Провадження № 1-кс/761/9695/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000747, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 212 КК України

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна.
Клопотання мотивовано тим, що Шостим слідчим відділом РКП СУ ФР Головного управління ДФС у місті Києві здійснюється досудове розслідування, а прокуратурою міста Києва процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000747 від 21.11.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.
14.07.2020 за адресою: АДРЕСА_1 , в житловому приміщенні, яке на праві власності належить громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в межах вказаного кримінального провадження, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_6 від 22.06.2020 р., було проведено обшук.
За результатами проведення вказаної слідчої дії з помешкання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було вилучено в тому числі мобільний телефон Iphone (IMEI88231), який належить ОСОБА_4 .
При цьому адвокат зазначає, що ОСОБА_4 було зауважено слідчому, що в ухвалі слідчого судді йдеться про вилучення лише фінансово-господарських та установчих документів підприємств зазначених в ухвалі, електронних носіїв інформації (комп`ютерної техніки, засобів зв`язку)та інших носіїв інформації на яких зберігаються відомості щодо взаємовідносин між зазначеними в ухвалі та іншими підприємствами і фізичними особами, електронні документи, в яких відображена фактична сума надходження грошових коштів, шляхом зняття копії інформації.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27.07.2020 (справа №757/29992/20-к) накладено арешт на предмети, ручі та документи, які вилучено під час проведення обшуку, а саме в житлових приміщеннях, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , належні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в тому числі на мобільний телефон Iphone (IMEI88231), який належить ОСОБА_4 .
Адвокат ОСОБА_3 вказує, що арешт накладений на мобільний телефон Iphone (IMEI88231), який є особистою власністю ОСОБА_4 накладено необґрунтовано, оскільки телефонний засіб під час обшуку не оглядався, не було встановлено чи є на даному мобільному телефоні інформація, що стосується суб`єктів зазначених в ухвалі, також не було проведено їх пошук через пошукову систему мобільного телефону.
З протоколу обшуку не вбачається, що надання вилученого за місцем проживання ОСОБА_4 мобільного телефону разом з інформацією , що на ньому міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або він отриманий в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, доступ до нього обмежується або пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.
Даний телефонний засіб ОСОБА_4 використовував в особистих цілях, для зв`язку з родиною, близькими та друзями, читання книг й інформації на загальнодоступних ресурсах Інтернету та перегляду відео на Ютубі, грання в ігри, знімання особистих фото, в жодній господарській діяльності не використовувався, на телефон встановлено Приват24, приєднаний до особистого рахунку ОСОБА_4 .
Отже, мобільний телефон Iphone (IMEI88231), не відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, оскільки не є майном набутим кримінально протиправним шляхом або предметом кримінального правопорушення.
Арешт, накладений на мобільний телефон Iphone (IMEI88231) перешкоджає нормальному життю ОСОБА_4 .
Крім того, у ОСОБА_4 відсутні підстави для приховування, пошкодження, псування, втрати, знищення, перетворення, передачі арештованого майна. Мобільний телефон Iphone (IMEI88231) є його власністю, придбаний в законний спосіб, тобто він не може містити на собі сліди вчинення кримінальних правопорушень, а отже не може бути використаний як доказ факту та обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
При цьому, адвокат ОСОБА_3 наголосила, що досудове розслідування у кримінальному у провадженні №00000747 здійснюється щодо неправомірних дій службових осіб ТОВ «АБСОЛЮТ-КЛІМАТ», які використовуючи підприємства з ознаками фіктивності, в період з 01.01.2018 по 01.10.2019 завищили податковий кредит з податку на додану вартість на суму 7,5 млн. грн., що призвело до умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах.
Незважаючи на той факт, що ОСОБА_4 не є співробітником жодного з зазначених в ухвалі підприємств, а тому не міг приймати жодних розпорядницький рішень вказаних підприємств, а отже і не отримував жодних коштів від вказаних підприємств за вказаними фактами.
У звязку з вищевказаним, адвокать просила скасувати арешт, накладений ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року у справі №757/29992/20-к на мобільний телефон Iphone (IMEI88231), який належить ОСОБА_4 , який було вилучено під час обшуку проведеного 14 липня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 .
У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у ньому.
Представник органу досудового розслідування в судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду клопотання повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки до суду слідчому судді не повідомив.
Враховуючи передбачені ч.2 ст. 174 КПК України строки розгляду зазначеної категорії клопотань, слідчий суддя приходить до висновку про можливість проведення судового розгляду за відсутності представника органу досудового розслідування.
Дослідивши матеріали клопотання, заслухавши доводи адвоката ОСОБА_3 , слідчий суддя, приходить до наступного висновку.
Згідно з ч.1 ст. 174 КПК підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Згідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб,конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Згідно ч.2 ст.173 ПК України, при вирішенні питання про арешт майна, слідчий суддя, суд повинен врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт накладався у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст. 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння,що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт накладається у випадках, передбачених п.3, 4 ч.2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого,третіх осіб.
Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно із ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
В судовому засіданні встановлено, що Шостим слідчим відділом РКП СУ ФР Головного управління ДФС у м. Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000747 від 21 листопада 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України.
14.07.2020 за адресою: АДРЕСА_1 , в житловому приміщенні, яке на праві власності належить громадянам ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , в межах зазначеного кримінального провадження, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_6 від 22.06.2020 р., було проведено обшук.
За результатами проведення вказаної слідчої дії було вилучено з помешкання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зокрема мобільний телефон Iphone (IMEI88231), який належить ОСОБА_4 .
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27.07.2020 (справа №757/29992/20-к) накладено арешт на предмети, речі та документи, які вилучено під час проведення обшуку, а саме в житлових приміщеннях, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , належні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в тому числі на мобільний телефон Iphone (IMEI88231), який належить ОСОБА_4 .
Як вбачається зі змісту вказаної ухвали, арешт майна було накладено з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні №0000747.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадженні слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Під час розгляду вказаного клопотання про скасування арешту майна, слідчим суддею враховується, що слідчим не надано доказів на підтвердження того, що мобільний телефон Iphone (IMEI88231), який належить ОСОБА_4 , є об`єктом кримінально - протиправних дій, набутий кримінально - протиправним шляхом.
Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що на момент розгляду вказаного клопотання відсутні відомості про те, що ОСОБА_4 причетний до вчинення кримінального провадження, в межах якого був накладений арешт, чи йому повідомлено про підозру, він є особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільна небезпечне діяння, чи є особою, щодо якої здійснюється провадження та щодо якої може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна. При цьому, у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Наведені обставини свідчать про відсутність підстав для накладення арешту саме з метою забезпечення збереження речового доказу, а іншої мети ініціатором клопотання про накладення арешту не було зазначено та не було визначено слідчим суддею під час розгляду такого клопотання.
В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, при накладенні арешту на майно, має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Виходячи з викладеного, враховуючи зміст фабули кримінального правопорушення та тривалість досудового розслідування, слідчий суддя приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту є обґрунтованими, наданими матеріалами доведено відсутність підстав для арешту майна, а також ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя вважає за необхідне задовольнити клопотання та скасувати арешт накладений ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27.07.2020 у справі № 757/29992/20-к, в рамках кримінального провадження №0000747.
За таких обставин, керуючись ст.ст. 174, 309 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити.
Скасувати арешт, накладений ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року у справі № 757/29992/20-к, в рамках кримінального провадження №0000747, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 212 КК України на майно, яке належить ОСОБА_4 , а саме: мобільний телефон Iphone (ІМЕІ НОМЕР_1 ), яке було вилучено під час обшуку, проведеного 14 липня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1