СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кс/759/4908/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві клопотання прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту у досудовому розслідуванні відомості які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000132 від 04.09.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України,

ВСТАНОВИВ:

17.06.2021 до Святошинського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно вилучене під час невідкладного обшуку 15.06.2021 в рамках кримінального провадження у нежитловому приміщенні АДРЕСА_1 , де розташований магазин «Sport Mood». Дане приміщення на праві користування належить ОСОБА_5 .. В ході даного обшуку було виявлено та вилучено: 25 (двадцять п`ять) кепок, 146 (сто сорок шість) шортів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167265; 325 (триста двадцять п`ять) пар шкарпеток, 48 (сорок вісім) кепок, 9 (дев`ять) трусів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167264; 100 (сто) футболок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167261; 125 (сто двадцять п`ять) футболок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167263; 103 (сто три) футболки та 18 дитячих костюмів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167265; 30 (тридцять) чоловічих регланів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167226; 39 (тридцять дев`ять) спортивних курток, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167227; 30 (тридцять) регланів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167228; 30 (тридцять) регланів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167229; 30 (тридцять) штанів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167230; 30 (тридцять) регланів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167300; 30 (тридцять) регланів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167299; 30 (тридцять) регланів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167298; 30 (тридцять) регланів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167296; 23 (двадцять три) регланів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167297; 40 (сорок) штанів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167251; 40 (сорок) штанів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167255; 36 (тридцять шість) штанів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167252; 17 (сімнадцять) спортивних костюмів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167253; 49 (сорок дев`ять) пар капців, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167236; 25 (двадцять п`ять) спортивних костюмів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167237; 60 (шістдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167238; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167240; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167239; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167246; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167247; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167248; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167260; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167250;50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167258; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167256; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167257;

50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е2516726; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167267; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167268; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167270; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167269; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167249; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167290; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167250; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167286; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167288; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167287; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167281; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167282; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167283; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167284; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167285; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167291; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167295; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167292; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167294; 20 (двадцять) штук босоніжок та 16 (шістнадцять) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167293; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167245; 85 (вісімдесят п`ять) лосін, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167244; 139 (сто тридцять дев`ять) одиниць спортивної білизни, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167243; електронний пристрій РАХ А930 s/n A930-OAW-RP5-17EU50, який поміщено до спец. пакету № 3486437 та опечатано; 33 (тридцять три) спортивних сумок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167242; 9 спортивних костюмів та 33 спортивних курток, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167241; ноутбук марки «НР», s/n: 5CG55012TR із зарядним пристроєм; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167280; рукописні записи, блокнот із вклеєними чеками, анкети клієнтів; 11 (одинадцять) спортивних костюмів та 29 (двадцять дев`ять) курток, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167279; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167278; 27 (двадцять сім) спортивних штанів, 10 лосін, 4 шортів, 15 тоніків, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167277; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167276; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167271; 28 (двадцять вісім) спортивних костюмів, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167274; 50 (п`ятдесят) штук кросівок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167272; 6 (шість) штук кросівок, 21 (двадцять один) купальник, 8 (вісім) плавок, 15 (п`ятнадцять) топіків, 6 (шість) лосинів, 7 (сім) спортивних комплектів, 10 (десять) спідниць, 6 (шість) суконь, 1 (один) реглан, 1 (одна) футболка, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167274; 26 (двадцять шість) лосин, 9 (дев`ять) шортів, 6 (шість) дитячих костюмів, 2 (дві) спортивні куртки, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено пластиковою пломбою № Е25167273.

Досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_6 перебуваючи у попередній змові з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та іншими невстановленими особами, діючи у складі організованої групи налагодили функціонування незаконної схеми заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою в особливо великих розмірах.

Вищевказані особи, готують та надсилають до Міністерства соціальної політики України (далі Мінсоцполітики) від імені підконтрольних їм благодійних організацій та фондів необхідні пакети документів для визнання комерційних вантажів гуманітарною допомогою.

Під особистим контролем службових осіб Мінсоцполітики, шляхом зловживання ними службовим становищем, готуються матеріали на засідання робочої групи з питань гуманітарної допомоги з рекомендаціями щодо визнання вантажів окремих благодійних організацій та фондів гуманітарною допомогою, в порушення чинного законодавства України, оскільки надані пакети документів містять розбіжності та недостовірні відомості. У зв`язку з тим, що у членів робочої групи не має достатньої кількості часу для ретельного вивчення всіх пакетів документів оскільки вони надходять до членів робочої групи менше ніж за добу до засідання, в більшості випадків свої рішення робоча група приймає у відповідності до рекомендацій Мінсоцполітики.

Для визнання вантажів гуманітарною допомогою, вищевказаними особами підроблюються документи від окремих іноземних донорів (нерезидентів), по яким вантаж ввозиться на митну територію України, як благодійна допомога, а вивозиться з території Європейського союзу по справжнім документам, як комерційний вантаж для суб`єктів господарювання України. Частина іноземних донорів добровільно надсилає вантажі на адресу соціально незахищених верст населення України через благодійні організації фігурантів, однак шляхом введення в оману представників іноземних донорів, вказані вантажів реалізовуються в магазинах роздрібної торгівлі.

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав та пояснив, що необхідність накладення арешту на вказане майно може бути знаряддям вчинення злочину і може містити відомості щодо незаконної діяльності та які можуть бути доказами у кримінальному провадженні.

