УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі Суд) в складі слідчої судді ОСОБА_1 за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у вікритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві клопотання ОСОБА_3 про арешт майна, призначення експертизи, учинення процесуальних та слідчих дій, установив:

ОСОБА_4 у провадження суду 29.12.2020 надійшло указане клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою від 11.05.2018 (ЄО-36006) про вчинення кримінального правопорушення - підпалу, яка зареєстрована за номером № 755/15680/20.

У резолютивній частині цього звернення № 1-кс/755/6096/20 заявник виносить, у порядку ст. 26 КПК, на розгляд питання про проведення експертиз та арешт майна.

Також, у провадження даного місцевого суду (слідча суддя ОСОБА_1 ). відповідно до даних Д-3», того ж дня надійшло клопотання ОСОБА_3 про проведення експертизи, яке умотивоване фактично тотожними аргументами за своїм змістом, що і клопотання про арешт майна.

У резолютивній частині цього звернення № 1-кс/755/6097/20 заявник виносить, у порядку ст. 26 КПК, на розгляд питання у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою від 11.05.2018 (ЄО-36006) про вчинення кримінального правопорушення - підпалупро проведення експертиз та арешт майна, тобто ті ж самі, що і у провадженні № 1-кс/755/6096/20.

Крім того, у провадження даного місцевого суду (слідча суддя ОСОБА_1 ). відповідно до даних Д-3» (№ 1-кс/755/6098/20), того ж дня надійшло клопотання ОСОБА_3 у резолютивній частині якого заявник виносить, у порядку ст. 26 КПК, на розгляд питання у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою від 11.05.2018 (ЄО-36006) про вчинення кримінального правопорушення - підпалупро проведення експертиз та арешт майна, тобто ті ж самі, що і у провадженнях № 1-кс/755/6096/20 та № 1-кс/755/6097/20.

Ухвалою суду від 04.01.2021 судові провадження № 1-кс/755/6097/20, № 1-кс/755/6098/20 за зверненнями ОСОБА_3 об`єднано з провадженням № 1-кс/755/6096/20 за його ж зверненням у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою останнього від 11.05.2018 (ЄО-36006) про вчинення кримінального правопорушення підпалу.
Об`єднаному провадженню присвоєно єдиний номер судового провадження - № 755/15680/20 (№ 1-кс/755/6096/20).

ІІ. Звернення заявника до суду мотивуються спільними (єдиними) аргументами щодо того, що він є власником 1/2 часток садиби по АДРЕСА_1 , інша 1/2 часток садиби належить ОСОБА_5 , яка проживає в іншому місці, а садибу здає орендарям.
Між ними напружені відносини через самозабудови та квартиранів.
Пожежею в 2017 року ОСОБА_3 нанесена значна шкода, адже того року 28 жовтня згоріло житло по АДРЕСА_1 .
Акт про пожежу-підпал отримав в Дніпровському рай управлінні ГУ ДСНС м.Києва (бульвар Перова, 27, т.542-81-94) за підписом заст. нач. управління майора ОСОБА_6 .
Акт має грубі неточності № будинку вказано невірно, 39 замісить 37 (не вказано що я є потерпіла сторона, так як будинок не підлягає відновленню бодеревяний, не проведено розслідування та опис пожежі.
В 2017 році, ОСОБА_3 хворів, садибу-підпалила співвласниця ОСОБА_5 . Вона організувала крадіжку, мародерство майна після пожежі, збрехала ДСНС, щоб в акті про пожежу свідомо вказувала № будинку не 37/1, АДРЕСА_2 , чим ввела їх в оману.
Згоріла 1/2 частина будинку ОСОБА_3 , а ОСОБА_5 залишилась ціла. Вона ж вкрала лічильник електроенергії, забрала усе його майно та речі.
ОСОБА_5 пожежа вигідна для самобудов.
19.04.18 ОСОБА_3 (раніш не знав про пожежу, хворів) в поліцію подав заяву про крадіжку та пожежу, але розслідування не ведеться належним чином.
Звертався ОСОБА_3 і до Дніпровського УП ГУ НП м. Києва, але нач. управління ОСОБА_7 , у відповідь на його звернення направив інформаційні листи відписки, що його звернення зареєстрували в ЄО № 36006 від 11.05.2018р.
З цього часу ОСОБА_3 понад три роки звертаюсь в поліцію, прокуратуру, ДСНС, для підтвердження чи спростування факту пожежі, крадіжки, обману та мародерства, але реального розслідування не відбувається.
Відмічає у зверненнях ОСОБА_3 і те, що до підпалу та пожежі у нього були неприязні стосунки з сусідами, які погрожували, що спалять хату, що і зробили.
Для попередження злочинних дій сусідів він тривалий час звертався в різні органи, в тому числі і до 1) МНС та отримував відповідь 05.11.2010 № 07-15293/36 за підписом зам. Міністра ОСОБА_8 ; 2) Генерального прокуратура та отримував відповідь 01.06.2010 № 19-р за підписом ст. прокурор ОСОБА_9 ; 3) прокуратури міста Києва та отримував відповідь від 28.10.10 № 07/1-р-10 за підписом прокурора ОСОБА_10 , від 04.06.10 № 19р за підписом ОСОБА_11 , від 07.08.10 № 19р за підписом ОСОБА_12 , від 30.04.10 №-7/1/10 за підписом заст. нач. ОСОБА_13 ; 4) МВС; 5) МОЗ; 6) сектретаріату Кабінету міністрів України та отримував відповідь від 01.11.2010 № 41-к-052975/26 за підписом Чорноіван; 7) секретаріату Президента та отримував відповідь від 08.11.10 № 22/137936-26 за підписом заст. керівника управління Кільков, ОСОБА_14 ; 8) КМДА; 9) Архбуд контролю; 10) Держкомзем і т.п.
На усі звернення ОСОБА_3 отримував відповідь, однак реальних мір реагування ними вжито не було, а наведені особи продовжували порушувати законодавство України (самовільно замурували автору цих звернень вікна, зламали та знесли паркан, забудували земельну ділянку котеджами, гаражами та прибудовами так, що пожежній машині неможливо проїхати, з квартирантами, яких є у них безліч).
ОСОБА_5 (адреса АДРЕСА_3 ) численні перевірки та акти про порушення ігнорує, зневажаючи законодавство України і немає на них управи.
Після підпалу ОСОБА_3 став безхатченком, після інсульту, переїхав тимчасово проживати у Вінницю.
Злочин не розслідується незважаючи на рішення суду та вказівку керівництва МВС.
Окрім нанесеної матеріальної шкоди, через бездіяльність посадовців солідарно, ОСОБА_3 нанесена моральна шкода, яку він оцінює в 100 000 грн. та просить її стягнути на його користь.
Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
На усні та письмові звернення ОСОБА_3 про реагування на злочин, ні поліція, а ні прокуратура не реагували.
З питань пожежі в цьому місцевому суді розглядається справа №755/7363/18-ц за його позовом про відшкодуванню шкоди від пожежі та у даний період справа на етапі проведення експертизи про відшкодування шкоди.
Ухвалою слідчого судді даного місцевого суду від 29.07.2020 у справі № 755/7994/20 зобов`язано слідчий відділ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві внести до ЄРДР відповідні дані за заявою ОСОБА_15 від 11.05.2018 (ЄО-36006) про вчинення кримінального правопорушення.
За три роки які втрачені через бездіяльність поліції, злочинці, які підпалили хату та викрали майно, ховають сліди злочинів, роблять ремонт та збираються продати майно, щоб виїхати за кордон не відшкодувавши шкоди.
Розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням значний та рівноцінний розмірам коштів житла ОСОБА_16 яке належить їй на праві власності.
З метою забезпечення умов виконання судового рішення, відповідно до вимог ст. ст. 170, 171 КПК України, заявник просить накласти арешт на майно, а саме квартиру АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_5 , та яку вона виставила на продажу.
Також ОСОБА_3 відмітив, що п. 6 ст. 242 КПК щодо обов`язковості призначення експертизи є те, що цей імперативний припис має застосовуватися у провадженнях про кримінальні правопорушення, які мають матеріальний склад злочину, тобто містять суспільно небезпечні наслідки, які можливо обчислити у вигляді збитків або шкоди довкіллю.
У кримінальному провадженні під матеріальними збитками по п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК розуміється грошова оцінка (еквівалент) заподіяної матеріальної шкоди (втрачених або недоотриманих майнових благ внаслідок порушення прав та інтересів іншою особою), а відшкодування збитків є одним із способів відшкодування шкоди. Сторона обвинувачення на стадії досудового розслідування має право незалежно від наявності інших доказів, за допомогою яких можливо встановити розмір матеріальних збитків, звернутися до слідчого судді із клопотанням про залучення експерта.
Однак, у жодному з кримінальних проваджень ці дії не вчинено, хоча за даним фактом (підпалу та крадіжки майна) в даний період СВ Дніпровського ГУ НП у м. Києві розслідуються кримінальні провадження унесені до ЄРДР за № 0008862 від 25.10.2019, за № 0005159 та за № 40000160.
У зв`язку з набуттям чинності закону про кримінальні проступки спеціаліст може бути залучений для надання висновків з питань, що належать до сфери його знань, під час досудового розслідування кримінальних проступків (ч. 2 ст. 71, п. 7 ч. 4 ст. 71 КПК).
Однак, через бездіяльність слідчих, прокурора такої дії досудовим слідством вчинено не було.
З огляду на що автор наведених звернень просить Суд, відповідно до ст. 26 КПК,
(1) зобов`язати провести розслідування пожежі та визначити розмір нанесених збитків, призначити незалежну судову експертизу по визначенню розміру нанесеної шкоди;
(2) накласти арешт на майно, а саме квартиру АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_5 , та яку вона виставила на продажу.
(3) зобов`язати призначити пожежну, оціночну експертизи за його рахунок по визначенню розміру нанесеної шкоди

ІІІ. На етапі розгляду провадження судом ОСОБА_3 подав звернення у яких порушив, у порядку ст. 26 КПК, питання про:
(1) об`єднання кримінальних проваджень унесених до ЄРДР за № 0008862 від 25.10.2019, за № 0005159 та за № 40000160 в єдине у порядку ст. 217 КПК;
(2) зобов`язання провести огляд місця підпалу, відібрати пояснення в очевидців;
(3) зобов`язання призначити судову психологічну експертизу щодо його стану та завданих моральних страждань у питанні розміру моральної шкоди;
(4) зобов`язання витребувати з БТІ м. Києва інформацію про перелік майна котрий належить ОСОБА_5 , інвентарні справи щодо такої нерухомості;
(5) зобов`язання учинити дії (зняти металевий паркан);
(6) зобов`язання ОСОБА_3 визнати потерпілим, у порядку ст. 55 КПК;
(7) зобов`язання витребувати з Дніпровської районної у м. Києві адміністрації, Київської міської державної адміністрації, Державної архітектурно-будівельної інспекції, Держкомзему інформацію про стан само забудов та з земельних питань у місті;
(8) встановити у порядку ст. 114 КПК розумний строк на учинення процесуальних дій (усіх вище наведених).

Також, ОСОБА_3 подав до суду саме у рамках розгляду даного провадження позовну заяву до ОСОБА_5 та порушив питання про допит свідків в суді безпосередньо щодо обставин пожежі.

IV. Судом з метою установлення об`єктивної істини у справі було витребувано з Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві матеріали кримінальних проваджень унесених до ЄРДР за № 0008862 від 25.10.2019, за № 0005159 та за № 40000160, та які надійшли до суду на час розгляду справи по суті.
Про даний процесу було поінформовано сторони, однак в судове засідання останні не прибули, від ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд звернення у його відсутність, відповідно Суд, у розрізі норм ст.ст. 22, 26 КПК уважає за можливе завершити розгляд провадження у їх відсутність на підставі наявних у справі даних.

V. З матеріалів кримінальних проваджень установлено наступні фактичні дані.

V.І. Згідно матеріалів кримінального провадження № 0005159 воно розслідується за заявою ОСОБА_3 про підпал.

Відповідно до виснвоку ДОП УП ОСОБА_17 від 18.05.2018 наявного у цьому кримінальному провадженні слідує, що аналізувалося звернення ОСОБА_3 з приводу нібито неправомірних дій по відношенню до нього, а саме підпалу буд. АДРЕСА_1 .
У зверненні ОСОБА_3 вказував на те, що 28.10.2017 року за адресою АДРЕСА_1 , у нього згорів будинок, який нібито підпалили, останній також зазначає, що звертався до різних інстанцій з заявами, щодо підпалу будинку, однак отримував лише відписки.
Під час відпрацювання було встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 , 28.10.2017 року відбулася пожежа, з даного приводу матеріали справи зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві за № 88085 від 28.10.2017, № 88016 від 28.10.2017 та № 88136 від 28.10.2017.
З копії пояснень ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож. АДРЕСА_5 , наявних у провадженні слідує, що в будинку по АДРЕСА_1 проживає його тітка ОСОБА_5 , 1945 року народження, також пояснив, що вказаний будинок старий та має проблеми з проводкою, отоплюється обігрівачем, внаслідок чого могло статися замикання та в результаті загорання
Відповідно до звіту про ймовірну причину виникнення пожежі, складений провідним інспектором відділу запобігання надзвичайних ситуацій Дніпровського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві старшого лейтенанта служби цивільного захисту ОСОБА_19 , від 30.10.2017 року, ймовірною причиною пожежі, яка сталася 28.10.2017 року за адресою АДРЕСА_1 , - є виникнення аварійних режимів в роботі електромережі, джерелом запалювання стали теплові прояви електричної енергії.
Наявний у провадженні і у копії акт про пожежу.
Установлено з даних АСДС «Д-3», що ухвалою слідчого судді цього місцевого суду ОСОБА_20 від 28.12.2020 у справі № 755/15680/20 зобов`язано слідчого (слідчих) Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, вчинити дії, передбачені ст. 220 КПК України (клопотання задовольнити або відмовити у його задоволенні шляхом постановлення умотивованої постанови) за клопотанням (скаргою) ОСОБА_3 , отриманого Дніпровським УП ГУ НП в м. Києві 15.10.2020 року № К-5506, у строки, визначені ст. 220 КПК, з повідомленням про результат особі, яка заявила дане клопотання.

V.ІІ. Згідно матеріалів кримінального провадження № 0000160 воно розслідується за заявою ОСОБА_3 про підпал.

Будь-яких фактчиних даних установлених у ході факту перевірки даних про підпал у матеріалах не має.

V.ІІІ. Згідно матеріалів кримінального провадження № 0008862 воно розслідується за заявою ОСОБА_21 за ст. 356 КК, тобто жодного відношення до факту підпалу за зверненням ОСОБА_3

VІ. Суд проаналізувавши фактичні дані та аргументи заявника викладені у низці письмових звернень, приходить до наступних висновків.

Щодо питання арешту майна

Заявник порушує питання про арест майна особи, яка за його перекоанням зідйснила підпал його частини будинку з метою забезпечення відшкодування у подальшому йому збитку.

Відповідно до ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Згідно ст. 171 КПК з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.
Тобто, заявник, у силу імперативних положень кримінального процесуального законодавства України, має можливість заявляти клопотання про арешт майна забезпечення цивільного позову.
З урахуванням того, що у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Однак, за наслідками розгляду, клопотання установлено, що ОСОБА_5 не є підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, фізичною чи юридичною особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Як наслідок, з підстав визначених п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК, на думку слідчого судді, арешт є недоцільним.
Адже, якби до нього і був поданий у цьому кримінальному провадженні цивільний позов він, у контексті норм ч. 2 ст. 62 КПК, знаходився б у статусі цивільного відповідача, але у силу норм ч. 6 ст. 170 при наявності мети визначено п. 4 ч. 2 ст.170 того ж Кодексу арешт на майно цивільного відповідача не накладається.
Так як поняття цивільний відповідач та підозрюваний, обвинувачений, засуджений, фізична чи юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридична особа, щодо якої здійснюється провадження, не є тотожними.
Арешт майна з інших підстав наведених у зверненні за клопотанням цивільного позивача не є можливим не залежно від того, чи є вони дійсними,чи ні в реальності, так як порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), ? це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к), а у цій ситуації такий порядок чітко і однозначно указує, що з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Щодо питання проведення експертизи та зобов`язання учинити дії.

Автор звернення, відповідно до ст. 26 КПК, виносить на розгляд низку питань щодо зобов`язання учинити дію (слідчого та/або прокурора) у т.ч. порушує питання про зобов`язання їх призначити експертизу.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України суди, як і інші органи державної влади, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Розподіл функцій між державними органами і посадовими особами як елемент системи стримувань і противаг є фундаментальним принципом демократичної організації держави.
Однією з форм вираження цього принципу у кримінальному судочинстві є змагальність і диспозитивність як загальні засади кримінального провадження. Згідно зі статтею 22 КПК України змагальність передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими зазначеним Кодексом. У цій же статті закріплено заборону покладення у кримінальному провадженні функцій державного обвинувачення, захисту та судового розгляду на один і той самий орган чи службову особу. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Диспозитивність відповідно до положень статті 26 КПК України полягає в тому, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, як і суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що віднесені до його повноважень зазначеним Кодексом.
Діюче кримінальне процесуальне законодавство України,зокрема статті 36, 40 КПК України, передбачають, що прокурор, слідчий здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Зазначена правова норма гарантує незалежність посадової особи органу державного обвинувачення у виборі у визначених законом межах способу здійснення своїх повноважень, в тому числі у прийнятті тих чи інших рішень, що є запорукою їх неупередженості й ефективності.
Процесуальна самостійність прокурора, слідчого і їх свобода нарівні з протилежною стороною у відстоюванні тієї чи іншої правової позиції є чинниками справедливого балансу прав та законних інтересів усіх учасників процесу, а також інших осіб, держави й суспільства.
Завданням слідчого судді відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК України, частини п`ятої статті 21 Закону України № 1402-VIII є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, яка передбачає, в тому числі, чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення слідчим суддею, як і судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування (див. постанову ВП ВС від 04.04.2019 у провадженні № 11-945сап18).
Вичерпний перелік рішень, дій та бездіяльності слідчого, прокурора, які можуть бути оскаржені до слідчого судді під час досудового розслідування, наведено в частині першій статті 303 КПК України. Зокрема, предметом такого оскарження є бездіяльність слідчого, прокурора у формі нездійснення процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, а також рішення прокурора про закриття кримінального провадження.
Частина друга зазначеної статті встановлює заборону розгляду під час досудового розслідування скарг на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора. Такі скарги можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження в суді згідно з правилами статей 314-316 зазначеного Кодексу.
У розумінні статті 303 КПК України нездійснення процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк, може вважатися протиправною бездіяльністю й оскаржуватися до суду лише у випадках, коли законний обов`язок службової особи щодо їх вчинення є безальтернативним і не передбачає дискреції як можливості вибору одного з кількох варіантів правомірної поведінки.
Порядок розгляду клопотань під час досудового розслідування врегульовано статтею 220 КПК України. Відповідно до цієї статті клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.

При цьому, у цьому разі бездіяльність як предмет судового оскарження має місце тоді, коли в установлений статтею 220 КПК України термін слідчий, прокурор не виконує дій, визначених цією статтею як обов`язкові, - не повідомляє особу, яка заявила клопотання, про результати його розгляду та/або не приймає жодного з альтернативно можливих рішень - не задовольняє клопотання і не виносить мотивованої письмової постанови про відмову у його задоволенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2019 в провадженні № 11-945сап18).

В цій ситуації не установлено факту попередньо звернення заявника з відповідними клопотаннями до слідчого та/або прокурора.

Відповідно Суд не має змоги зобов`язати їх учити дії порушенні у зверненні до суду шляхом указівки розглянути клопотання заявника у порядку ст. 220 КПК.

Це ж саме і стосується питання учинення дій визначених ст. 217 КПК (об`єднання проваджень) та за ст. 242 КПК.

Адже, способи судового контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, яка передбачає, в тому числі, чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення слідчим суддею, як і судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування (див. постанову ВП ВС від 04.04.2019 у провадженні № 11-945сап18), а тому Суд позбавлений змоги вирішувати за останніх питання слушності проведення тієї чи іншої слідчої або ж процесуальної дії.

Щодо питання витребування безпосередньо судом відомостей, то слід відмітити, що це питання прямо стосується питання застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до речей і документів.

Тимчасовий доступ до речей і документів є заходом забезпечення кримінального провадження у розумінні положень п. 5 ч. 2 ст. 132 КПК.

Відповідно до ст. 132 КПК заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого загального суду, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

За положеннями ч. 1 ст. 159 КПК тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку).

Згідно ч. 1 ст. 160 КПК сторони кримінального провадження мають право звернутися до слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження із клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів, за винятком зазначених у статті 161 цього Кодексу.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК, сторони кримінального провадження - з боку обвинувачення: слідчий, керівник органу досудового розслідування, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом; з боку захисту: підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 22 КПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 КПК сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (ч. 3 ст. 26 КПК).

Відповідно до положень ст. 55 КПК, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого. Положення цієї частини не поширюються на провадження, яке може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого (кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення).

Крім того, п. 11, ч. 1 ст. 56 КПК передбачено право потерпілого, зокрема, знайомитися з матеріалами, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, в порядку, передбаченому цим Кодексом, у тому числі після відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 цього Кодексу, а також знайомитися з матеріалами кримінального провадження, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, у випадку закриття цього провадження.

Згідно ст. 93 КПК сторона захисту, потерпілий, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Ініціювання стороною захисту, потерпілим проведення таких дій здійснюється шляхом подання слідчому, прокурору відповідних клопотань, які розглядаються в порядку, передбаченому статтею 220 цього Кодексу.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 06.02.2019 у справі № 640/12966/13-к указав, що в порядку ч. 4 ст. 29 КПК судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, у перекладі на рідну або іншу мову, надаються лише сторонам кримінального провадження, до числа яких, статтею 3 КПК потерпілих осіб не віднесено. При цьому, ключовим, в цій ситуації, є позиція ВС щодо того, хто є сторонами кримінального провадження, у порядку ст. 3 КПК України, а не порядок застосування норм ст. 29 того ж Кодексу.

Згідно даних відображених в ухвалі 20.08.2018 в справі № 761/28331/18 колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва слідує, що за положеннями норм кримінального процесуального закону, право здійснити тимчасовий доступ до речей і документів надається виключно сторонам кримінального провадження, до яких за загальним правилом відносяться слідчий, прокурор, підозрюваний, обвинувачений та його представник, у той час, як потерпілий та його представник є стороною кримінального провадження тільки у випадках, прямо передбачених КПК України (у справах приватного обвинувачення або у випадку відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення в суді). Таким чином, звернення потерпілого до слідчого судді з клопотанням про надання тимчасового доступу до речей і документів, нормами кримінального процесуального закону не передбачено.

Указана позиція, як суду касаційної інстанції, так і апеляційної беруться слідчим суддею до уваги з огляду на положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з метою забезпечення однакового та правильного застосування норм процесуального законодавства, які регулюють аспекти реалізації у цій сфері повноважень слідчого судді з контролю за дотриманням прав і свобод осіб у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та у світлі долучених до даного клопотання матеріалів слідує, що за положеннями норм кримінального процесуального закону, право здійснити тимчасовий доступ до речей і документів надається виключно сторонам кримінального провадження, до яких за загальним правилом відносяться слідчий, прокурор, підозрюваний, обвинувачений та його представник, у той час, як потерпілий та його представник є стороною кримінального провадження тільки у випадках, прямо передбачених КПК України (у справах приватного обвинувачення або у випадку відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення в суді).

Таким чином, звернення до слідчого судді з клопотанням про надання тимчасового доступу до речей і документів у порядку ст.ст. 159-160 КПК, у цій ситуації, є не вірним способом захисту прав та свобод потерпілої, так як проблематика порушеного питання має бути урегульована у порядку ст.ст. 93, 220 того ж Кодексу.

Цей же алгоритм підлягає застосуванню і під час вирішення питання про залучення експерта, бо відповідно до ст. 243 КПК експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження.

Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової.

Експерт може бути залучений слідчим суддею за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу.

А потерпілий є стороною кримінального провадження тільки у випадках, прямо передбачених КПК України (у справах приватного обвинувачення або у випадку відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення в суді).

Щодо питання набуття права визначених ст. 55 КПК, то слід указати, що відповідно до відображених в Узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» ВССУ даних, та думки суду апеляційної інстанції (Апеляційний суд м. Києва справа № 755/1246/17, ухвала від 29.05.2017), які беруться слідчим суддею до уваги з огляду на положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», КПК не передбачає обов`язку посадових осіб органів досудового розслідування приймати процесуальне рішення про визнання особи потерпілою, оскільки згідно з ч. 2 ст. 55 КПК права та обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.
Отже, з цього моменту така особа, за відсутності постанови про відмову у визнанні потерпілим, відповідно до ст. 220 КПК може вносити клопотання про вчинення процесуальних дій, які мають бути розглянуті, зокрема і щодо такої процесуальної дії, як вручення повідомлення про процесуальні права та обов`язки.

З огляду на наведене ВССУ в цьому Узагальнені вказує на те, що правильною є практика слідчих суддів, які відмовляють у скаргах зумовлених бездіяльністю щодо визнання потерпілим, оскільки КПК не зобов`язує вчиняти такі дії слідчого чи прокурора.

Щодо питання встановлення процесуальних строків у порядку ст. 114 КПК, з урахуванням норм ст. 28 указаного Кодексу.

Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом (ч. 6 ст. 28 КПК України).
Однак, з урахуванням того, що відповідно до ч. 2 ст. 28 КПК, проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції).
Та того, що розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень (ч. 1 ст. 28 КПК України).
У цій ситуації, у порядку ст. 28 КПК, заявник порушив питання про учинення дій, які не віднесені до кола питань слідчого судді, так як прийняття одного із рішень регламентованих КПК, а саме у питання слушності учинення тієї чи іншої слідчої та/або процесуальної дії перебуває у полі компетенції, згідно ст.ст. 36, 40 того ж Кодексу, слідчого та прокурора.
Тим паче, що, як уже зазначалося, способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, яка передбачає, в тому числі, чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення слідчим суддею, як і судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування.
Аналізуючи дане питання порушене заявником через призму положень ст. 114 КПК слідча суддя, зауважує таке.
Згідно ст. 114 КПК України, для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку слідчий суддя, суд має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження.
Будь-які строки, що встановлюються прокурором, слідчим суддею або судом, не можуть перевищувати меж граничного строку, передбаченого цим Кодексом, та мають бути такими, що дають достатньо часу для вчинення відповідних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень та не перешкоджають реалізації права на захист.
З урахуванням того, що, згідно ст. 113 КПК України, процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.
Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.
При цьому, КПК України містить низку норм, які чітко закріплюють прямі вказівки на строки, протягом яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення або вчиняти процесуальні дії.
У випадках якщо норми КПК України не містять прямих указівок на строки їх проведення або вчинення чи закріплюють відповідні граничні строки, прокурор, слідчий суддя, суд з урахуванням обставин, установлених під час відповідного кримінального провадження, має право встановлювати конкретні процесуальні строки.
Процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, мають право встановлювати прокурор, слідчий суддя та суд.
В окремих випадках процесуальні строки можуть установлюватися й іншими суб`єктами.
Процесуальні строки встановлюються прокурором, слідчим суддею, судом для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку.
При встановленні процесуальних строків прокурор, слідчий суддя, суд повинні враховувати: 1) граничні строки вчинення відповідних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень, передбачені КПК України; 2) обставини, встановлені під час відповідного кримінального провадження; 3) достатність часу для вчинення учасником кримінального провадження відповідних процесуальних дій або прийняття ним процесуальних рішень; 4) відсутність перешкод реалізації права на захист.
Тобто, ця стаття передбачає, що процесуальні строки встановлюються прокурором, слідчим суддею, судом у межах граничного строку та не можуть їх перевищувати.
Граничним строком є максимально допустима тривалість відповідного процесуального строку, встановлена КПК України або відомчим підзаконним нормативним актом.
Автор звернення просив визначити строки слідчому та прокурору для учинення дій, які він просив зобов`язати їх учити Суд, однак, так як Суд дійшов висновку, що скарга з даного питання задоволена бути не може, відповідно відсутні і об`єктивні приводи та підстави для установлення процесуальних строків для таких дій.

Щодо поданного цивільного позову, то слід відмітити, що відповідно до ч. 2 ст. 61 КПК . права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.

Відповідно цивільний позов на етапі досудового розслідування може бути поданий тільки до органу досудового розслідування, а тому і з цього питання звернення не може бути задоволене.

Інших питань на розгляд, у порядку ч. 3 ст. 26 КПК, заявник не виносить.

За таких обставини, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, які йому відомі, на час розгляду скарги, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає,за необхідне відхилити дане звернення заявника з наведених вище передумов.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-29, 217, 334, 170-172, 242-244, 369-372, 376 КПК України, Суд постановив:

відмовити у задоволеннні клопотання ОСОБА_3 про арешт майна, призначення експертизи, учинення процесуальних та слідчих дій.

Ухвала слідчого судді щодо питання арешту майна може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Слідча суддя ОСОБА_22