Справа № 456/1223/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/112/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2020 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання 3 (три) роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
Згідно ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
Згідно ст. 76 ч. 1 п. п. 1, 2 КК України зобов`язано ОСОБА_6 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Стягнуто із ОСОБА_6 в дохід держави 6491,70 грн. (шість тисяч чотириста дев`яносто одну гривню 70 копійок) витрат на залучення експерта.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним в тому, що він 08.03.2016 близько 09 години 05 хвилин керуючи автомобілем марки «ВМW-530» на польській реєстрації LТМ 14284 та рухаючись ним автодорогою «Стрий-Дрогобич», при проїзді її ділянки між с.Райлів Стрийського району Львівської області та с.Гаї Верхні Дрогобицького району Львівської області, на відстані 100 метрів від залізничного переїзду в напрямку м.Дрогобич, порушив чинні ПДР України, не впорався із керуванням, виїхав за межі проїзної частини дороги, де контактував із деревами.
Внаслідок зіткнення, автомобіль марки « ВМW-530» на польській реєстрації НОМЕР_1 зазнав технічних пошкоджень, пасажир автомобіля ОСОБА_9 отримав: закриті переломи обох стегнових кісток, закритий перелом акроміального кінця лівої ключиці, опік живота 2 ступеня, неврологічно струс головного мозку, що відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я, пасажир автомобіля ОСОБА_10 отримала перелом кісток основи черепа, перелом лівої плечової кістки, клінічно забій головного мозку середнього ступеня, субдуральну гематому правої скронево-тімяної долі головного мозку, навколоорбітальні гематоми обох очей, підшкірний крововилив завушної ділянки зліва, осадження шкіри лівої щоки та грудей, синець лівого плеча, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент причинення.
Вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення чинних ПДР України водієм ОСОБА_6 , а саме:
-п.п. 12.1 (Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним);
-п.п. 12.6 г (Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5,47, дозволяється рух із швидкістю: іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі що позначена дорожнім знаком 5.1- не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної роздільною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год);
-п.п. 12.9,б Водієві забороняється: (перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29,3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих правил);
-п.п. 13.1 (Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу).
Вищевказані порушення ПДР перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди.
Не погоджуючись з даним вироком обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2010 року та визнати його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та закрити щодо нього кримінальне провадження за відсутності достатніх доказів для доведеності його винуватості в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуваний вирок є необґрунтованим через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Вказує, що з протоколу огляду місця пригоди від 08.03.2016 та фото таблиці до нього видно, що в шинах коліс автомобіля «BMW-350» р.н. НОМЕР_2 на місці ДТП вже був відсутній тиск повітря. Сторона захисту неодноразово наголошувала на версії про те, що вихід повітря хоча б в одному колесі міг статись під час руху, через те, що вистрілило колесо або колесо наїхало на якийсь предмет, і через це стався раптовий вихід повітря з шин коліс автомобіля внаслідок чого автомобіль став некерований і виїхав за межі дороги, відповідно тоді ОСОБА_6 невинуватий у ДТП, бо ніяких порушень ПДР України він не скоював.

Зазначає, що прокурор не навів доказів, які би спростовували версію сторони захисту про раптовий вихід повітря з шин коліс під час руху автомобіля «BMW-350» р.н. НОМЕР_2 та втрату через це керованості автомобіля, а відповідно поза розумним сумнівом не довів вини ОСОБА_6 у настанні даної ДТП.

Звертає увагу, що судом не встановлено та не доведено коли стався вихід повітря з шин коліс автомобіля «BMW-350» р.н. НОМЕР_2 (до, під час чи після ДТП), не спростовано доводів сторони захисту щодо втрати керованості автомобіля та виїзду його за межі проїжджої частини дороги через те, що вистрілило колесо або колесо наїхало на якийсь предмет, і через це стався раптовий вихід повітря з шин коліс автомобіля та втрата керованості автомобіля, то вина ОСОБА_6 у скоєні будь-якого злочину не доведена.

Вказує, що сторона обвинувачення неодноразово в суді наголошувала на тому, що до висновку про винуватість ОСОБА_6 у настанні даної ДТП вона прийшла через те, що ОСОБА_6 під час слідчого експерименту не вказав, що дана ДТП настала через те, що вистрілило колесо або колесо наїхало на якийсь предмет, і через це стався раптовий вихід повітря з шин коліс автомобіля та втрата керованості автомобіля та його виїзд за межі дороги. Однак сторона захисту неодноразово наголошувала на тому, що під час проведення слідчого експерименту 12.03.2016 ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом черепно-мозкова травма. Крім того з протоколу слідчого експерименту від 12.03.2016 за участю свідка ОСОБА_6 вбачається, що останньому перед проведенням даної слідчої дії його процесуальні права роз`яснені не були, в тому числі право мовчати і не свідчити проти самого себе, право скористатись послугами адвоката тощо. Таким чином, на думку апелянта, протокол слідчого експерименту від 12.03.2016 є недопустимим доказом і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухвалення судового рішення.

Крім того, апелянт вказує, що оскільки протокол слідчого експерименту із ОСОБА_6 від 12.03.2016 є недопустимим доказом, а висновок інженерно-технічної експертизи №1/262 від 28.03.2016 побудований на вихідних даних отриманих під час даного слідчого експерименту, то і висновок інженерно-технічної експертизи №1/262 від 28.03.2016 є також недопустимим доказом.

Зазначає, що права ОСОБА_6 під час допиту його в якості свідка 08.03.2016 були доведені у спосіб і час коли він не міг їх усвідомлювати і при цьому мало місце нелюдське поводження зі сторони поліції. Так, у суді першої інстанції ОСОБА_6 показав, що під час огляду місця пригоди він почав втрачати свідомість, і працівники поліції відвезли його до Стрийської районної лікарні, де йому поставили діагноз «закрита черепно-мозкова травма» та запропонували госпіталізувати його. Однак, через те, що у ОСОБА_6 не було з собою грошей на придбання ліків, він попросив, щоб його відвезли в лікарню в м.Дрогобич, натомість перш ніж завести ОСОБА_6 до Дрогобицької лікарні, працівники поліції повезли його до слідчого в Стрийський ВП де не відпускали доки він не підписав протокол допиту в якості свідка, що на думку апелянта можна трактувати як нелюдське поводження із ним зі сторони працівників поліції.

Також звертає увагу, що ОСОБА_6 не міг відразу після отримання ЧМТ в повній мірі усвідомлювати всі свої дії, а тим більше не міг в повній мірі усвідомлювати, які права він має перед його допитом та слідчим експериментом.

Вказує, що сторона захисту наголошувала, що відповідальність за ч.2 ст.286 КК України настає за спричинення потерпілим тілесних ушкоджень, а у провадженні не має жодної особи, яка була би визнана потерпілим.

Крім цього, 24 березня 2021 року на адресу Львівського апеляційного суду надійшли заперечення прокурора ОСОБА_7 на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , в яких прокурор просить вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.12.2020 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

В обґрунтування своїх заперечень вказує на те, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого не підтверджуються матеріалами судового провадження, є надуманими і такими, що не відповідають дійсності, а оскаржуваний вирок у повній мірі відповідає вимогам ст.370 КПК України.

Заслухавши доповідача про обставини справи та зміст поданої апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора про безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегією суддів вважає, що оскаржуваний вирок не відповідає цим вимогам закону з таких підстав.

Вимоги до змісту вироку встановлено нормами ст. 374 КПК України.
Згідно з положеннями п.2 ч.3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 червня 1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» судам слід мати на увазі, що мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів.
Згідно оскаржуваного вироку, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених в обвинувальному акті, оскільки він, як зазначив суд першої інстанції, будучи особою, яка керує транспортним засобом, вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_10 та середньої тяжкості тілесні ушкодження ОСОБА_9 .
Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 286 КК України настає у випадку порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого або заподіяло тяжке тілесне ушкодження.

Складом злочину визнається сукупність закріплених у кримінальному законі ознак, за наявності яких реально вчинене суспільно небезпечне діяння визнається злочином.

Кваліфікуючими ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є спричинення в результаті порушення правил дорожнього руху або експлуатації транспорту смерті потерпілого або заподіяння тяжкого тілесного ушкодження одному чи кільком потерпілим. Якщо під час дорожньої події заподіяно тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, то скоєне кваліфікується за частиною статті, яка передбачає найбільш тяжкий вид ушкоджень.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Формулювання (фабула) обвинувачення, що визнано судом доведеним і яке викладається у мотивувальній частині вироку, повинно бути чітким, лаконічним і водночас вичерпним з погляду характеристики елементів складу злочину і наведення конкретних кваліфікуючих ознак, передбачених диспозицією статті, за якою кваліфіковано злочин у вчиненні якого обвинувачений визнається винуватим.

Згідно викладеного в оскаржуваному вироку формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України, визнаного судом доведеним, в результаті порушення обвинуваченим, як особою, яка керувала транспортним засобом, правил безпеки дорожнього руху, тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості отримали пасажири автомобіля - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що не узгоджується із диспозицією ч. 2 ст. 286 КК України, якою конкретно передбачено настання наслідків у вигляді відповідної фізичної шкоди, спричиненої саме потерпілим.

При цьому, з фактичних обставин кримінального провадження, які викладено в обвинувальному акті відносно ОСОБА_6 , вбачається, що в результаті порушення обвинуваченим правил дорожнього руху потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 отримали різного ступеня тілесні ушкодження.

Також, окремо в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_9 є потерпілими у цьому кримінальному провадженні.

У підготовчому судовому засіданні 13.06.2018р. суд першої інстанції постановив ухвалу, якою задоволив скаргу захисника ОСОБА_12 та визнав незаконним рішення слідчого Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_13 про залучення по кримінальному провадженні № 0000469 від 08.03.2016 року за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України як потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Однак, у цьому ж підготовчому судовому засіданні 13.06.2018р. суд першої інстанції призначив у даному кримінальному провадженні судовий розгляд на підставі вказаного обвинувального акту, який містить відомості про те, що діями обвинуваченого спричинено тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості ОСОБА_11 та ОСОБА_9 із визначенням їх статусу як потерпілих, та у подальшому ухвалив вирок.

Таким чином, встановлені порушення, які були допущені судом першої інстанції, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 409, 412, 415 КПК України, апеляційний суд визнає істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в числі іншого, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Як передбачено ч.1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому апеляційні доводи обвинуваченого слід враховувати при новому розгляді у суді першої інстанції.

Під час нового розгляду в суді першої інстанції, суду слід повно, об`єктивно і неупереджено встановити фактичні обставини справи та, в разі визнання особи винуватою у вчиненні злочину, чітко сформулювати фабулу скоєного, навести докази на підтвердження своїх висновків з розкриттям їх дійсного змісту і аналізом їх сукупності, обґрунтувати своє рішення відповідно до вимог КПК України.

За таких обставин апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає до задоволення частково, а вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2020р. відносно ОСОБА_6 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задоволити частково.

Вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2020 року відносно ОСОБА_6 скасувати та призначити у даному кримінальному провадженні новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: