинуваченого, які між собою сварилися. Зазначила, що під час сварки обвинувачений копнув своєю правою ногою у ліву ногу потерпілої, і після цього всі розійшлися.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги вищенаведені показання потерпілої і свідків, та обґрунтував ними своє рішення, оскільки ці показання у повній мірі узгоджуються між собою та з іншими належними та допустимими доказами, а саме:
-даними протоколу проведення слідчого експерименту від 13.08.2020р. з фототаблицею до нього, з якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 на статисту показала як їй було нанесено тілесні ушкодження 23.11.2018р. обвинуваченим (арк. 35-39 м.к.п.);
-даними висновку експерта №110/2018 від 17.12.2018р., з якого вбачається, що при судово-медичній експертизі потерпілої ОСОБА_9 було виявлено один синець на лівій нижній кінцівці, що виник від дії тупого твердого предмета по механізму удару за 9-12 діб до моменту огляду, тобто може відповідати часу та обставинам, на які вказує потерпіла. Виявлений синець відноситься до легких тілесних ушкоджень. Дане тілесне ушкодження на є характерним для виникнення внаслідок одномоментного падіння на площину з прискоренням чи без такого. По факту виявлення одного тілесного ушкодження слід вважати, що мало місце не менше однієї точки прикладання сили. (арк. 10 м.к.п).
Також у судовому засіданні суду першої інстанції було допитано експерта ОСОБА_16 , який підтримав вищевказаний висновок судово-медичної експертизи та пояснив, що з огляду на характер тілесного ушкодження у потерпілої, час його існування та відсутність інших супутніх ушкоджень, він дійшов висновку, що механізмом завдання такого тілесного ушкодження є саме удар, що міг бути утворений при обставинах, які вказує потерпіла, зокрема ногою у взутті. Експерт зазначив, що такі тілесні ушкодження не характерні для стискання чи падіння.
Апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що сукупність цих доказів повністю підтверджує вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки вони не викликають сумнівів у своїй правдивості та є належними і допустимими.
На переконання колегії суддів, висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, які судом першої інстанції встановлені повно, та підтверджуються вищенаведеними доказами у своїй сукупності.
Апеляційний суд вважає неспроможними покликання обвинуваченого на неправдивість та надуманість показань потерпілої, з огляду на те, що вищенаведені показання потерпілої ОСОБА_9 є послідовні, узгоджуються з показаннями свідків та іншими наявними у справі доказами.
Щодо апеляційних доводів про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_14 , колегія суддів враховує наступне.
У судовому засіданні судом першої інстанції було встановлено наявність неприязних відносин між свідком ОСОБА_14 та потерпілою ОСОБА_9 , що виникли на ґрунті особистих відносин між ними як колишніми співмешканцями, що не заперечили учасники процесу, а відтак суд першої інстанції, враховуючи вказаний факт, обґрунтовано поставив під сумнів показання свідка ОСОБА_14 та не взяв такі до уваги.

У свою чергу, суд першої інстанції, за відсутності будь яких даних про зацікавленість у вирішенні справі свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_15 , які були на місці події і надали чіткі та послідовні показання, які у повній мірі узгоджуються із іншими вищенаведеними доказами, вірно взяв до уваги показання вказаних свідків та обґрунтував ними своє рішення, навівши у вироку відповідні мотиви.

Покликання обвинуваченого на те, що свідок ОСОБА_15 та ОСОБА_10 не були на місці події, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вважає такі голослівними, з огляду на відсутність доказів таких тверджень обвинуваченого.

Апеляційні доводи ОСОБА_6 про існування осіб, які були очевидцями конфлікту, і яких не було допитано у якості свідків, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки такі особи, окрім допитаних у судовому засіданні свідків, у даному кримінальному провадженні не встановлено. При цьому, в апеляційній скарзі обвинувачений покликається на таких осіб абстрактно, без чіткого зазначення їхніх анкетних даних, і матеріалами кримінального провадження не підтверджено факт звернення сторони захисту із клопотанням про допит конкретних осіб, які були очевидцями події, і яких у судовому засіданні суду першої інстанції не було допитано.

Не відповідає дійсності апеляційні доводи обвинуваченого про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки висновку судово-медичної експертизи.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції з належною повнотою оцінив висновок експерта №110/2018 від 17.12.2018р. судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_9 та вірно поклав такий в основу оскаржуваного вироку суду, оскільки даний висновок містить чіткі та однозначні відповіді на поставлені перед експертизою питання, і його дані узгоджуються із іншими належними та достовірними доказами, якими обґрунтовано доведеність вини обвинуваченого у вчиненому.
Крім цього, судом першої інстанції у судовому засіданні за участю учасників провадження було допитано експерта, який проводив дану експертизу і який повністю підтримав, складений ним висновок.
При цьому, колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі обвинуваченим не наведено обґрунтованих доводів, які б ставили під сумнів висновки проведеної у справі судово-медичної експертизи.

Той факт, що слідчий експеримент з потерпілою проведено не на місці події, на думку колегії суддів, не впливає на належність та допустимість як доказу протоколу цієї слідчої дії, оскільки під час вказаного слідчого експерименту потерпілою було продемонстровано яким чином обвинувачений спричинив їй тілесні ушкодження, що у даному випадку не залежить від місця проведення такого відтворення та не впливає на встановлені фактичні обставини кримінального провадження.

Також, у даному випадку не впливає на доведеність вини обвинуваченого і той факт, що з обвинуваченим та свідками ОСОБА_10 і ОСОБА_15 не було проведено слідчого експерименту.

Колегія суддів вважає, що перевіряючи показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він не спричиняв потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що такі свідчення обвинуваченого щодо обставин подій спрямовані на уникнення відповідальності за скоєне та спростовуються сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку та вірно обґрунтував ними свої висновки.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції при ухваленні вироку відносно ОСОБА_6 з належною повнотою оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання колегії суддів вищенаведені у сукупності докази, які обґрунтовано визнано судом першої інстанції допустимими, належними, достатніми та достовірними, повністю доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, та спростовують апеляційні доводи обвинуваченого про відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Призначене ОСОБА_6 покарання, у межах встановлених санкцією ч.1 ст.125 КК України, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України.

Рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 від призначеного судом покарання на підставі ч.5 ст.74, ст.49 КК України прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, за наявності для цього правових підстав із наведенням у вироку суду відповідних мотивів та доводів на їх обґрунтування.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування оскаржуваного вироку суду, а отже така визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою та до задоволення не підлягає.
Крім того, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а також наявність правових підстав для скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, - колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 11 лютого 2021 року відносно ОСОБА_6 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: