Справа № 304/1440/19 Провадження № 1-кп/304/53/2021
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2021 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
особи, стосовно якої вирішується питання щодо
застосування примусових заходів медичного характеру
ОСОБА_4 ,
його законного представника ОСОБА_5 ,
захисника адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000270 від 14 червня 2019 року відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгород Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , підопічного Тур`я-Реметівського психоневрологічного інтернату, з базовою загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, особи з інвалідністю ІІ групи, українця, громадянина України, раніше не судимого,

за ознаками вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В :

13 червня 2019 року близько 23.20 год ОСОБА_4 знаходячись на вулиці Центральній в селі Т.Ремета Перечинського району побачив автомобіль марки «ВАЗ 2107», р/н НОМЕР_1 , який було припарковано неподалік магазину «0-24», всередині якого помітив на панелі мобільний телефон марки «XIAOMI Redmi 6A», та скориставшись відсутністю власника ОСОБА_7 , умисно, таємно, з корисливих спонукань, з метою заволодіння чужим майном викрав із салону автомобіля вказаний мобільний телефон, вартість якого згідно висновку експерта № 11/500 від 05 липня 2019 року становить 1 916,66 грн, чим спричинив ОСОБА_7 матеріальну шкоду на вказану суму, за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 185 КК України.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні клопотання про застосування до ОСОБА_4 примусових заходів медичного характеру підтримав та просив таке задовольнити з наведених у ньому підстав.

У судовому засіданні ОСОБА_4 неодноразово змінював свою позицію, в результаті чого свою вину у вчиненні суспільно-небезпечного діяння не визнав, а його законний представник ОСОБА_5 та захисник адвокат ОСОБА_6 клопотання прокурора підтримали і просили таке задовольнити.

Клопотання розглядається у відсутності потерпілого ОСОБА_7 , неявка якого з урахуванням положень ст. 325 КПК України не перешкоджає його розгляду. При прийнятті рішення про розгляд справи за відсутності потерпілого враховується те, що під час розгляду справи потерпілий просив розглядати таку без його участі, претензій до ОСОБА_4 не має, оскільки викрадене йому повернуто, проти задоволення клопотання прокурора не заперечує.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження суд приходить до такого.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Хоча ОСОБА_4 своєї вини у вчиненні вказаного суспільно-небезпечного діяння не визнав, така доведена доказами, дослідженими у судовому засіданні, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_7 , який у судовому засіданні показав, що влітку 2019 року близько 23.00 год зайшов у магазин в селі Т.Ремета Перечинського району, залишивши автомобіль незамкненим, вікно дверцят автомобіля приспущеним та на панелі у салоні мобільний телефон. У магазині знаходився близько 5 10 хвилин, а коли вийшов, то мобільного телефону вже не було і тоді він повідомив поліцію, а згодом написав заяву. Протягом двох тижнів йому зателефонували працівники поліції та повідомили, що знайшли викрадений телефон;

- показаннями свідка ОСОБА_8 , який показав у судовому засіданні, що влітку 2019 року у селі Т.Ремета Перечинського району придбав у ОСОБА_4 мобільний телефон марки «Редмі» або ж «Леново», точно вже не пам`ятає, за 750 грн; про те, що телефон крадений він не знав, якби знав, то не придбавав би. Наступного дня поміняв його з односельчанкою на ім`я ОСОБА_9 на планшет, а згодом дізнався, що телефон крадений. ОСОБА_9 віддала працівникам поліції вказаний мобільний телефон, а він відповідно повернув їй планшет, однак йому грошей ніхто не повернув. Хто саме викрав телефон він не знає, придбав він його у ОСОБА_4 ;

- показаннями свідка ОСОБА_10 , яка у судовому засіданні показала, що у червні 2019 року до неї прийшов ОСОБА_11 та запропонував обміняти мобільний телефон на її планшет, сказав, що телефон його він у когось його придбав, а тому вона погодилася. Це був великий сенсорний телефон, чорного кольору, без картки, яким вона користувалася тиждень, після чого приїхали працівники поліції та попросили видати мобільний телефон. Тоді вона розповіла про обмін з ОСОБА_12 та дізналася, що телефон останньому продав підопічний інтернату, що знаходиться у їх селі, який постійно ходить біля їх будинку;

- показаннями свідка ОСОБА_13 , яка у судовому засіданні показала, що працює у Т.Реметівському психоневрологічному інтернаті старшою медичною сестрою та була у супроводі ОСОБА_4 , коли його викликали на допит. Зазначила, що підопічний веде себе адекватно, інколи порушує порядок закладу та самовільно відлучається з інтернату без дозволу. Після події поведінка ОСОБА_4 змінилася у позитивну сторону, хоча мобільного телефону вона в нього не бачила;

- заявою потерпілого ОСОБА_7 від 14 червня 2019 року, в якій останній просить прийняти міри до невідомої особи, яка 13 червня 2019 року в період з 23.15 по 23.30 год скориставшись незамкненими дверима його автомобіль «ВАЗ 2107», р/н НОМЕР_1 , викрали з панелі належний йому телефон марки «XIAOMI REDMI 6A», внаслідок чого йому завдано матеріальну шкоду на суму близько 3 000 грн;

- протоколом огляду предмета від 14 червня 2019 року, об`єктом якого являється видана потерпілим ОСОБА_7 коробка від мобільного телефону марки «XIAOMI REDMI 6A» Black 2 GB RAM 16 GB ROM, всередині якої знаходився фіскальний чек від 24 березня 2019 року ТОВ «Мобіжук» на придбання вказаного мобільного телефону;

- протоколом огляду мобільного телефону від 25 червня 2019 року, який добровільно видала працівникам поліції ОСОБА_10 , з якого вбачається, що об`єктом огляду являється мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 6А», чорного кольору, сім картки всередині відсутні, ІМЕІ НОМЕР_2 та НОМЕР_3 ;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09 липня 2019 року, за яким свідок ОСОБА_8 впізнав особу, зображену на фото № 2, а саме ОСОБА_4 ;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09 липня 2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_10 впізнала особу, зображену на фото № 2 як особу, з якою обмінялася мобільними пристроями, а саме ОСОБА_8 ;

- висновком судової товарознавчої експертизи № 11/500 від 05 липня 2019 року з ілюстративною таблицею, згідно якого ринкова вартість наданого на дослідження вживаного мобільного телефону марки «Xiaomi» Redmi 6а, чорного кольору, ІМЕІ 1: НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 , з урахуванням ознак зносу станом цін на 13 червня 2019 року могла становити 1 926,66 грн.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та оцінивши докази, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 вчинив суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст.185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна.

Згідно зі ст. 19 КК України осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Водночас ст. 20 КК України визначено, що підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

З аналізу зазначених норм вбачається, що обмежена осудність пов`язана з наявністю у суб`єкта певного психічного розладу, психічної аномалії; внаслідок зазначеного психічного стану особа усвідомлює, але не повною мірою, фактичні ознаки і суспільну небезпечність вчиненого діяння та (або) не повною мірою може керувати ними. Тобто на відміну від неосудної особи, здатність усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними у обмежено осудної особи не виключається; обмежена осудність не виключає осудності як обов`язкової ознаки суб`єкта, отже, не виключає кримінальну відповідальність і покарання за вчинене.

Значення обмеженої осудності полягає в тому, що вона може враховуватись судом при призначенні покарання і відповідно до ч. 2 ст. 94 КК України є підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Як роз`яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 03 червня 2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» (далі Постанова) неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (ч. 2 ст. 19 КК України) чи обмежено осудною (ч. 1 ст. 20 КК України) належить виключно до компетенції суду.

Разом з тим, слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.

Так матеріалами справи, зокрема висновком судово-психіатричного експерта № 94 від 01 серпня 2019 року підтверджується, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявляє ознаки хронічного стійкого психічного захворювання у вигляді легкої розумової відсталості (вираженої дебільності), про що свідчать дані про відставання у розумовому та фізичному розвитку від ровесників, навчання у допоміжній школі-інтернаті, дані неодноразових стаціонарних обстежень та лікувань у психіатричній лікарні, наявність ІІ групи інвалідності з приводу даного захворювання, а також клінічні ознаки: недорозвиток мови, обмежений запас слів, торпідність мислення, інтелектуально-мнестичний недорозвиток до рівня вираженої дебільності, емоційна лабільність.

Також вказаним висновком встановлено, що ОСОБА_4 виявляє ознаки хронічного стійкого психічного захворювання у вигляді легкої розумової відсталості (вираженої дебільності), що позбавляла його у період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, та позбавляє його і в теперішній час, можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними; за своїм психічним станом ОСОБА_4 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Отже, даний висновок експертизи дає підстави вважати, що ОСОБА_4 на момент вчинення інкримінованого йому діяння знаходився у стані неосудності.

Вказані обставини також підтверджуються іншими матеріалами кримінального провадження, зокрема Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0736532, з якої вбачається, що ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи з дитинства довічно, якому протипоказана робота з психофізичними навантаженнями, через що на підставі путівки Закарпатської ОДА № 47 від 21 жовтня 2015 року ОСОБА_4 з 27 жовтня 2015 року зарахований на повне державне утримання до Т.Реметівського психоневрологічного інтернату, де перебуває і на даний час.

Відповідно до ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння у стані неосудності.

Як роз`яснено у п. 8 Постанови з огляду на вимоги статей 19, 94 КК, ст. 19 Закону №1489-III до осіб, визнаних судом неосудними, залежно від характеру і тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб може бути застосована госпіталізація до психіатричних закладів зі звичайним, посиленим чи суворим наглядом або їм може бути надана у примусовому порядку амбулаторна психіатрична допомога за місцем проживання.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

Положеннями ч. 2 ст. 513 КПК України передбачено, що суд, визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Враховуючи наведене, та те, що ОСОБА_4 вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, яке відноситься до проступку, у стані неосудності, та психічний стан його здоров`я і на даний час позбавляє його здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними, що узгоджується з даними висновку судово-психіатричного експерта № 94 від 01 серпня 2019 року, суд приходить до висновку, що до ОСОБА_4 слід застосувати примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 під час досудового розслідування не обирався, на даний час клопотання про його обрання суду не подано, отже питання щодо такого судом не розглядається.

Питання речових доказів вирішуватиметься у порядку статті 100 КПК України.

Що стосується вирішення долі процесуальних витрат, то оскільки згідно з ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 124 КПК України залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України, такі витрати стягуються з обвинуваченого, щодо якого постановлено обвинувальний вирок, а передбачені в Законі з цього правила винятки не поширюються на обставини цієї справи, процесуальні витрати за проведення експертизи в межах даного провадження слід компенсувати за рахунок держави.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлено.

Керуючись ст. 19, 93, 94 КК України, ст. 369, 372, 505, 513 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000270 від 14 червня 2019 року відносно ОСОБА_4 задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який вчинив суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Речові докази, а саме коробку від мобільного телефону марки «Xiaomi Redmi 6А» та мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 6А», що передані на відповідальне зберігання потерпілого ОСОБА_7 такому повернути.

Процесуальні витрати за проведення судової товарознавчої експертизи № 11/500 від 05 липня 2019 року у сумі 785 (сімсот вісімдесят п`ять) грн компенсувати за рахунок Державного бюджету України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Перечинський районний суд протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Копію ухвали суду сторони кримінального провадження можуть отримати в Перечинському районному суді Закарпатської області в порядку, передбаченому ч. 6, 7 ст.376 КПК України.

Головуючий: ОСОБА_1