Адвокат ОСОБА_4 проти клопотання заперечував. Зазначив, що власник вилученого майна, ОСОБА_11 є фізичною-особою підприємцем, на законних підставах здійснює підприємницьку діяльність, пов`язану з роздрібною торгівлею одягом, що підтверджується Випискою з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 84-85). Крім того, у даному кримінальному провадженні не є підозрюваною, ні обвинуваченою.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

З матеріалів клопотання встановлено, що слідчим відділом Святошинського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.09.2020 за №4000032.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

За змістом ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України з метою забезпечення збереження речових доказів арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності та володінні завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з клопотанням про арешт майна, оскільки у відповідності до п. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження власності та володінні повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Речовими доказами відповідно до ст. 98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Між тим, слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання у розумінні вимог ст. 132 КПК України, не наводить у ньому достатніх і належних доказів тих обставин, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на майно.

Також не доведено органом досудового розслідування і існування ризиків, визначених у абзаці другому ч. 1 ст. 170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.

Крім того, матеріали провадження не містять будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на дане конкретне майно.

Також слідчий суддя звертає увагу на те, що до клопотання про арешт майна прокурор не долучив жодних доказів та не навів жодних доводів, що дозволяли б слідчому судді встановити розумність та співрозмірність обмеження права власності та володінні завданням кримінального провадження.

Згідно з положеннями ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Судовим розглядом встановлено, що кримінальне провадження триває понад рік, на даній стадії досудового слідства, жодній посадовій особі (юридичній особі) не повідомлено про підозру, а прокурором у клопотанні не доведені підстави вважати, що майну, на яке просить накласти арешт, загрожує знищення, чи воно підлягає спеціальній конфіскації, або конфіскації, як виду покарання, або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, або відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, відомості про цивільний позов у кримінальному провадженні відсутні.

Надані прокурором матеріали до клопотання, не підтверджують підстави, мету та не містять відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

З тексту клопотання вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та численних посилань на положення КПК України без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.

При цьому, обов`язок доведення необхідності арешту покладається на прокурора, який звернувся з клопотанням про арешт майна.

З урахуванням вищевикладеного, слідчий суддя прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для накладення арешту майна, так як не має підстав вважати, що арештовані речі будуть пошкоджуватися, псуватися, знищуватися, перетворюватися або відчужуватись.

Згідно диспозиції ч. 4 ст. 190 КК України кримінальна відповідальність, передбачена за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, що спричинило тяжкі наслідки.

Разом з тим, у клопотанні відсутнє обґрунтування правових підстав для арешту вказаного майна, чи таке відповідає і критеріям речових доказів, визначених у ст.98 КПК України, відсутня розумність і співрозмірність обмеження права власності та володінні фізичних осіб, не вказано чи мають відношення до даного кримінального провадження тим особи які володіють таким майном, не вказується чим доводиться неправомірність отримання такого майна особами. Крім того, на час звернення з клопотанням про накладення арешту відсутні будь-які відомості про статус вказаного майна, а саме, чи визнано речовим доказом, чи підтверджує вказане майно що-небудь, стосовно зловживання підозрюваним.

Таким чином, ні з клопотання ні з матеріалів, які обґрунтовують клопотання, у порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України не вбачається підстав, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт вказаного майна.

Окрім того у клопотанні відсутні докази наявності достатніх підстав чи розумних підозр вважати, що майно на яке слідчий просить накласти арешт є доказом злочину і відповідає критеріям зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

У силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до ст. 29 Загальної декларації прав людини, «кожна людина, здійснюючи свої права і свободи, повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання й поваги прав і свобод інших та з метою задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві». Мета, підстави і межі здійснення прав людини конкретизуються також у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, в Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права, а також в Європейській Конвенції про захист прав особи й основних свобод. Конституція України також передбачає межі здійснення громадянами своїх прав. Так, згідно зі ст. 64, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень можуть встановлюватися в умовах воєнного або надзвичайного стану. Аналіз зазначеної статті дозволяє зробити висновок про те, що закріплені в ній критерії (підстави) правомірного обмеження прав і свобод людини та громадянина базуються на принципі співвідношення публічних і приватних інтересів.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності, володінні та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.

На теперішній час прокурором не доведено, що у застосуванні цього заходу є необхідність, і що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, як арешт зазначеного майна.

Відтак, доводи прокурора щодо необхідності накладення арешту, оскільки існує обґрунтована підозра щодо вчинення особливо тяжкого злочину, що безумовно може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження є необґрунтовані. Прокурором не наведено достатніх підстав вважати, що майно, на яке він просить накласти арешт, є предметом злочину, не надано слідчому судді відповідних доводів щодо мети застосування такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт майна, а також не вказано виконання яких саме завдань планує досягти слідчий при застосуванні такого виду заходів забезпечення кримінального провадження, як накладення арешту на майно.

Беручи до уваги вищевикладене, оцінюючи розумність та співрозмірність обмеження права власності та володінні завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб, обґрунтованість необхідності обмеження у праві власності та володінні майном, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слідчого є необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню, оскільки не доведено, що вилучені речі відносяться до незаконної діяльності третіх осіб.

З урахуванням наведеного слідчий суддя приходить до переконання, що у задоволенні внесеного клопотання слідчого про арешт майна слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 132, 98, 167, 170-173 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

у задоволенні клопотання прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту у досудовому розслідуванні відомості які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000132 від 04.09.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя Святошинського

районного суду м. Києва ОСОБА_1