У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за провадження №0000397 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6

на вирок Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року у відношенні

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Миколаївка Казанківського району Миколаївської області, не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

-обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_5

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року ОСОБА_5 засуджений за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачений ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 просять вирок змінити та звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 , наводячи аналогічні доводи, вважають вирок суду незаконним та таким, що підлягає зміні у зв`язку з суворістю призначеного покарання.

Зазначають, що ОСОБА_5 не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, має стійкі соціальні зв`язки, зокрема, проживає разом з дружиною, яка не працює, має на утриманні малолітню доньку, також доглядає за батьками похилого віку, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Вважають висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 не розкаявся у вчиненому, необґрунтованими. Пояснюють, що ОСОБА_5 не цікавився здоров`ям потерпілого, оскільки перебував за кордоном. А коли повернувся, то дізнався, що проводиться досудове розслідування за фактом нанесення ним тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Вказують, що ОСОБА_5 допомагав слідству, визнав вину, не приховував обставини вчиненого ним злочину. Також додають, що ОСОБА_10 неодноразово звертався до потерпілого, просив пробачення та хотів відшкодувати завдану шкоду, але потерпілий від допомоги відмовився.

На думку сторони захисту, з урахуванням особи ОСОБА_5 , суд мав можливість та законні підстави призначити йому менш суворе покарання. Захисник та обвинувачений вважають, що виправлення ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства та просять призначити йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

13 серпня 2019 року у вечірній час між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , які знаходились на перехресті вул. Демчишина в с. Миколаївка Казанківського району Миколаївської області, на ґрунті особистих неприязних стосунків виникла сварка з приводу грошового боргу. При з`ясуванні стосунків, ОСОБА_5 умисно наніс потерпілому ОСОБА_9 не менше одного удару кулаком правої руки в область обличчя та один удар правою ногою в область ребер. Після чого, ОСОБА_9 почав тікати в бік вулиці Демчишина в с. Миколаївка Казанківського району Миколаївської області.

Проте, ОСОБА_10 його наздогнав і наніс ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки в область тулубу та один удар правою ногою в область нижньої щелепи, спричинивши ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння у вигляді закритих переломів сьомого, восьмого, дев`ятого ребр зліва зі зміщенням уламків, які ускладнились лівобічним малим гемопневматорексом, підшкірної емфіземи, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, та легкі тілесні ушкодження у вигляді посттравматичної екстракції першого, другого зубів нижньої щелепи праворуч, що призвели до незначної втрати загальної працездатності.

Судом першої інстанції ОСОБА_5 визнаний винним в умисному тяжкому тілесному ушкодженні небезпечному для життя в момент заподіяння та його дії кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Потерпілий ОСОБА_9 до апеляційного суду не з`явився повторно, повідомлений про апеляційний розгляд, його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора про залишення вироку без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчинені злочину за обставин, встановлених судом, є правильними. Дії ОСОБА_5 вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України. В цій частині вирок апелянтами не оскаржується.

Що стосується доводів апелянтів про призначення ОСОБА_5 занадто суворого покарання, то вони не є слушними, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом дотримані та обвинуваченому призначено покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, обставин вчинення злочину, даних про особу винного, який характеризується посередньо, має на утриманні малолітню дитину, не має судимості в силу ст. 89 КК України.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлені.

Є вірними висновки суду першої інстанції про відсутність щирого каяття ОСОБА_5 у вчиненому злочині, на що посилаються апелянти, оскільки ця обставина повинна знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Хоча ОСОБА_5 вину визнав, але дана обставина не свідчить про його щире каяття. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Проте, як свідчать матеріали кримінального провадження, ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду ОСОБА_5 не прийняв заходів щодо вибачення перед потерпілим, щодо відшкодування потерпілому майнової шкоди.

З наданих стороною захисту під час апеляційного розгляду розписок потерпілого ОСОБА_9 та пояснень обвинуваченого вбачається, що 01.03.2020 р. та 21.09.2020 р. ОСОБА_5 на відшкодування майнової та моральної шкоди сплатив йому загалом 14500 грн.

Але, такі дії обвинуваченого щодо вжиття заходів для відшкодування завданої злочином шкоди, тобто лише після ухвалення обвинувального вироку та призначення покарання у виді позбавлення волі, ставлять під сумнів пояснення ОСОБА_5 під час апеляційного розгляду про його щире розкаяння у вчиненому злочині.

Під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_9 висловив думку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, що враховується апеляційним судом при прийнятті рішення за апеляційними скаргами. Зазначена позиція потерпілого теж вказує на те, що обвинувачений не прийняв заходів виправити наслідки вчиненого.

Покарання ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, до позбавлення волі та у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 121 КК України. Тому немає підстав вважати призначене покарання занадто суворим, як вважають апелянти.

В апеляційних скаргах ставиться питання про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Проте, підстави для цього відсутні.

Статтею 75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Аналізуючи доводи апелянтів, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, його обставини, а саме: обвинувачений неодноразово руками та ногами спричиняв тілесні ушкодження потерпілому в обличчя, по тулубу, та не припиняв свої дії, незважаючи на прохання потерпілого припинити побиття, а також характер злочину та його наслідки у вигляді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Суд першої інстанції вірно врахував, що обвинувачений свідомо вважав можливим для себе під час незначного конфлікту безкарно ставити під загрозу життя іншої людини, що свідчить про його підвищений ступінь небезпеки для суспільства.

Хоча ОСОБА_5 не має судимості згідно ст. 89 КК України, але згідно із досудовою доповіддю органу пробації, є середній ризик повторного вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 .

Тому, відшкодування заподіяної шкоди після ухвалення обвинувального вироку та прийняття заходів про влаштування на роботу безпосередньо перед апеляційним розглядом, наявність на утриманні у обвинуваченого малолітньої дитини та батьків, які є пенсіонерами, про що зазначають апелянти, не є достатньою підставою для звільнення ОСОБА_5 від покарання на підставі ст. 75 КК України.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Тому відсутні підстави для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 424, 425, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року у відношенні ОСОБА_5 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3