ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2091/21 Справа № 204/39/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
захисників-адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні № 0000486 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_13 та захисника обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_12 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 121 КК України, ОСОБА_14 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146 КК України, ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 186 КК України, ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146 КК України, -
Встановила:
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року було задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 .
Запобіжний захід відносно обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , у вигляді тримання під вартою продовжено, кожному окремо, до 27 серпня 2021 року включно.
У задоволенні клопотань сторони захисту про зміну запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 на домашній арешт/заставу, - відмовлено.
У задоволенні клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання на тримання під вартою, без визначення розміру застави відносно ОСОБА_16 , - відмовлено.
В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що наявні підстави для продовження тримання під вартою, а встановлені при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 ризики не зменшились, продовжують існувати, та у судовому засіданні прокурором доведено наявність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинувачених під вартою.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що з урахуванням змісту та обсягу обвинувачення, конкретних обставин тих кримінальних правопорушень, які інкриміновані ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , а саме вчинення умисних нетяжких та тяжких злочинів, за які законом про кримінальну відповідальність передбачено покарання у виді позбавлення волі до 10 років, наявний ризик переховування від суду. Також продовжує існувати і ризик незаконного впливу обвинувачених на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні, оскільки останні судом не допитані.
Крім того, суд першої інстанції врахував спосіб життя та репутацію обвинувачених, їх вік та стан здоров`я, соціальні зв`язки, і та обставина, що під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу та заявленого клопотання стороною захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт/заставу, обвинуваченими та їх захисниками не надано жодного доказу, які б свідчили про необхідність зміни вже обраного запобіжного заходу, а лише зазначено про наявні шлюбні відносини та стан здоров`я обвинувачених із посиланням на медичні довідки, які вже були досліджені судом раніше.
Щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_16 , суд першої інстанції зазначив, що ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.03.2021 року щодо обвинуваченого ОСОБА_16 було змінено запобіжний захід з домашнього арешту на особисте зобов`язання до 07.05.2021 року включно, жодних клопотань про продовження вказаного запобіжного заходу прокурором до вказаної дати не подавалось. Тобто зазначений запобіжний захід щодо ОСОБА_16 станом на дату розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу скінчився. Крім того, в судовому засіданні прокурором не надано підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_16 не виконував покладені на нього процесуальні обов`язки чи іншим чином порушував умови запобіжного заходу.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_12 просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на не пов`язаний із триманням під вартою - домашній арешт у період часу із 23 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. кожного дня або на цілодобовий домашній арешт за адресою фактичного місця проживання кожного із обвинувачених із застосуванням електронних засобів контролю, відповідно до ст. 195 КПК України;
В разі залишення продовженого запобіжного заходу вищевказаним обвинуваченим у вигляді тримання під вартою - без змін, захисник просив визначити розмір застави у межах, вказаних в ч. 5 ст. 182 КПК України.
Вважає, що вказана ухвала ухвалена з порушенням певних норм кримінального Закону, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України не доведені стороною обвинувачення.
На його думку, належна процесуальна поведінка обвинувачених може бути забезпечена шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, який хоча і є одним із найсуворіших запобіжних заходів, але все ж таки із найсприятливішими наслідками з приводу певних відмінностей щодо умов тримання.
Зазначає, що наприкінці грудня 2020 року було завершено досудове розслідування даного кримінального провадження, відкриті матеріали досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України, а й отже, на його думку, всі необхідні слідчі та процесуальні дії виконані слідчим та прокурором, отримані абсолютні всі необхідні для судового провадження (розгляду) докази, речі, предмети, проведені чисельні експертизи та дослідження, отримані всі необхідні тимчасові доступи до доказів й тощо. Таким чином, на думку захисника, станом на теперішній час відсутні ризики того, що обвинувачені можуть перешкоджати досудовому розслідуванню, можуть знищити та приховати докази й тощо.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 просила оскаржувану ухвалу щодо ОСОБА_11 скасувати та постановити нову, якою обрати до ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Вважає вказану ухвалу необґрунтованою, незаконною, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
На думку захисника, ризики не доведені стороною обвинувачення, а застосування тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно тоді, коли прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Зазначає, що ОСОБА_11 має постійне місце реєстрації, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, характеризується позитивно, мешкав з батьками, жодним чином не перешкоджав встановленню істини на досудовому слідстві, має цивільну дружину та неповнолітніх дітей.
Вважає, що клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою ОСОБА_11 необґрунтоване. Прокурором не доведено неможливість застосування інших більш м яких запобіжних заходів. Продовження запобіжних заходів без встановлення наявності підстав та обґрунтування щодо конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 ЄСПЛ.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх захисник підтримали апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_12 з підстав, зазначених у ній, просили її задовольнити, скасувати ухвалу суду про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати їм, кожному окремо, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Обвинувачений ОСОБА_11 та її захисник, підтримали апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_13 , просили її задовольнити, скасувати оскаржувану ухвалу та обрати ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг, посилався на їх безпідставність, а ухвалу суду вважав законною та обґрунтованою і просив залишити її без змін, а апеляційні скарги захисників обвинувачених, - без задоволення.
Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думки сторін кримінального провадження, перевіривши надані матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Рішенням Конституційного суду України від 13.06.2019 року №4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду, суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду цього питання, суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
В силу вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
В ході апеляційного розгляду встановлено, що в провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.06.2020 року за № 0000486 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 121 КК України, ОСОБА_16 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 121, ч. ч. 1, 2 ст. 309 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_17 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 186 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146 КК України, ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263 КК України.
Відповідно до матеріалів провадження, до обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому неодноразово продовжувався.
Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції, яке розглядалось 30.06.2021 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 з тих підстав, що вони обвинувачуються у вчиненні тяжких кримінальних правопорушень, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, а також наявні ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які були враховані під час обрання/продовження обвинуваченим запобіжного заходу та зі спливом часу не змінилися.
Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з вимогами п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Також, судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися й виправдовують подальше тримання обвинувачених під вартою.
Разом з цим, суд першої інстанції, відповідно до ст. 178 КПК України, вирішуючи питання про доцільність продовження строку тримання під вартою та можливість застосування альтернативного запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 врахував спосіб життя та репутацію обвинувачених, їх вік та стан здоров`я, соціальні зв`язки, конкретні обставини тих кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченим, а саме вчинення умисних нетяжких та тяжких злочинів, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі до 10 років, та у зв`язку з цим наявність ризиків: переховування від суду, незаконного впливу обвинувачених на свідків та потерпілих, дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченим строку тримання під вартою та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченим строку тримання під вартою й відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, оскільки на час вирішення питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинувачених у кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого провадження, а отже докази зібрані на стадії досудового розслідування ще не досліджувалися судом.
Цей висновок узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою, що визначено в рішенні Європейського суду за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії».
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цього питання.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Крім того, у справі Москаленко проти України, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.
Висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Матеріали провадження не містять переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
Доводи апеляційних скарг захисників обвинувачених щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені, про що йдеться в ухвалі та підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами, відповідно до яких, заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
З огляду на викладене, колегія суддів, не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів.
Всі інші викладені захисниками обвинувачених апеляційні доводи були предметом дослідження суду при продовженні їм строку дії запобіжного заходу і їм надана належна оцінка, жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданих апеляційних скарг судом не встановлено.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є вмотивованим і обґрунтованим, та ухвалене у відповідності до вимог кримінального процесуального закону й на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими й оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги захисників обвинувачених, - залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги захисників обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 - адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , - залишити без задоволення.
Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4