У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000257 за апеляційною скаргою прокурора Баштанської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 , на вирок Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 серпня 2020 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Колибаш Вулканештського району Республіка Молдова, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий в силу ст. 89 КК України

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_5
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_7

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
В ході апеляційного перегляду повторно дослідити фактичні обставини кримінального правопорушення шляхом дослідження письмових доказів.
Короткий зміст вироку.

Вироком суду Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 серпня 2020 року, ОСОБА_6 виправдано за ст. 286 ч. 2 КК України за недоведеністю вчинення злочину на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Постановлено віднести на рахунок держави процесуальні витрати на проведення експертиз. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що судом безпідставно визнано недопустимим доказом та не взято до уваги протокол огляду місця ДТП від 03.11.2013 року, у якому зафіксована важлива для кримінального провадження слідова інформація. Так судом не взято до уваги виконання слідчим вимог ст. 237 КПК України щодо проведення огляду за участі двох понятих, спеціаліста, фіксування слідової картини у протоколі та схемі до нього. Та те що, згідно з ч.3 ст.237 КПК України для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження, до яких на момент проведення огляду місця події ОСОБА_6 згідно з п.25 ч.1 ст.3 КПК України не відносився. Крім того, судом безпідставно не надано оцінки показам свідка ОСОБА_8 , який був понятим під час проведення огляду та підтвердив в суді, що брав участь в огляді місця ДТП та про будь які порушення в ході огляду суду не повідомляв. За такого, участь чи не участь ОСОБА_9 у проведенні огляду місця ДТП 03.11.2013 року жодним чином не могла вплинути на повноту та об`єктивність зафіксованих в протоколі та схемі даних.

Вказує, що судом не надано оцінку показам слідчого ОСОБА_10 , який зазначив, шо по прибуттю на місце дорожньо-транспортної пригони він встановив, що ОСОБА_6 має ознаки алкогольного сп`яніння, тому з метою своєчасного освідування ОСОБА_6 було направлено до Баштанської ЦРЛ.

Не погоджується з висновком суду про необізнаність обвинуваченого, щодо фактичних обставин, зафіксованих у протоколі огляду місця ДТП, а саме наявності на місці пригоди велосипеду, з посиланням при цьому лише на слова ОСОБА_6 , оскільки слідчим за участі спеціаліста і понятих зафіксована існуюча на момент огляду слідова картина на місці ДТП і обізнаність чи не обізнаність ОСОБА_6 про наявність велосипеду жодним чином не впливає на об`єктивність зафіксованих даних.

Стверджує, що приймаючи рішення про визнання протокол огляду місця ДТП від 03.11.2013 року не допустимим доказом суд безпідставно послався на те, що огляд місця ДТП працівниками поліції було проведено через дві години після настання ДТП, та увесь цей час місце ДТП залишалось без охорони та можливості збереження. Оскільки будь-яких обставин на підтвердження того факту, що упродовж зазначеного часу на місці ДТП відбувалось спотворення слідової картини, судом у вироку не наведено. Більш того свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 зазначали, що на момент їх прибуття на місце ДТП велосипед та автомобіль знаходились на одному узбіччі, а тіло потерпілого на іншому. Аналогічні дані зафіксовані в протоколі огляду місця ДТП від 03.11.2013 року. Тобто свідками підтверджено, що слідова картина не змінювалась, за винятком автомобіля ОСОБА_6 , що підтверджено показами самого обвинуваченого та свідків. А тому суд безпідставно визнав недопустимим доказами висновки експертів № 149 від 23.12.2013, № 2/269 від 12.12.2013, № 2/270 від 17.12.2013, № 4/159 від 27.12.2013, № 259 від 28.11.2013, № 157 від 26.02.2014, № 19-к від 04.04.2014, № 162 від 15.05.2014, № 4/70 від 04.06.2014, та протокол огляду транспортного засобу від 06.12.2014.

Звертає увагу, що суд безпідставно і необґрунтовано визнав неналежним доказом протокол проведення слідчого експерименту від 17.01.2014 за участю свідка ОСОБА_15 з тієї причини, шо в судовому засіданні остання повідомила, що не бачила, як автомобіль контактував з велосипедом під керуванням ОСОБА_16 . Оскільки даний свідок в суді чітко підтвердила, що таке контактування мало місце, оскільки вона чула характерний звук, коли зістрибнула з велосипеду.

Не погоджується з висновком суду про визнання показів свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_14 такими, що не заслуговують на увагу через їх нечіткість, суперечливість та спростування іншими доказами. Оскільки судом на обґрунтування цього висновку не наведено конкретних доказів. При цьому із показів ОСОБА_17 та ОСОБА_14 слідує, що автомобіль під керуванням ОСОБА_6 рухався саме назустріч велосипеду під керуванням потерпілого та їх свідчення узгоджуються із протоколом огляду місця події.

Крім того, судом взято до уваги покази ОСОБА_12 , зокрема і в тій частині, що смерть ОСОБА_16 настала не менш як за годину до огляду, при цьому такі свідчення спростовуються показами ОСОБА_11 , який проїжджав за 10 хвилин до ДТП дамбою, а фельдшера привіз за 5 хвилин після ДТП. Наведене свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та допущені суперечності при оцінці доказів.

Зауважує, що при формулюванні висновків, викладених у судовому рішенні судом допущено істотні суперечності. Зокрема, визнаючи недопустимим доказом висновок експерта 4/4/5 від 16.03.2015, судом одночасно взято до уваги показання експерта ОСОБА_18 , яка брала участь у проведенні зазначеної експертизи, що свідчить про непослідовність суду під час оцінки доказів.

Узагальнений виклад позиції іншого учасника судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Погоджується з визнанням судом недопустимим доказом протоколу огляду місця ДТП, схеми та фототаблиці до нього через порушення слідчим вимог ст. 237 КПК України при складанні процесуальних документів. Вважає безпідставними твердження прокурора в цій частині. Докладно наводить недоліки фіксування об`єктів на місці ДТП.

Вважає вірним висновок суду першої інстанції про визнання неналежним доказом протоколу слідчого експерименту із свідком ОСОБА_19 від 17.01.2014.

Зазначає, що не відповідає дійсності посилання прокурора на підтвердження свідками ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 зустрічного руху транспортних засобів перед зіткненням.

Зауважує, що суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, дослідив надані сторонами кримінального провадження докази, при цьому зробив ґрунтовний аналіз усіх доказів, що були надані як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, та дійшов правильного висновку про те, що вони не підтверджують винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Звертає увагу, що засудження особи під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку є крайнім за тяжкістю випадком погіршення становища особи в кримінальному провадженні. Зважаючи на процесуальні підстави скасування виправдувального вироку та ухвали суду про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення відносно ОСОБА_6 при попередніх судових розглядах у суду не має процесуальної можливості ухвалити обвинувальний вирок.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Суд визнав недоведеним пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення, згідно з яким 03 листопада 2013 року близько 18.00 год. водій ОСОБА_6 керував, на праві довіреності, технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 2109», р.н. НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, ігноруючи заборону керувати транспортним засобом у такому стані та здійснюючи рух зі швидкістю 40 км/год. по сухій асфальтовій проїжджій частині дороги, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку та на якій відсутня суцільна лінія дорожньої розмітки і відповідні дорожні знаки, центральної греблі села Новоіванівка Баштанського району Миколаївської області, яка з`єднує вулиці Одеську та Братів Осадчих даного населеного пункту. В порушення вимог пункту 11.3. ПДР України водій ОСОБА_6 виїхав на зустрічну смугу руху, виїзд на яку можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу, та неправомірно рухався по ній зі сторони вул. Братів Осадчих у напрямку вул. Одеської с.Новоіванівка Баштанського району Миколаївської області. В зазначений час назустріч транспортному засобу, яким він керував, зі сторони вул. Одеської у напрямку вул. Братів Осадчих с.Новоіванівка Баштанського району Миколаївської області по крайній правій смузі, як того вимагають ПДР, рухався велосипед «Аист» під керуванням водія ОСОБА_16 . Водій ОСОБА_6 неправомірно рухаючись по зустрічній смузі, та, наближаючись до велосипеду, в порушення вимог п. 12.3 ПДР, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити небезпеку та перешкоду для руху, а саме велосипед «Аист» та водія велосипеда ОСОБА_23 на ньому, не вжив заходів до зменшення швидкості свого транспортного засобу, аж до повної його зупинки, хоча міг і був зобов`язаний це зробити, внаслідок чого передньою лівою частиною автомобіля допустив зіткнення із вказаним велосипедом. ОСОБА_16 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди, через гостру крововтрату на грунті травматичного розриву аорти.

