Справа № 352/1627/18
Провадження № 11-кп/4808/228/21
Категорія ч.2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря с/з ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську справу за апеляційною скаргою (далі АС) обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_10 , на вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2019 року по кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК),-

в с т а н о в и л а:

Вказаним вироком ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та зареєстрований АДРЕСА_1 , мешканець АДРЕСА_2 , з неповною базовою загальною середньою освітою, офіційно не працюючий, одружений, на утриманні має троє малолітніх дітей, раніше не судимий, громадянин України, -

визнаний винуватим та засуджений за вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 286 КК та призначено йому покарання, із застосуванням ч.1 ст.69 цього ж Кодексу, у виді позбавлення волі на строк один рік шість місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки.

Цивільний позов Івано-Франківської обласної клінічної лікарні задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_9 у користь Івано-Франківської обласної клінічної лікарні - 8773 (вісім тисяч сімсот сімдесят три) грн. 38 коп. за лікування потерпілого.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_9 - 16432 (шістнадцять тисяч чотириста тридцять дві) грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 86000 (вісімдесят шість тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди та 6000 (шість тисяч) грн. судових витрат, а всього 108432 (сто вісім тисяч чотириста тридцять дві) грн.

Також вказаним вироком ухвалено стягнути з ОСОБА_9 у користь держави 3956 (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят шість) грн. 60 коп. процесуальних витрат, а саме: 988,70 грн. за висновок експертизи № 4.2-1015/17; 988,70 грн. за висновок експертизи № 4.2-1016/17; 1979,20 грн. за висновок експертизи № 10-83/17.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

За вироком суду ОСОБА_9 засуджений за те, що він керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому ОСОБА_11 тяжке тілесне ушкодження.

Судом встановлено, що Згідно вироку суду, 20 жовтня 2017 року близько 19 год. 30 хв. у темну пору доби, суху погоду обвинувачений, керуючи автомобілем марки «MITSUBISHI Galant» реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, що значно знижує реакцію та унеможливлює належну оцінку дорожньої ситуації, рухався по вул. І. Франка в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області у напрямку автодороги Н-10. У цей час по правому узбіччю вул. І. Франка по напрямку руху автомобіля під керуванням обвинуваченого рухались пішоходи ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . При наближенні до пішоходів обвинувачений проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити попереду небезпеку для руху у вигляді пішоходів, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості автомобіля аж до його зупинки, не справившись з керуванням, виїхав на праве узбіччя, де вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_11 .

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_9 порушив: п.п.1.10., 2.3.«б», 2.9 «а», 10.1., 12.1.,12.3. Правил дорожнього руху України, в результаті яких сталася ДТП, внаслідок якої ОСОБА_11 отримав тяжке тілесне ушкодження. Отже, обвинувачений ОСОБА_9 вчинив злочин, за який передбачена відповідальність ч.2 ст. 286 КК України.

В апеляційній скарзі, захисник та обвинувачений ОСОБА_9 не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, вважає, що оскаржуваний вирок підлягає до зміни, з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Захисник вказує на те, що врахувавши всі пом`якшуючі обставини, суд в повній мірі не врахував характеризуючі дані особи обвинуваченого, зокрема, його молодий вік, вчинення злочину вперше, негативне ставлення до вчиненого, позитивну характеристика по місцю проживання. Вказані обставини, на думку захисника, дають підстави для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання.

Захисник також вказує, що вчинений ОСОБА_9 злочин не призвів до тяжких наслідків, обвинувачений частково відшкодував шкоду, визнав повністю цивільні позови, сприяв встановленню істини у справі, повністю визнав вину, щиро розкаявся, засуджує свою поведінку, відсутні претензії з боку потерпілого, а відтак вказані обставини цілком свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства і можливість застосування ст. 75 КК України.

З цих підстав, оскаржуваний вирок суду першої інстанції, захисник та обвинувачений в частині призначеного покарання просили змінити, шляхом пом`якшення призначеного покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Ухвалою колегії суддів Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року АС захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнено частково. Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2019 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК в частині призначеного покарання змінено.

Постановлено вважати ОСОБА_9 засудженим за ч.2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік шість місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 цього ж Кодексу.

В решті вирок суду залишено без змін..

На вказану ухвалу апеляційного суду прокурором, який приймав участь у суді апеляційної інстанції ОСОБА_13 було подано касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу з підстав істотного порушення кримінального процесуального законодавства, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості кримінального правопорушення внаслідок м`якості.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 квітня 2021 року апеляційну скаргу прокурора задовольнено частково. Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 30.04.2020 року щодо ОСОБА_9 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Верховний Суд своє рішення мотивував тим, що при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням апеляційний суд неналежно врахував обставини вчинення злочину та його наслідки, оскільки ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, своїми діями грубо порушив низку вимог ПДР, у результаті чого сталась ДТП, унаслідок якої потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Також зазначено, що суд апеляційної інстанції, застосовуючи положення ст. 75 КК, хоча й зазначив установлені ним пом`якшуючі обставини (які були підставою для застосування ст. 69 КК), однак, на думку Суду з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставин злочину і його наслідків вищевказані мотиви в ухвалі апеляційного суду не є переконливими, оскільки не свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та що таке звільнення від покарання буде достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Водночас Суд звернув увагу на те, що за таких самих даних щодо тяжкості вчиненого злочину, даних про особу засудженого та конкретних обставин кримінального провадження, застосування ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

З урахуванням викладеного, призначено новий судовий розгляд в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді ОСОБА_3 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подані АС, просять вирок суду скасувати та задовольнити апеляційні вимоги; пояснення прокурора ОСОБА_7 , яка заперечили проти задоволення поданої АС, просить вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і додані документи та обговоривши доводи і мотиви АС, колегія суддів приходить до висновку, що подана АС підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах АС.

Відповідно до ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно ст. 94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Даних вимог закону суд першої інстанції в повній мірі не дотримався.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення (злочину) та кваліфікація його неправомірних дій за ч.2 ст. 286 КК, відповідає встановленим судом фактичним обставинам, і це в АС не оспорюється. Як вбачається із вироку Тисменицького районного суду від 11 листопада 2019 року, ОСОБА_9 , в порядку ч.3 ст.349 КПК, правильно зрозумів зміст обставин справи, і у зв`язку із повним визнанням вини, вважав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів, зібраних на досудовому слідстві, і що в подальшому він не матиме права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку. Інші учасники судового розгляду проти цього не заперечили.

Колегія суддів не вбачає порушень проведення судом судового розгляду в порядку ч.3 ст.349 КПК, а тому фактичні обставини справи, які ніким з учасників процесу не оспорюються, апеляційним судом не перевірялися.

У відповідності до положень ст.65 КК, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 цього ж Кодексу, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Покликання апелянтів про зміну оскаржуваного вироку шляхом пом`якшення призначеного покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, то вони не є слушними, позаяк враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставини його вчинення і наслідки, оскільки ОСОБА_9 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, своїми діями грубо порушив низку вимог ПДР, у результаті чого сталась дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження. А щодопокликання апелянтів про відсутність претензій з боку потерпілого, також не є обґрунтованими, так як думка потерпілого при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_9 від покарання може враховуватись в сукупності з іншими обставинами, однак не є вирішальною.

З огляду на зазначене, враховуючи обставини, які пом`якшують обвинуваченому покарання, і які були підставною для застосування судом першої інстанції положень ст. 69 КК, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставин вчинення злочину і його наслідків, колегія суддів вважає, що в сукупності вони не свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання і що таке звільнення від покарання буде достатнім для його виправлення і попередження вчиненню нових кримінальних правопрушень.

У п.п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК, стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У п. 8 вказаної вище Постанови зазначено, що у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

У п. 9 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, вказано, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивованим.

У п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих обставин та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому, таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Щодо доводів апелянтів про застосування щодо обвинуваченого положень ст. 69 КК, колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Колегія суддів враховує обставини, які пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_9 покарання та дані про його особу, зокрема: щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, провне відшкодування завданої потерпілому шкоди, а також те, що він раніше не судимий, за місцем проживання та за місцем реєстрації характеризується позитивно, має на утриманні трьох малолітніх дітей: сина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дочку ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; працює неофіційно, заробляючи кошти на проживання своєї багатодітної сім`ї та на оплату за оренду житла в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області; на наркологічному та психіатричному обліках не перебуває та думку потерпілого ОСОБА_11 , який просив обвинуваченого суворо не карати.

Обставиною, яка обтяжує обвинуваченому ОСОБА_9 покарання визнано вчинення злочину особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Згідно розписки потерпілого ОСОБА_11 , поданої під час апеляційного розгляду вбачається, що він претензій майнового та немайнового характеру до обвинуваченого не має. На даний час шкода відшкодована повністю та просить призначити обвинуваченому покарання без позбавлення волі.

Враховуючи наведене вище, слід зазначити, що вказані обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому та дані про його особу, дають підстави для застосування положень ст. 69 КК при призначення покарання тобто перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст. 286 КК, а саме у виді штрафу.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, саме таке покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин по справі, у їх сукупності, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як ним, так і іншими особами, та відповідатиме принципам індивідуалізації покарання, співмірності та встановленій ст. 50 КК меті призначення покарання.

Крім цього, слід звернути увагу на те, що під час апеляційного прокурор не заперечувала щодо застосування до обвинуваченого при призначенні йому покарання положень ст. 69 КК, однак заперечила застосування положень ст. 75 КК.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

З огляду на викладене, з урахуванням позиції Верховного суду, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_10 слід задовольнити частково, а тому вирок суду першої інстанції, слід змінити в частині призначеного покарання.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2019 року щодо ОСОБА_9 змінити.

ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК, та призначити йому покарання, із застосуванням положень ч.1 ст.69 цього ж Кодексу - у виді штрафу в розмірі 34000 грн. (тридцять чотири тисячі гривень), з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки.

В решті вирок Тисменицького районного суду від 11.11.2019 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_5

ОСОБА_4