Справа №591/1135/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/35/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
Іменем України

05 квітня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/1135/19 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Сум від 25.10.2019, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Лебедин, мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, і постановити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК та призначити йому покарання у виді арешту строком 3 місяці, оскільки обвинувачений неодноразово судимий, на шлях виправлення не став, не працює, негативно характеризується, злочини вчинив у стані алкогольного сп`яніння, вину визнав тільки під впливом беззаперечних доказів, повернення майна фактично не відбулося.

Вироком Зарічного районного суду м. Сум від 25.10.2019 ОСОБА_9 визнаний винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК, і йому призначене покарання у виді обмеження волі строком 3 роки. На підставі ст. 75, 76 КК ОСОБА_9 звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік і покладенням обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Згідно вироку, 02.02.2019 близько 10:01 ОСОБА_9 , знаходячись в магазині «Склад меблів» в м. Суми, вул. Лінійна, 22, повторно, таємно викрав ковдру вартістю 590 грн, проте всі свої злочинні дії до кінця не довів, так як відразу був зупинений працівниками магазину. 17.02.2019 близько 19:10 ОСОБА_9 , знаходячись в магазині «Кошик» у м. Суми по пл. Покровська, 3, повторно, таємно викрав із стелажу пляшку лікеру вартістю 238,85 грн, однак свій злочин до кінця не зміг довести з причин, які не залежали від його волі, так як був затриманий працівниками охорони.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 , які заперечили проти апеляційної скарги та просили відмовити в її задоволенні, а вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі прокурора не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_9 внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Так, посилаючись у своїй апеляційній скарзі на положення ст. 414, 420 КПК, прокурор просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, але покарання, яке прокурор просить призначити обвинуваченому арешт за критерієм порівняльної суворості, який покладений в основу законодавчого переліку (системи) покарань, закріпленому у ст. 51 КК, є більш м`яким покаранням, ніж визначено судом першої інстанції обмеження волі.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги прокурора та їх обгрунтування суперечать ухваленому судом першої інстанції рішенню в частині призначеного виду покарання, так як вказуючи на невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання через м`якість, прокурор фактично просить пом`якшити це покарання як за видом, так і розміром, однак шляхом ухвалення апеляційним судом свого вироку в порядку ст. 420 КПК. При цьому апеляційна скарга не містить жодних мотивів щодо правильного чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, на підставі якого ОСОБА_9 звільнений від відбування покарання з випробуванням.

У той же час, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При призначенні ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень (не тяжкі), особу винного, обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю правопорушень, повернення викраденого майна, відсутність претензій у потерпілих, та які його обтяжують вчинення одного кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, і дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання саме у виді обмеження волі строком 3 роки у межах санкції ч. 2 ст. 185 КК. При цьому необхідно зауважити, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 у виді обмеження волі не є найбільш м`яким з-поміж інших, передбачених у санкції ч. 2 ст. 185 КК видів покарань, а тому перебуває у справедливому співвідношенні як із тяжкістю та обставинами вчиненого, так і особою винного, що у свою чергу вказує на достатність призначеного ОСОБА_9 покарання для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Зазначена в апеляційній скарзі прокурора обставина відносно того, що ОСОБА_9 вчинив одне кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, в повній мірі врахована судом першої інстанції, а доводи щодо визнання ним вини тільки під впливом беззаперечних доказів не знайшли свого підтвердження та є голослівними.

Крім того, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення ст. 75 КК дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Звільняючи ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, разом зі ступенем тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, суд першої інстанції врахував також особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування, зокрема те, що обвинувачений характеризується посередньо, є інвалідом ІІІ групи, має на утриманні неповнолітніх дітей, внаслідок вчинення кримінальних правопорушень жодних шкідливих наслідків не настало, а викрадене майно одразу повернуто потерпілим, які претензій до обвинуваченого не мають, що у своїй сукупності давало достатні підстави про можливість виправлення ОСОБА_9 без реального відбування покарання у виді обмеження волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом визначеного іспитового строку.

Ті обставини, що обвинувачений неодноразово судимий та не працевлаштований, в даному випадку, на думку колегії суддів, не можуть беззаперечно свідчити про те, що реальна форма відбування покарання у виді обмеження волі строком 3 роки буде справедливою і виваженим заходом примусу, у той час як досягти головної мети кримінального покарання (виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень) можливо шляхом застосування ст. 75, 76 КК.

Оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Зарічного районного суду м. Сум від 25.10.2019 відносно ОСОБА_12 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4