Категорія:ч.1 ст. 125 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_10 та її представника адвоката ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 125 КК України
В С Т А Н О В И В
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, не працюючого, несудимого
засуджено за вчинення кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 100 (сто) годин.
Вироком вирішено питання про речові докази.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за нанесення умисних легких тілесних ушкоджень, кримінального правопорушення (кримінального проступку) при таких обставинах.
Так судом встановлено, що ОСОБА_7 19 серпня 2020 року, близько 20 год. 17 хв., перебуваючи у приміщенні кав`ярні "Капучіно", що на вул. Лесі Українки, 54, у м. Луцьку Волинської області, діючи з прямим умислом, керуючись метою нанесення тілесних ушкоджень іншій людині, в ході словесного конфлікту із потерпілою ОСОБА_10 , який виник на ґрунті раптово виникнувших особистих неприязних відносин, умисно наніс потерпілій один удар долонею правої руки в ділянку голови зліва. В подальшому, перебуваючи у вищевказаному закладі, продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_7 умисно наніс один удар кулаком правої руки в ділянку голови потерпілої зліва, чим спричинив їй тілесне ушкодження у вигляді синця на передвушній ділянці зліва, яке згідно висновку судово-медичного експерта за № 634 від 20 серпня 2020 року, за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.
Не погоджуючись з вироком суду потерпіла і її представник оскаржують вищезазначений вирок з мотивів істотного порушення вимог КПК України, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Так в своїй апеляційній скарзі апелянти вказують, що судом не було з`ясовано обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, вплинули на кваліфікацію дій обвинуваченого та призначення йому невиправдано м`якого покарання. Вчинені ОСОБА_11 умисні, протиправні дії, які полягали раптовому, безпричинному нанесенні тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 у відповідь на її зауваження стосовно його нахабної поведінки в кав`ярні «Капучіно» носять ознаки таких, що скоєні з мотивів явної неповаги до суспільства, і не були зумовлені особистою неприязню з нею. У зв`язку з чим вважає, що в діях обвинуваченого вбачається склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України. Дані обставини повністю відображаються в матеріалах кримінального провадження, а тому висновки суду, що в діях ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, не відповідає та прямо суперечить ним. На переконання апелянтів наведені обставини є підставою для скасування вироку суду.
Крім того істотним порушенням вимог КПК України потерпіла і її представник вважають порушення головуючим таємниці нарадчої кімнати, адже після останнього слова суддя не видалився до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, а оголосив присутнім у залі судового засідання вирок, пояснюючи тим, щоб учасники не чекали, тобто суддя без виходу до нарадчої кімнати зазначив, що ОСОБА_11 визнається винним, покарання буде мінімальним, але в сторону збільшення, оскільки на цьому наполягає потерпіла. Покарання буде в межах ста годин громадських робіт.
Крім того вважають необґрунтовану відмову суду в задоволенні клопотання потерпілої про повернення обвинувального акта через помилкову кваліфікацію дій обвинуваченого.
Просять у скарзі скасувати вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2021 року щодо ОСОБА_11 за ч.1 ст. 125 КК України, призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, потерпілу та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, обвинуваченого, який її заперечив, прокурора, яка заперечувала доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Цих вимог судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 дотримано.
Так, висновок суду про умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень, потерпілій ОСОБА_10 обвинуваченим ОСОБА_7 , за обставин встановлених судом першої інстанції, і детально викладених у вироку, є обґрунтованим і підтверджується сукупністю зібраних доказів, зазначених у вироку, зокрема, показаннями обвинуваченого, потерпілої, свідка ОСОБА_12 , даними, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 25.08.2020, протоколі огляду відеозапису з доданими фототаблицею та диском від 26.08.2020, висновку експерта №634 від 20 серпня 2020 року.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження не вбачається. Деякі розбіжності в показаннях обвинуваченого та потерпілої стосовно обставин кримінального правопорушення свідчать про індивідуальне сприйняття кожною особою цих подій, учасником яких вони були, і не впливають на висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.
Що стосується доводів потерпілого і його представника про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 1 ст. 296 КК України, то вони є необгрутованими з огляду на наступне.
Так, безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК України є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також морально-етичних засад, звичаїв, традицій та інших поза юридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.
Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.
Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.
Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти.
Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.
З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.
Така позиція щодо розмежування кваліфікацій дій особи міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к.
Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.
За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 червня 2020 року ( Справа №295/1023/18 Провадження № 51-1344 км 20).
Відповідно до фактичних обставин кримінального провадження, встановлених на підставі безпосередньо досліджених судом першої інстанції доказів, зокрема показань обвинуваченого, потерпілої, ОСОБА_7 наніс удари в голову саме на ґрунті особистого конфлікту, який виник між ними з мотивів неприязних стосунків.
Крім того, у своїх показаннях обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив, що на конфлікт його спровокували саме дії працівників кав`ярні, зокрема ОСОБА_10 , яка робила йому зауваження з приводу користування ним туалету на території кафе, куди той зайшов оскільки в нього почався інтенсивний біль в животі внаслідок проблем з органами шлунково-кишкового тракту, та ображала його, звинувачувала в тривалому перебуванні у вбиральні.
Таким чином, хоч неприязні відносини склалися між обвинуваченим та потерпілою раптово, однак причиною їх виникнення стало обурення ОСОБА_7 на образи в його адресу з боку самої ж потерпілої.
Обстановка й обставини подій, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки насильницької поведінки обвинуваченого свідчать про те, що вона була зумовлена особистою неприязню до ОСОБА_10 , яка виникла раптово через сварку, прагненням помститися їй, а не бажанням протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки.
Зазначене дає підстави для висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 мотиву явної неповаги до суспільства, що є обов`язковою юридичною ознакою злочину, передбаченого статтею 296 КК України.
На переконання апеляційного суду дії обвинуваченого зумовлені наміром завдати шкоди здоров`ю потерпілої і безпосередньо спрямовані на досягнення цього результату, а тому містять об`єктивні та суб`єктивні ознаки кримінального правопорушення проти особи і підлягають кваліфікації за наслідками, що настали, як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, за ч. 1 ст. 125 КК України.
З огляду на викладене, виходячи з фактичних обставин провадження, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, тобто заподіяв потерпілій ОСОБА_13 умисне легке тілесне ушкодження.
Суд у вироку навів докази за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження, та дав належний аналіз цим доказам після їх дослідження, тому немає підстав вважати, що у справі допущена суттєва неповнота кримінального і судового провадження, яка викликає необхідність скасування вироку, як це зазначається в апеляційній скарзі потерпілої і представника.
Та обставина, що органи досудового розслідування та суд інакше оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх потерпілою та її представником, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необґрунтовані посилання в апеляційній скарзі.
Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведено необхідну експертизу, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.
Не встановлено судом апеляційної інстанції істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку.
Апеляційний суд знаходить безпідставними доводи апеляційної скарги щодо порушення місцевим судом таємниці нарадчої кімнати, адже як чітко вбачається з журналу судового засідання, а також його звукозапису, суддя видалився 19 лютого 2021 року о 12:05 год. до нарадчої кімнати, а повернувшись цього ж дня о 12:14 год., негайно проголосив вирок, що відповідає вимогам ст. ст. 366, 367 КПК України.
За таких обставин немає підстав вважати, що у справі допущена однобічність та неповнота судового розгляду, які викликають необхідність скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, на чому наполягає в апеляційній скарзі потерпіла і її представник.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 та її представника адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 125 КК України - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді