Справа №574/448/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/309/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми у режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 , на ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 08 вересня 2020 року, якою ОСОБА_7 було відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення його від покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк та звільнення з-під варти,-

ВСТАНОВИЛА:

19 травня 2020 року до Буринського районного суду Сумської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 , в якому він просив застосувати до нього строк давності у відповідності до ч.5 ст.80 КК України або замінити його покаранням у виді позбавлення волі. Своє клопотання ОСОБА_7 обґрунтовував тим, що вироком Апеляційного суду Сумської області його було засуджено за вчинення особливо тяжкого злочину до покарання у виді довічного позбавлення волі. При цьому, він вважає, що апеляційний суд призначаючи вказане клопотання припустився помилки та обрав йому безстроково запобіжний захід тримання під вартою, що унеможливило виконання вироку. Зазначає, що він не ухилявся від відбування покарання, нових злочинів не вчинив, відбув 16 років 7 місяців 14 днів довічного позбавлення волі, а тому, на його думку, строк давності виконання цього вироку минув.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 08 вересня 2020 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено з підстав, що суд вважав хибним посилання засудженого на ч. 5 ст. 80 КК України, як підставу для звільнення його від відбуття покарання або заміну на позбавлення волі, оскільки вказана стаття застосовуються до осіб, відносно яких з дня набрання чинності обвинувальний вирок не було виконано. Оскільки Вирок Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004 відносно ОСОБА_7 року набрав законної сили 22.03.2005 року і звернутий до виконання в межах строків виконання обвинувального вироку суду, тому суд вважав, що клопотання засудженого задоволенню не підлягає.

Не погодившись в вказаним судовим рішенням, засуджений ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку та просив колегію суддів ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 08 вересня 2020 року скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а матеріали кримінального провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_7 наголошував на тому, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, невмотивованою та такою, що істотно порушує, як кримінально-процесуальне законодавство України, так і Конституцію України, Європейську Конвенцію з прав людини та основоположних свобод.

Апелянт зазначає, зі змісту ухвали суду вбачається, що судом його клопотання було розглянуто по суті, однак відмова у його задоволенні судом мотивована тим, що таке клопотання не підсудне Буринському районному суду Сумської області. При цьому, ОСОБА_7 вважає, що за умови, якщо його клопотання було б не підсудне даному суду, то суддя повинен був його повернути, а не розглядати його по суті в порядку ст. 537 КПК України.

Також апелянт скаржиться на недотримання судом розумних строків розгляду клопотання, а також на те, що адміністрацію слідчого ізолятора, де утримується ОСОБА_7 , не було повідомлено про дату, час та місце розгляду його клопотання.

На думку ОСОБА_7 , судом не було застосовано закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а саме, ст.ст. 74, 80 КК України, що прямо передбачено ст. 413 КПК України.

Крім того, апелянт вказує, що обґрунтовуючи відмову у задоволенні його клопотання, суд зазначає, що вирок відносно нього звернений до виконання, як передбачено ст. 49 КК України, хоча саме ця стаття у 2001 році була визнана дискримінаційною, у зв`язку з чим згідно зі ст. 80 КК України немає значення чи був звернений вирок до виконання, чи ні. При цьому, ОСОБА_7 вважає, що підставами для відмови у застосуванні в даному випадку строків давності є: 1) належність його до вичерпного переліку осіб, визначених ч. 6 ст. 80 КК України, 2) не сплинуло 15 років з дня набрання вироком законної сили, 3) ухилення від відбування покарання, 4) вчинення нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину. Оскільки жодних із цих підстав судом наведено не було, то ОСОБА_7 вважає відмову суду у його клопотанні необґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, доводи ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили ухвалу суду першої інстанції скасувати, а матеріали кримінального провадження повернути на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, заперечення прокурора проти вимог апеляційної скарги, який вважав ухвалу суду законної і просив її залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції при розгляді клопотання ОСОБА_7 належним чином дотримано.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що вироком Апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року ОСОБА_7 засуджений за п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.194, ч.3 ст.289, ч.3 ст.357 КК України до довічного позбавлення волі, який переглядався у касаційному порядку і набув законної сили 22 березня 2005 року.

Відповідно до положень ст.532 КПК України, вирок або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

З аналізу вищезазначених норм випливає, що після того, як вирок Апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року був залишений без зміни ухвалою Верховного Суду України від 22 березня 2005 року, даний вирок почав виконуватись і з 22 березня 2005 року ОСОБА_7 є засудженою особою, а не попередньо ув`язненою особою і тому посилання в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_7 про те, що на підставі ст.80 КК України він має бути звільнений від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків виконання вироку, колегія суддів не вважає переконливими та такими, що дають підстави для визнання ухвали суду незаконною.

За таких обставин, місцевий суд належним чином дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, у результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити й про те, що перебування ОСОБА_7 в слідчому ізоляторі після набрання вироком законної сили згідно з ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», не є попереднім ув`язненням, тому вимоги його клопотання про зарахування йому у покарання строків попереднього ув`язнення після 15 лютого 2005 року також є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання вироку, і колегія суддів погоджується з цим.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що у разі, якщо розгляд його клопотання про звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі не підсудний Буринському районному суду Сумської області, тоді воно мало бути повернуте заявнику, то колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки в даному випадку, суд першої інстанції розглядав клопотання засудженого відповідно до вимог закону передбачених ч.3 ст.539 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів, вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою, вмотивованою та такою, що не підлягає скасуванню з мотивів наведених в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_7 , а тому в її задоволенні необхідно відмовити.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 08 вересня 2020, якою ОСОБА_7 було відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення його від покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк та звільнення з-під варти, залишити без зміни, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4