Відтак, ОСОБА_6 пред`явлене обвинувачення утому, що він, будучи особою яка керує транспортним засобом автомобілем марки «ВАЗ 2109», р.н. НОМЕР_1 , грубо порушив вимоги п.п. 2.9а, 11.3, 12.3 ПДР, допустив зіткнення із велосипедом марки «Аист», під керуванням ОСОБА_16 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, від яких на місці пригоди помер.

Дії обвинуваченого органом досудового розслідування кваліфіковано за ст. 286 ч.2 КК України.

Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_6 за недоведеністю вчинення ним зазначеного злочину на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, суд першої інстанції зазначив про невідповідність протоколу огляду місця події від 03.11.2013 року, вимогам ч. 4 ст. 237, ч.4,5 ст. 104 КПК України, у зв`язку з чим він був визнаний недопустимим доказом. Вказане потягло за собою визнання недопустимими доказами відповідно інших доказів, отриманих на його підставі. Враховуючи наведене, суд зазначив, що надані стороною обвинувачення докази не доводять в цілому, «поза розумним сумнівом», наявність в діянні обвинуваченого ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку вимог апеляційної скарги, доводи обвинуваченого та його захисника, які вважали вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст.1 КПК України встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Згідно зі ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Пунктом 2 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1954 року передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 в частині пред`явленого йому обвинувачення за ч.2 ст. 286 КК України, даних вимог законів та Конституції дотримався.

Апеляційна скарга прокурора обґрунтована тим, що судом безпідставно визнано недопустимим доказом та не взято до уваги протокол огляду місця ДТП від 03.11.2013 року, у якому зафіксована важлива для кримінального провадження слідова інформація.

Вказує, що судом не взято до уваги виконання слідчим вимог ст. 237 КПК України щодо проведення огляду за участі двох понятих, спеціаліста, фіксування слідової картини у протоколі та схемі до нього. Та те що, згідно з ч.3 ст.237 КПК України для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження, до яких на момент проведення огляду місця події ОСОБА_6 згідно з п.25 ч.1 ст.3 КПК України не відносився. Крім того, судом безпідставно не надано оцінки показам свідка ОСОБА_8 , який був понятим під час проведення огляду та підтвердив в суді, що брав участь в огляді місця ДТП та про будь які порушення в ході огляду суду не повідомляв. За такого, участь чи не участь ОСОБА_9 у проведенні огляду місця ДТП 03.11.2013 року жодним чином не могла вплинути на повноту та об`єктивність зафіксованих в протоколі та схемі даних.

Проте, апеляційний суд не погоджується з такими доводами прокурора, з огляду на наступне.

Згідно приписів ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

Згідно ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Вказані обставини встановлюються зібраними доказами.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених КПК України.

Докази, для їх допустимості, беручи до уваги положення ч. 1 ст. 86 КПК України, повинні бути отримані у порядку, встановленому КПК України.

Згідно з ч.1 ст..237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів.

Так, в протоколі огляду місця ДТП від 03.11.2013 року зазначено, що процесуальна дія проведена 03.11.2013 року, у період з 21 год. 00 хв. до 23 год. 40 хв., слідчим ОСОБА_10 за участі понятих, спеціаліста (фельдшера) та учасника пригоди водія ОСОБА_6 .

Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_6 заперечував участь в проведенні огляду, присутність при складанні процесуальних документів, їх підписання 03.11.2013 р. Вказував, що після приїзду працівників міліції на місце пригоди був направлений для проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння до Баштанської ЦРЛ. Після забору крові, в м. Баштанка чекав на приїзд слідчого, який надав йому адресу, за якою йому необхідно було прибути наступного дня. Після цього на місце пригоди 03.11.2013 р. не повертався. Протокол огляду місця пригоди та схему до нього підписав у слідчого в його робочому кабінеті в м. Миколаєві 04.11.2013 р.

Крім того, свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні, суду першої інстанції, не заперечував, що направив ОСОБА_6 для проходження освідування перед тим, як на місці пригоди почав фіксувати фактичну слідову інформацію та робити вимірювання. Однак, стверджував, що ОСОБА_6 після освідування повернувся на місце пригоди. В його присутності було проведено вимірювання, складено схему. Там же ОСОБА_6 підписав протокол огляду місця пригоди та схему до нього.

Судом було досліджено документальні дані, які свідчать про те, що обвинуваченого ОСОБА_6 направлено слідчим ОСОБА_10 на освідування 03.11.2013 р., о 21 год. 35 хв. Біологічний матеріал (кров) у ОСОБА_6 відібрано для токсикологічного дослідження 03.11.2013 р., о 22 год. 40 хв. Медичний огляд проведено в Баштанській ЦРБ 03.11.2013 р., о 22 год. 53 хв. (т.1 а.с. 178-181). Таким чином, документально підтверджена відсутність ОСОБА_6 на місці пригоди 03.11.2013 р. з 21 год. 35 хв. по 22 год. 40 хв., тобто, саме в період проведення огляду місця пригоди.

Тобто, фактично в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 03.11.2013 р. містяться недостовірні відомості про проведення процесуальної дії за участі водія ОСОБА_6 .

Таким чином, ОСОБА_6 , якого в протоколі зазначено учасником пригоди та якого в ньому вказано учасником процесуальної дії, був позбавлений можливості брати безпосередню участь в проведенні огляду місця пригоди, бути обізнаним про фактичні дані на місці пригоди, знайомитися з текстом протоколу, робити заяви, висловлювати зауваження і доповнення, чим були істотно порушено його права, передбачені ч.4 ст. 237, ч.4,5 ст. 104 КПК України. Зокрема, обвинувачений послідовно стверджував, що про виявлення велосипеда на місці пригоди він дізнався лише наступного дня від слідчого. Наведене вказує на необізнаність обвинуваченого стосовно істотної фактичної обставини, яка у його відсутність була зафіксована в протоколі.

Формальне дотримання слідчим ОСОБА_10 вимог ст. 237 КПК України щодо правил здійснення огляду, залучення понятих, спеціаліста, відсутність у них зауважень на протокол огляду та схему до нього, не усуває порушених прав обвинуваченого ОСОБА_6 , як і подальше ознайомлення його з цими процесуальними документами та їх підписання, з огляду на те, що в них були зафіксовані невідомі йому дані, зокрема, фактична слідова інформація.

Крім того, слідчим ОСОБА_10 у судовому засіданні підтверджено те, що виявлені на місці події скло та лакофарба не вилучалася, оскільки він візуально встановив, що таке належить автомобілю ОСОБА_6 . Однак, лише відповідний висновок експерта може бути належним доказом встановлення ідентичності лакофарби на автомобілі, яким керував ОСОБА_6 , осипу лакофарби на місці пригоди. Можливість проведення такого експертного дослідження втрачена, оскільки осип лакофарби з місця ДТП не вилучалась.

Крім цього, у судовому засіданні встановлено, що огляд місця ДТП було проведено працівниками поліції десь близько через дві години після настання дорожньо-транспортної пригоди, та увесь той час місце ДТП залишалось без охорони та можливості збереження. Така обставина підтверджується записом у журналі фельдшера ОСОБА_12 від 03.11.2013 про настання такої події о 18 годині 30 хвилин, його показаннями у судовому засіданні, який підтвердив те, що після прибуття на місце ДТП, повернувся на своє робоче місце для того, щоб доповісти керівництву про подію, звідки і викликав поліцію.

Апеляційний суд погоджується з визнанням судом першої інстанції недопустимим доказом фактичних даних, які містяться в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схемі та фототаблиці до нього (т.1 а.с. 105-129), в яких зафіксована фактична слідова інформація на проїзній частині дороги в районі греблі центральної в АДРЕСА_1 , а також транспортні засоби, які були учасниками пригоди та їх розташування відносно меж проїзної частини. Оскільки вказаний документ, складений з порушенням вимог ч. 4 ст. 237, ч. 4,5 ст. 104 КПК України, є неналежним та недопустимим доказами, а тому відомості які містяться в цьому процесуальному документі не можуть бути використані судом на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Посилання прокурора на виконання слідчим вимог ст. 237 КПК України щодо проведення огляду за участі двох понятих, спеціаліста, фіксування слідової картини у протоколі та схемі до нього, як на обставину яка підтверджує відповідність вимогам закону проведеної процесуальної дії та процесуального документу - протоколу огляду місця події, та не важливість участі ОСОБА_6 при огляді місця події, є неприйнятним. Оскільки, відповідно до вимог кримінального процесуального закону слідчий, прокурор вживає належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчої (розшукової) дії осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені. Перед проведенням слідчої дії особам, які беруть у ній участь, роз`яснюються їх права і обов`язки, передбачені цим Кодексом, а також відповідальність встановлена законом.

Так як є похідними від зазначених, дані, які зафіксовані у висновках експертів: № 149 від 23.12.2013 року, № 2/269 від 12.12.2013 року, № 2/270 від 17.12.2013 року, № 4/159 від 27.12.2013 року, № 259 від 28.11.2013 року, № 157 від 26.02.2014 року, № 19-К від 04.04.2014 року, № 162 від 15.05.2014 року, № 4/70 від 04.06.2014 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недопустимість цих доказів у відповідності до ч. 3 ст. 87 КПК України, застосувавши доктрину «плодів отруєного дерева».

Така позиція суду першої інстанції узгоджується з національним і міжнародним законодавством та практикою Європейського суду з прав людини.

Враховуючи положення частини 5 ст.101 КПК України, про те, що висновок експерта не може ґрунтуватись на доказах, які визнані судом недопустимими, застосовуючи доктрину «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Гефген проти Німеччини» від 30 червня 2008 року та «Яременко проти України» від 30 квітня 2015 року, згідно яких визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі, тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого доказу, самі є недопустимими як доказ, а відтак, висновки експертів: № 149 від 23.12.2013 року, № 2/269 від 12.12.2013 року, № 2/270 від 17.12.2013 року, № 4/159 від 27.12.2013 року, № 259 від 28.11.2013 року, № 157 від 26.02.2014 року, № 19-К від 04.04.2014 року, № 162 від 15.05.2014 року, № 4/70 від 04.06.2014 року, не можуть бути використані при ухваленні обвинувального судового рішення, оскільки ґрунтуються на доказах визнаних судом недопустимими, а як наслідок, і самі є недопустимим доказом.

За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Отриманий з порушеннями доказ є недопустимим і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Апеляційний суду вважає, вірним висновок суду першої інстанції про визнання неналежним доказом протоколу слідчого експерименту від 17.01.2014 року за участі свідка ОСОБА_15 . Оскільки, свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні при її допиті повідомила суду ряд інших обставин пригоди у порівнянні із тими її свідченнями, які вона надавала при проведенні із нею слідчого експерименту. А саме на її показаннях на слідчому експерименті у значній мірі ґрунтується версія сторони обвинувачення. Так, у суді свідок ОСОБА_15 почала стверджувати, що не бачила як відбулося контактування автомобіля і велосипеда. Їй невідомо чи переїжджав автомобіль через велосипед та тіло ОСОБА_16 . Пошкоджень на велосипеді не бачила. Не змогла пояснити зміну показів в судовому засіданні в порівнянні із свідченнями які вона надавала під час проведення слідчого експерименту 17.01.2014 року (на підставі якого проводились відповідні експертизи, та отриманні висновки), відтак її показання про те, що автомобіль марки «ВАЗ-2109», д.н. НОМЕР_1 контактував лівої частиною з переднім колесом велосипеда, є сумнівними та спростовуються іншими матеріалами справи (висновками експертів № 162 від 15.05.2014 року, висновком № 4/4/5 від 16.03.2015 року, висновком № 4/70 від 11.06.2014 року), а тому, суд дійшов обґрунтованого висновку про непослідовність та суперечливість показів даного свідка й відповідно не прийняв їх до уваги. Оскільки, такі покази свідка ОСОБА_15 не можуть бути покладені в основу однозначного висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Є неспроможними посилання прокурора на підтвердження свідками ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_14 зустрічного руху транспортних засобів перед зіткненням. Так, свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 стверджували, що вони прибігли на місце пригоди вже після приїзду фельдшера, а тому ніяким чином не могли бути свідками зазначеної прокурором обставини. Крім того, судом критично оцінено покази даних свідків, оскільки такі при дачі показів в суді плуталися, їх покази були нечіткими, суперечливими, такими, які спростовані іншими доказами у справі, а відтак не заслуговують на увагу.

На підставі вище наведеного, суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, дослідив надані сторонами кримінального провадження докази, при цьому зробив ґрунтовний аналіз усіх доказів, що були надані як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, та дійшов правильного висновку про те, що вони не підтверджують винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Всі докази винуватості ОСОБА_6 , на які посилалась сторона обвинувачення, перевірені судом, згідно зі статтями 85, 86, 87, 94 КПК України, оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Інших доказів винуватості ОСОБА_6 прокурором не надано і в апеляційній скарзі про наявність таких доказів не зазначено. Зміст мотивувальної та резолютивної частини вироку відповідає вимогам ст.374 КПК України. Судом зазначено в мотивувальній частині формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_6 і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. При цьому у вироку не залишився недослідженим жоден доказ, на якому гуртувалося обвинувачення.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 року), в яких серед іншого, ЄСПЛ зазначив, що « ... суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист ( особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу ( оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)»,

Судом першої інстанції була дана оцінка всім дослідженим доказам у кримінальному провадженні, в тому числі і тим, на які посилається в своїй апеляційній скарзі прокурор. При цьому, своє рішення відносно кожного дослідженого доказу щодо його належності, допустимості та достовірності суд зазначив у вироку з достатньою повнотою.

Доводи апеляційної скарги прокурора з приводу того, що висновок суду про недоведеність вчинення ОСОБА_6 злочину спростовуються матеріалами кримінального провадження, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та виправдувального вироку, суд першої інстанції зробив ґрунтовний аналіз кожного із доказів, що були надані стороною обвинувачення, та докладно виклав мотиви, з яких він визнав наявні докази недопустимими та неналежними.

Під час розгляду кримінального провадження мають бути враховані обставини в їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу прокурор. Отже, для підтвердження винуватості особи необхідна сукупність доказів, у тому числі тих, які не викликають сумніву в їх правдивості та/або усувають вірогідність зацікавленої особи.

Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, за змістом ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України та ч.4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, суд першої інстанції, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано дійшов висновку про те, що інкриміноване ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, забезпечується неналежними, недопустимими доказами, які є сумнівними, а будь-яких інших об`єктивних доказів винуватості особи органом державного обвинувачення не надано.

Таким чином, суд правильно встановив фактичні обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, та обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 за недоведеністю його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. У відповідності до вимог ст.374 КПК України, суд вказав підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення.

Виправдовуючи ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції ухвалив своє рішення відповідно до норм матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, вирок є законним та обґрунтованим, постановлений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, Конституції України та практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не надано належних і допустимих доказів причетності ОСОБА_6 до злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, жодного належного обґрунтування на спростування висновків суду щодо недопустимості, неналежності та недостатності зазначених доказів, апеляційна скарга прокурора не містить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування виправдувального вироку, не встановлено.

З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави для скасування ухваленого судом першої інстанції виправдувального вироку відносно ОСОБА_6 та для ухвалення відносно нього обвинувального вироку за злочин, передбачений ч.2 ст. 286 КК України, про що просить апелянт. За такого, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Баштанської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Вирок Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 серпня 2020 року, стосовно ОСОБА_6 - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді