Постанова

іменем України
3 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 459/1540/20
провадження № 51-3962км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу судді Львівського апеляційного суду від 22 липня 2020 року про відмову у відкритті провадження.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Червоноградський міський суд Львівської області ухвалою від 6 липня 2020 року у підготовчому судовому засіданні у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000140, задовольнив клопотання прокурора та обрав обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.
На цю ухвалу захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу.
Суддя Львівського апеляційного суду ухвалою від 22 липня 2020 року на підставі ч. 4 ст. 399 КПК України відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника у зв`язку з тим, що її подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу судді апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що під час підготовчого судового засідання обвинуваченому фактично продовжено обраний раніше запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а тому висновок судді апеляційного суду, що це рішення не підлягає апеляційному оскарженню, не узгоджується з положеннями статей 8, 29, 55, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України та Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року у справі № 4-р/2019 (№ 3 -208/2018(2402/18) щодо неконституційності положень ч. 2 ст. 392 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 просила залишити судове рішення без зміни як законне, а касаційну скаргу захисника без задоволення як необґрунтовану.
Мотиви суду
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до положень ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Обсяг права на апеляційний перегляд справи, що визначається законом, має гарантувати особі ефективну реалізацію права на судовий захист задля досягнення цілей правосуддя, забезпечуючи захист інших конституційних прав і свобод такої особи. Обмеження доступу до суду апеляційної інстанції, як складової права на судовий захист, можливе лише з обов`язковим дотриманням конституційних норм і принципів, а саме пріоритетності захисту фундаментальних прав і свобод людини і громадянина, а також принципу верховенства права, відповідно до якого держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду, яка забезпечить ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема дасть можливість відновлювати порушені права і свободи особи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки суду першої інстанції, що кореспондується з п. 2. 3. Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019.
Як убачається з оскарженого судового рішення, суддя апеляційного суду, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника, дійшов висновку, що під час підготовчого судового засідання обвинуваченому ОСОБА_7 не продовжено, а обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за клопотанням прокурора, а тому відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України та зазначеного вище рішення Конституційного Суду України апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Однак цей висновок судді є необґрунтованим з огляду на таке.
Конституційний Суд України у зазначеному вище рішенні визнав неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Статтею 152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Виходячи зі змісту диспозицій статей 177, 178, 194, 196, 199 КПК України терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні за своїм правовим значенням. Крім того, обрання - є первинним при застосуванні запобіжного заходу, який обирається на певний строк, а продовження - вторинна стадія, яка наступає, за певних умов, коли строк тримання під вартою закінчується.
Та обставина, що в рішенні Конституційного Суду України зазначено «продовження строку тримання особи під вартою», а не «обрання» не може слугувати підставою для відмови у відкритті провадження за апеляційною скаргою та обмежує право особи на доступ до правосуддя.
До такого ж висновку дійшов Верховний Суд при застосуванні норми права у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах від 23 січня 2020 року у справі 505/2898/19, від 11 березня 2020 року у справі 522/13084/19.
Ухвала, що оскаржувалася в апеляційному порядку, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції та за своїм змістом стосувалася строку тримання обвинуваченого під вартою.
Отже, апеляційний суд, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою, неправильно витлумачив положення норми ст. 392 КПК України, звузивши її зміст, що призвело до помилкового висновку про відсутність у захисника права на оскарження зазначеної ухвали місцевого суду.
Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними і такими, що перешкодили судді апеляційного суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, з огляду на що ухвала на підставі ч. 1 ст. 438 КПК України підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу судді Львівського апеляційного суду від 22 липня 2020 року, якою відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 6 липня 2020 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3