КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 21.12.2020 задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №8 ОСОБА_8 , та накладено арешт із забороною користування на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , на час досудового розслідування та судового розгляду.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді, та відмовити в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_7 .

У клопотанні про поновлення строку апеляційного оскарження захисник зазначав, що оскаржувана ухвала постановлена без виклику та участі власника майна ОСОБА_7 та її представника, а копію ухвали слідчого судді ним отримано лише 28.01.2021.
У апеляційній скарзі захисник вказував на те, що слідчим суддею не було досліджено письмові докази щодо порядку набуття права власності на квартиру, та не з`ясовано дійсні обставини справи, зокрема, що ОСОБА_9 відомі всі обставини відступлення прав вимоги з 28.08.2015, про продаж квартири на користь ОСОБА_10 з 10.11.2015, про продаж квартири ОСОБА_7 з 07.02.2016, а також не враховано, що судами в цивільному процесі досліджувалися обставини справи та встановлена законність вчинених дій.
На думку захисника, письмові докази та факти наявності реальної заборгованості, реального укладення кредитного договору, договору іпотеки, договорів уступки прав вимоги, направлення вимог, укладення з потерпілою попереднього договору купівлі-продажу, тощо, спростовують пояснення ОСОБА_9 щодо шахрайських дій з квартирою.
Захисник вважав, що ОСОБА_9 звернулася із заявою до слідчого з порушенням територіальної підслідності, оскільки останній відомо, що ОСОБА_11 проживав на АДРЕСА_2 , спірна квартира знаходиться в Солом`янському районі м. Києва, робоче місце приватного нотаріуса ОСОБА_12 знаходиться на АДРЕСА_3 , ОСОБА_10 в період подій мешкала в Шевченківському районі м. Києва, ОСОБА_7 мешкала в Житомирській області, всі перемовини з ОСОБА_9 проводилися на території Солом`янського та Шевченківського районів м. Києва. А тому, на думку апелянта, дане провадження підслідне Солом`янському УП ГУНП у місті Києві.
Слідчим суддею помилково взято до уваги постанову слідчого про визнання спірної квартири речовим доказом, оскільки ОСОБА_7 жодної майнової або моральної шкоди заподіяти ОСОБА_9 не може, з нею жодних відносин не мала, є добросовісним набувачем майна і використовує його для проживання своєї сім`ї.
Накладення заборони користуватися даною квартирою прямо суперечить ч. 12 ст. 170 КПК України.
Крім того, 19.10.2020 сплинув строк давності притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки дії ОСОБА_11 та ОСОБА_10 щодо заволодіння квартирою шляхом її продажу відбулися 19.10.2015, однак підозра не була пред`явлена жодній особі, а тому, на думку апелянта, на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження підлягає закриттю.
Цивільний позов в даному кримінальному провадженні не заявлений, що свідчить про помилковість висновків органу досудового розслідування про можливість виникнення заподіяної шкоди у майбутньому.
Слідчий суддя, накладаючи арешт на спірну квартиру, порушив права ОСОБА_7 , як власниці квартири, визначені Конституцією України, та допустив порушення норм процесуального права.
У судове засідання власник майна ОСОБА_7 не з`явилася, клопотань про відкладення судового засідання не подавала.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, думку прокурора ОСОБА_5 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто без виклику та у відсутності власника майна та його захисника, дані про вручення їм ухвали слідчого судді у матеріалах справи відсутні.
Як зазначено у апеляційній скарзі, копію оскаржуваної ухвали захиснику вручено 28.01.2021, тоді як подано апеляційну скаргу 01.02.2021, тобто в строк, передбачений абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України.
У зв`язку з наведеним, підстави для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження відсутні.
Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим відділом Святошинського УП ГУ НП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003638 від 14.08.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Згідно даних витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0003638, до реєстру внесено відомості про те, що 14.08.2020 до слідчого відділу Святошинського УП ГУ НП у місті Києві надійшла заява від ОСОБА_9 , з приводу того, що ОСОБА_11 за попередньою змовою з ОСОБА_10 , шляхом обману, заволоділи майном ОСОБА_9 , та своїми умисними корисливими діями спричинили матеріальний збиток, з попередньою правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 190 КК України.
Постановою старшого слідчого слідчого відділу Святошинського УП ГУ НП у місті Києві ОСОБА_13 від 10.12.2020 квартиру АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0003638 від 14.08.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
16.12.2020 прокурор Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просив накласти арешт із забороною користування на квартиру АДРЕСА_1 , на час досудового розслідування та судового розгляду.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 21.12.2020 задоволено клопотання прокурора, та накладено арешт із забороною користування на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , на час досудового розслідування та судового розгляду.
Постановляючи ухвалу про арешт майна, слідчий суддя виходив з необхідності збереження речових доказів.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
З матеріалів судового провадження вбачається, що органом досудового розслідування під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя, у порушення вимог п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт нерухомого майна, належним чином не перевірив правову підставу для такого арешту та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, та не встановив достатність доказів на підтвердження підстав для накладення арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.
Не зважаючи на те, що слідчим визнано квартиру АДРЕСА_1 , речовим доказом в кримінальному провадженні № 0003638 від 14.08.2020, у клопотанні та ухвалі слідчого судді не доведено таку мету арешту вказаного майна, як збереження речових доказів.
Так, як убачається із даних наявного у матеріалах клопотання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована 04.02.2016 на праві власності за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2016.

Даних щодо причетності ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, за яким здійснюється досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні, матеріали справи не містять. Повідомлення про підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, не вручено, та відомості про можливу причетність останньої до вказаного кримінального правопорушення, до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0003638, не внесено.
Крім того, матеріали справи не містять, та під час апеляційного розгляду стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу від 04.02.2016, на підставі якого ОСОБА_7 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнаний у встановленому законом порядку недійсним.

Накладаючи арешт на майно добросовісного набувача, слідчий суддя не перевірив, чи виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи ОСОБА_7 потребам досудового розслідування, і чи не порушує при вказаних обставинах справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

У порушення ст.ст. 171, 173 КПК України, слідчий суддя не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.
Крім того, як убачається із положень ч.ч. 11, 12 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. Заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

Накладаючи арешт на квартиру із забороною користування нею, слідчим суддею не враховано вимоги вказаної статті, та не наведено в ухвалі жодного обгрунтування необхідності позбавлення права власника майна користуватися житлом.

Крім того, у відповідності ч. 1, 2 ст. 172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Необхідність розгляду клопотання про арешт майна у відсутності власника майна завжди має бути об`єктивно обґрунтована з метою недопущення порушення права на захист особи та забезпечення змагальності, всебічності судового розгляду.
Відповідна необхідність може обумовлюватися наявністю обґрунтованої підозри, що власник майна, в разі повідомлення про наміри накласти арешт на його майно, може сховати, знищити, пошкодити, відчужити майно.
У будь-якому випадку слідчий повинен мотивувати необхідність розгляду клопотання без повідомлення власників майна, а слідчий суддя переконатися, що таке мотивування є обґрунтованим.
Однак, слідчий суддя прийняв рішення про необхідність розгляду клопотання слідчого про арешт майна без повідомлення власника майна, жодним чином не мотивувавши своє рішення наявністю об`єктивних для цього підстав.
Наведене у сукупності дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді обмеження права власності ОСОБА_7 здійснено в порушення вимог закону, а отже втручання в її право на мирне володіння та користування майном здійснено без законних на те підстав.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого.
Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року, якою накладено арешт із забороною користування на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 на час досудового розслідування, та судового розгляду, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №8 ОСОБА_8 про накладення арешту із забороною користування на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 на час досудового розслідування, та судового розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3