УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2021 року

м. Київ
справа № 756/16294/20
провадження № 51-2292ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу адвокатів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року по справі № 756/16294/20.
Суть питання
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року затверджено угоду про визнання винуватості від 14 грудня 2020 року між прокурором у кримінальному провадженні з одного боку та обвинуваченим ОСОБА_7 .
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України та призначено покарання: за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України (в ред. Закону України від 17 червня 2020 року №720-ІХ) у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України (в редакції Закону України від 04 березня 2020 року №524-ІХ) у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права обіймати певні посади та займатися певною діяльністю та без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено обов`язки, визначені ст. 76 КК України.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 у співучасті з Особою 2 та Особою 3 вчинив пособництво у створенні необхідних умов та сприяння у висловленні прохання та одержання Особою 1, як службовою особою, яка займає відповідальне становище, керівником самостійного структурного підрозділу центрального апарату Міністерства оборони України, яка являлася уповноваженою особою по здійсненню контролю за здійсненням фінансово-господарської діяльності у Збройних Силах України, проведення закупівлі та укладання контракту (договору) про закупівлю засобів, 17 та 19 серпня 2020 року від директора ТОВ «РІВЕРСАЙД ГРУП» ОСОБА_8 неправомірної вигоди у великому розмірі на суму 500 000 грн для себе Особи 1, без законних на те підстав, за вчинення цією службовою особою, в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду дій з використанням наданої їй влади та службового становища.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, адвокати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які діють в інтересах ОСОБА_6 , оскаржили вирок до апеляційного суду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційну скаргу адвокатів повернуто особам, які її подали.
У касаційній скарзі адвокати, посилаючись на допущені, на їхню думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та на неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати рішення місцевого і апеляційного судів, а матеріали кримінального провадження направити до суду першої інстанції для призначення судового розгляду в загальному порядку.
Обґрунтовуючи вказані вимоги, адвокати зазначають про неправильне застосування ст. 75 КК України, а також зазначають, що суд першої інстанції всупереч презумпції невинуватості фактично встановив винуватість ОСОБА_6 , як співучасника у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, що, у свою чергу, залишилося поза увагою апеляційного суду.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 24 КПК України гарантується право на оскарження процесуального рішення. Водночас, вказаною нормою дане право пов`язано з передбаченим цим Кодексом порядком на таке оскарження. Крім того ч. 2 вказаної статті гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Суб`єктів, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст.393 КПК України. При цьому, згідно з п.10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК України.
Поряд з цим відповідно до ч.4 ст.475 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому КПК України, та на підставах, передбачених ст.394 КПК України.
Згідно з позицією, що міститься у правовому висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 березня 2016 року (справа №5-374кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст.394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч.2 ст.24 КПК України.
Виходячи з наведеного у ОСОБА_6 як іншої особи, та його захисників ОСОБА_4 і ОСОБА_5 право на оскарження вироку щодо ОСОБА_7 може виникнути тільки у випадку, якщо вирок стосується прав, свобод та інтересів саме ОСОБА_6 ..
Однак, вирок районного суду на підставі угоди про визнання винуватості щодо ОСОБА_7 попри те, що містить твердження, що кримінальне правопорушення останній вчинив шляхом пособництва у проханні надати неправомірну вигоду у великому розмірі, вчинене службовою особою Особою 1, яка займає відповідальне становище, з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стосується виключно обвинувачення ОСОБА_7 , який уклав угоду про визнання винуватості.
При цьому суд першої інстанції, як про це зазначив апеляційний суд в ухвалі, не досліджував та не надавав оцінки правомірності дій ОСОБА_6 , і тим більше не вирішував наперед питання про права, свободи чи інтереси останнього, і не встановлював преюдиційні факти щодо нього.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що будь-яких ознак, за якими можна було б ідентифікувати безіменну особу, про пособництво якій ідеться у вироку щодо ОСОБА_7 , цей вирок не містить.
Зазначена у вироку посада Особи 1, як службова особа, яка займає відповідальне становище, - керівник самостійного структурного підрозділу центрального апарату Міністерства оборони України, яка являється уповноваженою особою по здійсненню контролю за здійсненням фінансово-господарської діяльності у Збройних Силах України, не дозволяє ідентифікувати особисті дані цієї особи без проведення судового розгляду щодо неї з дослідженням відповідних доказів.
Також Верховний Суд погоджується і з тим, що наявність публікацій на сайті Державного бюро розслідувань, а також в засобах масової інформації, де ОСОБА_6 вказано як начальника управління Командування медичних сил Збройних сил України, який, спільно з іншими особами, нібито, отримав неправомірну вигоду від підприємства ТОВ «Ріверсайд Груп», не дозволяє однозначно ідентифікувати його, як Особу 1, зазначену у вироку, оскільки в рішенні суду не зазначено особистих даних, а також конкретну назву посади такої особи.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що адвокати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які діють в інтересах ОСОБА_6 , не є особами, які мають право на апеляційне оскарження вироку Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_7 у відповідності до вимог ст.393 КПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвокатів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3