Справа №706/102/17
1-кс/705/346/21
УХВАЛА

16.04.2021 м. Умань

Слідчий суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:
13.04.2021 ОСОБА_3 як користувач майна, що перебуває під арештом у вигляді заборони відчуження, звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна.
Із клопотання вбачається, що 03.02.2017 слідчим суддею Христинівського районного суду Черкаської області в межах кримінального провадження № 0000071 від 21.02.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 246 КК України, задоволено клопотання слідчого СВ Христинівського ВП УВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Христинівського відділу Уманської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , про накладення арешту на майно. Накладено арешт на вилучений 01.02.2017 в ході огляду місця події автомобіль марки «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 , який згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_6 , яким користується ОСОБА_3
26.04.2017 ухвалою слідчого судді Христинівського районного суду Черкаської області вказаний арешт скасований, автомобіль переданий на відповідальне зберігання із забороною відчуження.
21.03.2019 кримінальне провадження № 0000071 від 21.02.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 246 КК України, закрите в зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
У судове засідання заявник ОСОБА_3 не з`явився, від нього до суду надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності, клопотання задовольнити.

Слідчий Уманського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_4 , телефонограмою повідомлений про дату і час розгляду клопотання, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.
За таких обставин та з урахуванням передбачених частиною другою статті 174 КПК України процесуальних строків слідчий суддя вважає можливим розглянути клопотання за відсутності зазначених вище осіб.
Дослідивши матеріали клопотання про скасування арешту майна у вигляді заборони на відчуження , слідчий суддя дійшов висновку про доцільність задоволення клопотання, з огляду на таке.
Ухвалою слідчого судді Христинівського районного суду Черкаської області від 03 лютого 2017 року по справі № 706/102/17 у кримінальному провадженні № 0000071 від 21.02.2017 накладено арешт на вилучений 01.02.2017 в ході огляду місця події автомобіль марки «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 , який згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_6 , яким керував ОСОБА_3 .
Ухвалою слідчого судді Христинівського районного суду Черкаської області від 26 квітня 2017 року по справі № 706/102/17 у кримінальному провадженні № 0000071 від 21.02.2017 клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна задоволено, скасовано арешт, накладений на автомобіль марки «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , який згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_6 , яким фактично розпоряджається ОСОБА_3 . Заборонено ОСОБА_3 та ОСОБА_6 будь-яким чином відчужувати автомобіль марки «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , до вирішення по суті кримінального провадження.
Постановою слідчого СВ Христинівського відділення поліції Уманського відділу поліції ГУНП в Черкаській області ОСОБА_7 від 21 березня 2019 року кримінальне провадження № 0000071 від 21.02.2017, що відкрите за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку з відсутністю в діях особи ознак складу цього кримінального правопорушення.
Таким чином, доходжу висновку про те, що на сьогоднішній день, у зв`язку з закриттям кримінального провадження, необхідність в арешті майна, яке належить ОСОБА_3 , у вигляді заборони на відчуження, відпала, що є підставою для задоволення клопотання. З тих підстав, що кримінальне провадження закрито, тобто досудове розслідування завершено без передання обвинувального акту до суду, майно, яким користується ОСОБА_3 підлягає звільненню з під-арешту.
Нормами ст. 174 КПК України визначено, що до компетенції слідчого судді на стадії досудового розслідування відноситься розгляд клопотання власника майна про скасування арешту майна у випадку, якщо необхідність у його застосуванні відпала. Цієї ж статтею встановлено повноваження прокурора на самостійне скасування арешту з майна, якщо ним особисто прийнято постанову про закриття кримінального провадження. Таким чином, у випадку винесення слідчим постанови про закриття кримінального провадження, в межах якого вжито арешт майна, законодавцем не передбачено чіткої, однозначно визначеної правової процедури зі скасування арешту, накладеного на майно, оскільки досудове розслідування завершується, в тому числі, закриттям кримінального провадження, після чого слідчий суддя вже не є тією особою, яка здійснює судовий контроль за дотриманням органом досудового розслідування норм чинного кримінального процесуального законодавства України. Тих самих висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року за № 372/2904/17ц. Водночас, вважаю за доцільне відступити від визначеної ним у цьому рішенні правової позиції, виходячи із такого.
Відповідно до вимог ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Згідно із вимогами ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Відповідно до дефініції, що міститься у п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя це суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 цього Кодексу, голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду. Пунктами 3 та 4 ч. 1 ст. 303 КПК України до повноважень слідчого судді віднесено розгляд скарг на рішення слідчого та прокурора про закриття кримінального провадження. Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу восьмого пункту 5 частини першої статті 11 Закону України «Про міліцію» зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Отже, передумовою звернення до суду із цивільним позовом у буквальному сенсі є існування спору з відповідачем як особою, що порушила цивільне право позивача, у випадку відсутності якого суд цивільної юрисдикції в порядку п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України закриває провадження у справі.
Оскільки слідчий органу досудового розслідування, відповідно до вимог ст. 40 КПК України, законом не уповноважений на прийняття рішення про скасування раніше накладеного на майно арешту у зв`язку із закриттям кримінального провадження, тому і цивільного спору з органом досудового розслідування, предметом якого є зняття арешту з майна, бути не може за відсутності у нього дискреційних повноважень, як і не може бути спору і з судом (слідчим суддею). Норми ст. 174 КПК України не містять прямої вказівки на можливість скасування арешту, який накладено на майно, слідчим суддею у випадку закриття кримінального провадження, однак у той же час, як підставу для скасування арешту майна, визначають звернення до слідчого судді власника або володільця майна із відповідним клопотанням, яке підлягає задоволенню у тому випадку, коли потреба у подальшому обтяженні майна таким засобом забезпечення кримінального провадження зникла. Крім цього, повноваження прокурора на скасування арешту майна існують тільки у випадку, коли ним самостійно прийнято рішення про закриття кримінального провадження (ч. 3 ст. 174 КПК України). Наявність зазначених вище норм ст. 174 КПК України дає підстави вважати, що чинне кримінальне процесуальне та цивільно-процесуальне законодавство не в повному обсязі відповідають тим вимогам, які визначені у Конвенції, та багаточисельній практиці ЄСПЛ, які є джерелами права, щодо правової визначеності, забезпечення якої як складової верховенства права, покладається на Державу в особі відповідних державних органів та із застосуванням відповідних правових інститутів. Право власника майна на використання в такому випадку ефективного, чіткого, передбачуваного для нього правового механізму, який відновлює його право, що обмежено накладеним арештом, на мирне володіння своїм майном, не дотримується. Внаслідок змін у часі судової практики, наявність правових висновків з цього питання та їх обов`язковість до застосування, а отже і обов`язок обізнаності із ними, саме професійними суддями та судами, вважати постанову Верховного Суду у справі № 372/2904/17ц від 15 травня 2019 року тією частиною національного законодавства та тим актом, який визначає правовий механізм скасування арешту з майна власника у закритому кримінальному провадженні, не видається можливим. Невизначеність для заявника (власника майна) правового механізму швидкого скасування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді застосованого при досудовому слідстві такого обтяження, як арешт майна у кримінальному провадженні, має своїм наслідком не тільки непередбачуваність для нього результатів розгляду клопотання або спору судом чи слідчим суддею, а й додатково призводить до покладення на власника майна зобов`язань із відстоювання свого права на користування, розпорядження та володіння своїм майном, шляхом зобов`язання його на подання цивільного позову до суду, що призводить до додаткових витрат з боку власника майна на підготовку та подачу ним цивільного позову. Окрім цього, зняття арешту з майна, що накладений слідчим суддею, у порядку цивільного судочинства, матиме наслідком для позивача створення додаткового обов`язку у вигляді сплати судового збору, а при задоволенні позову у відповідача також виникне зобов`язання із відшкодування позивачеві сплаченого ним судового збору. Цивільно-процесуальне законодавство ґрунтується, в тому числі, на диспозитивності процесу та праві подання сторонами заяв та клопотань по суті справи, змагальності цивільного процесу, який через це є тривалим у часі. Таким чином, запропонований Верховним Судом шлях скасування накладеного у кримінальному судочинстві арешту на майно, зверненням до суду у порядку цивільного судочинства, не забезпечить швидке поновлення обмеженого права власника чи володільця на своє майно. Оскільки ст. 173 КПК України передбачено стислі строки розгляду слідчим суддею клопотання про накладення арешту на майно упродовж 72 годин із моменту його отримання слідчим суддею, вважаю, що застосування правового висновку Верховного Суду з розгляду справ вказаної категорії може призвести і до не дотримання принципу рівності перед законом і судом учасників процесу, оскільки накладення арешту повинно бути застосовано упродовж 72 годин, а його скасування може тривати невизначений час. Оскільки недоторканість права власності є основоположною і непорушною засадою не тільки цивільного, але і кримінального провадження, спираючись на рішення ЄСПЛ у справах «Гудвін проти Сполученого Королівства», «Гожелік та інші проти Польщі», та враховуючи відсутність у слідчого дискреційних повноважень на скасування арешту майна одночасно із прийняттям постанови про закриття кримінального провадження, покладення на власника майна, яке вже обтяжено арештом, додаткового обов`язку із пред`явлення ним позову до суду у порядку цивільного судочинства, вважаю за можливе при розгляді даної категорії справ відступити від правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року за № 372/2904/17ц. До цих висновків доходжу ще й тому, що законодавець, визначаючи повноваження слідчого судді, наявними лише на стадії досудового розслідування, все ж таки відніс до компетенції слідчого судді розгляд скарг на постанови слідчого та прокурора про закриття кримінального провадження, а отже передбачив цей виняток із загального правила, що свідчить про недостатню правову урегульованість ним нормами ст. 174 КПК України порядку скасування арешту з майна у кримінальному провадженні, що може розцінюватись як пробіл у кримінальному процесуальному законодавстві. Про правомірність скасування арешту майна слідчим суддею у випадку закриття кримінального провадження свідчить і положення ст. 170 КПК України, що містить дефініцію арешту, яким є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.
Вважаю, що відступлення від правової позиції Верховного Суду, яка визначена ним у своєму рішенні № 372/2904/17ц від 15 травня 2019 року, відповідає правовій позиції ЄСПЛ, згідно з рішеннями цього Суду у справах «Дія-97» проти України» та «Олександр Волков проти України», де зазначено, що: «… процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, та що сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (див. рішення від 21 жовтня 2010 року у справі ««Дія-97» проти України» (Diya 97 v. Ukraine), заява № 19164/04, п. 47, з подальшими посиланнями)».
Керуючись ст. ст. 103, 110, 174, 369, 371, 372 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання задовольнити.
Скасувати арешт у вигляді заборони відчуження на належний ОСОБА_6 , яким користується ОСОБА_3 , автомобіль марки «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , накладений на підставі ухвали слідчого судді Христинівського районного суду Черкаської області від 26.04.2017 у кримінальному провадженні № 0000071 від 21.02.2017.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1