Номер провадження: 11-сс/813/1100/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

перекладача ОСОБА_10

перекладача ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2021 року про застосування запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, у кримінальному провадженні № 0000453 від 04.07.2021 року,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2021 року застосовано до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор», строком 60 діб, тобто до 02.09.2021 року.

Рішення суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою мотивоване обґрунтованістю підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та його тяжкістю, відсутністю соціальних зв`язків на території міста та працевлаштування.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказану ухвалу захисник ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржена ухвала є необґрунтованою, зокрема, захисник стверджує, що:

1.щодо наявності обґрунтованої підозри захисник звертає увагу, що:

- ОСОБА_8 було затримано зі спливом 14 годин після вчинення кримінального правопорушення (відповідно до зазанченого у протоколі часу),

- протокол допиту свідка (громадянина ОСОБА_13 ), на якому ґрунтується підозра ОСОБА_8 , не може бути прийнято до уваги, оскільки відповідний допит проводився за відсутності перекладача;

- підозрюваних з моменту затримання не було допитано жодного разу;

- прокол допиту свідка вчинено 04.07.2021 року у період часу з 17:30 до 17:40, тобто до початку досудового розслідування, адже відомості до ЄРДР щодо кримінального правопорушення внесено 04.07.2021 року о 18:26;

2. посилання слідчого на існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, ґрунтуються на припущеннях та я суто формальним їх переліченням, без підтвердження їх жодними доказами;

3. ОСОБА_8 навчається в МГУ та має позитивні характеристики, має посвідку на тимчасове місце проживання на території м. Одеси, не має судимості. ОСОБА_8 також не було повідомлено про підозру щодо інших кримінальних правопорушень;

4. наявність обґрунтованої підозри щодо особи не може бути підставою для утримання її під вартою.

Посилаючись на викладене, захисник просить скасувати оскаржену ухвалу і ухвалити нову ухвалу, якою застосувати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час в період з 22:00 до 6:00, підозрюваного звільнити з під варти в залі судового засідання.

Позиції учасників судового розгляду.
28 липня 2021 року захисником ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 було подано письмові пояснення до апеляційної скарги, у яких захисник, підтримуючи доводи апеляційної скарги, поданої захисником ОСОБА_12 , звернула також увагу апеляційного суду на невідповідність клопотання слідчого вимогам ст. 184 КПК України, недоведеність ризиків, на які посилається прокурор.

Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні зазначив, що пробачив підозрюваного.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначив, що підозра є обґрунтовано, у кримінальному провадженні триває досудове розслідування, докази, наявні у справі, підтверджують причетність підозрюваного до інкримінованого йому правопорушення, а ризики, зазначені у клопотанні та досліджені судом першої інстанції, продовжують існувати та актуальності не втратили. Окремо, прокурор звернув увагу на те, що вчинений злочин є корисливим та вчиненим із застосуванням насильства.

У судовому засіданні захисник наполягала на доводах апеляційної скарги та просила скасувати оскаржену ухвалу і ухвалити нову ухвалу, якою застосувати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити такі дії: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ч.1, п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону слідчим суддею дотримані, його висновки про необхідність відносно ОСОБА_8 застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обґрунтованими.

Щодо висновку суду першої інстанції про обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованого злочину, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Аналіз норм КПК України дає підстави дійти до висновку про те, що КПК України оперує поняттям доказування, яке у даному випадку втілюється у понятті «обґрунтованість підозри», а також у стандарті «достатніх підстав». Разом з тим, чинним КПК України не визначено саме поняття «обґрунтованість підозри».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Таким чином, при повідомлені особі про підозру при вказаних обставинах, КПК України передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав».

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» передбачає наявність доказів, які лише об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним кримінальним правопорушенням і є достатніми, щоб виправдати подальше розслідування для висунення обвинувачення або спростування такої підозри (рішення ЄСПЛ у справах «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28.10.1994 та «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990).

Аналогічно, в п. 175 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» наведено поняття «обґрунтована підозра», яке означає, що існують факти й інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Крім того, відповідно до практики ЄСПЛ, розумна підозра у вчиненні кримінального правопорушення, про яку йдеться у статті 5 (підпункт с) пункту 1) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин.

