Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/3088/2021 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 376/40/21 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 1 ст. 289 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Безпечна Сквирського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
який вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України,
за участі прокурора ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И Л А:
В провадженні вирішена доля речових доказів.
За результатами судового розгляду, суд прийшов до переконання, що в діях ОСОБА_9 наявні ознаки суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, та яке вчинено ним у стані неосудності, а тому дійшов висновку про необхідність застосування до нього примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.
В апеляційній скарзі прокурор Сквирського відділу Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_6 просить ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 18 травня 2021 року змінити і виключити з мотивувальної частини ухвали посилання суду на спрямованість умислу, мети і мотив дій ОСОБА_9 при вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги прокурор посилається на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, як зазначає апелянт, суд дійшов помилкового висновку щодо наявності у свідомості ОСОБА_9 чітко сформованого умислу, у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, з огляду на що висновки суду про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону України про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту.
До початку апеляційного розгляду провадження, 05 серпня 2021 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшла заява захисника ОСОБА_12 , підтримана представником ОСОБА_9 ОСОБА_13 , щодо підтримання вимог, викладених в апеляційній скарзі прокурора, та розгляду провадження у їх відсутність у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання за станом здоров`я ОСОБА_13 .
Колегія суддів, з урахуванням конкретних обставин апеляційного провадження, у відповідності до вимог ст. 405 КПК України, вважає за можливим проводити судовий розгляд справи у відсутність зазначених осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Перевіряючи ухвалу суду першої інстанції в межах апеляційних вимог прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 503 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.
В силу вимог ч. 1 ст. 505 КПК України, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру підлягають встановленню, зокрема, час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення.
Під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру, відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК України, суд, окрім іншого, з`ясовує: чи мало місце суспільно небезпечне діяння; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння особою.
Виходячи із передбачених ст. 19 КК України критеріїв, осудною є особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, тоді як неосудна особа позбавлена такої здатності внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.
Згідно з положеннями статей 23, 24 КК України умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.
Мотив злочину це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином.
Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб. Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини.
Враховуючи зазначене, особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.
Цих вимог закону судом першої інстанці в повному обсязі дотримано не було.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема, з висновку судово-психіатричної експертизи № 539 від 23 грудня 2020 року (т. 1 а.п. 86-88) під час скоєння інкримінованих дій ОСОБА_9 не міг і в даний час не може усвідомлювати свої дії, керувати ними, а тому за своїм психічним станом потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного стаціонару із звичайним наглядом.
Отже, судом не враховано, що здатність особи усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними, про що акцентує увагу прокурор в апеляційній скарзі, є невід`ємною ознакою, що характеризує суб`єкт злочину лише за критерієм осудності і в такому разі, умисел, мотив та мета, як вольові ознаки суб`єктивної сторони складу злочину, виключаються, й мають місце лише тоді, коли особа здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними.
За наведеним, колегія суддів вважає доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, слушними з огляду на що не може вважати обґрунтованими висновки суду щодо наявності умислу та його спрямованості, мети і мотиву в діях ОСОБА_9 при вчиненні ним суспільно небезпечного діяння.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з вимогами ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема, неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
Таким чином, доводи прокурора щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме посилання в оскаржуваному рішенні на спрямованість умислу, мети і мотив дій ОСОБА_9 при вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, колегія суддів вважає слушними, а тому ухвала Сквирського районного суду Київської області від 18 травня 2021 року щодо ОСОБА_9 , в порядку ст.ст. 408, 409 КПК України, підлягає зміні, а апеляційна скарга прокурора Сквирського відділу Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_6 - задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора Сквирського відділу Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 18 травня 2021 року щодо ОСОБА_9 - змінити.
Виключити із мотивувальної частини ухвали посилання суду на спрямованість умислу, мету і мотив дій ОСОБА_9 при вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.
В решті ухвалу суду залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4