Також ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, черга до яких надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення, відповідно обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Крім того, відповідно до п. 73 рішення «Степуляк проти Молдови» (Stepuleac v. Moldova), 8207/06, 6 листопада 2007 року, ЄСПЛ вказує на те, що інформація, яка перебуває у розпорядженні об`єктивного спостерігача, повинна давати можливість останньому дійти висновку щодо можливості причетності особи до вчинення конкретного правопорушення.

Стандарт переконання «обґрунтована підозра» достатньо вимогливий, хоча значно слабкіший за стандарт «поза розумним сумнівом», який вимагається для кримінального засудження.

При цьому, на етапі досудового розслідування слідчий суддя неуповноважений вирішувати питання, які підлягають вирішенню судом під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, з`ясовувати наявність складу кримінального правопорушення в діях підозрюваної особи, правильність кваліфікації цих дій, оцінювати докази у справі з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину.

Крім того, враховуючи положення п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, відповідно до якої повідомлення про підозру є лише початковою стадією притягнення до кримінальної відповідальності, оцінка обґрунтованості підозри не повинна пред`являти до наданих доказів у кримінальному провадженні таких же високих вимог, як під час прийняття рішення про висунення обвинувачення чи прийняття рішення судом по суті розгляду кримінального провадження.

Слідчий суддя повинен, ґрунтуючись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, встановити певну співрозмірність між рівнем обмеження прав і свобод підозрюваного, з одного боку, та між рівнем обґрунтованості повідомленої підозри, з іншого.

У даному випадку, слідчий суддя звернув увагу на наявність доказів обґрунтованості підозри, без прямого їх дослідження, чим було виконано вимоги чинного кримінального процесуального законодавства, та дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про існування обґрунтованої підозри в даному кримінальному провадженні.

Оцінюючи доведеність наявності у кримінальному провадженні заявлених слідчим ризиків, та, відхиляючи посилання захисників на їх формальність, апеляційний суд враховує такі обставини.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Крім того, апеляційний суд враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Враховуючи обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінується, у вигляді позбавлення волі до 10 років з конфіскацією майна, враховуючи суспільно-небезпечний характер такого діяння, а також характеризуючі дані підозрюваного, відповідно до який останній є громадянином іншої держави, не має постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків на території міста та офіційно не працевлаштований, а тому розуміючи, що йому може бути призначена реальна міра покарання у виді позбавлення волі, він може мати намір уникнути покарання, апеляційний суд приходить до переконання, що наявний ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризик у вигляді можливого переховування підозрюваної від органу досудового розслідування та суду.

Окрім того, на думку апеляційного суду, наявність місця проживання як і доводи захисника ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_8 не має наміру переховувався від суду, позбавлений можливості знищи, сховати або спотворити докази, не має потреби незаконно впливати на свідків, потерпілого або експерта та перешкоджати кримінальному провадженню, а також не збирається вчиняти інше кримінальне правопорушення не є настільки міцними та впливовими на поведінку підозрюваного щоб гарантовано забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків. Так само не суттєвими є і зазначені у апеляційній скарзі позитивні характеристики підозрюваного за місцем навчання.

Жодних розумних гарантій добросовісної поведінки підозрюваного, у випадку обрання більш м`якого запобіжного заходу на вказаній стадії кримінального процесу, слідчому судді, як і апеляційному суду надано не було.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за наявності ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, неможливим є застосування жодного із більш м`яких запобіжних заходів забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, тому застосування тримання під вартою, на даному етапі є виправданим.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що не доведено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК спростовуються матеріалами кримінального провадження, а відсутність претензій матеріального та морального характеру у потерпілого та відсутність судимостей, хоча і заслуговують на увагу, але не є тими безумовними обставинами, які унеможливлюють продовження строку тримання під вартою або ж беззаперечно знижують (зменшують) ймовірність реалізації ризиків, розглянутих вище.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності як доказу протоколу допиту свідка апеляційний суд до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Апеляційний суд констатує, що у відповідності до положень ч. 2 ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі доказі в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК України.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Аналізуючи вищевикладені обставин в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статями 176, 177, 178,182, 183, 194, 196,197 370-372, 376, 404, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2021 року про застосування запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 187 ч. 2 КК України, у кримінальному провадженні № 0000453 від 04.07.2021 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4