Справа № 145/590/20
Провадження №1-в/145/36/2020
У Х В А Л А

"30" липня 2020 р. Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши клопотанням ОСОБА_4 про скасування заборони (арешту) на відчуження нерухомого майна та звільнення від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, призначеного вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.08.1999 року у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку,

встановив:
ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням, в якому просить постановити ухвалу про усунення усякого роду сумнівів і протиріч - скасувати накладену Першою Вінницькою державною нотаріальною реєстровим № 10-394 заборону (арешт) на відчуження нерухомого майна, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить його батькові ОСОБА_5 на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності на будівлю № НОМЕР_1 від 05.05.1994 р., накладену в порядку виконання вироку Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.08.1999 року у справі № 1-113/1999 р. про обвинувачення його, ОСОБА_4 (у даному вироку «Купрієнка») за ч.3 ст.140 КК України (1960 р.);

звільнити його від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, призначеного вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.08.1999 року у справі № 1-113/1999 р., в який на підставі ухвали Тиврівського районного суду Вінницької області від 21.10.2019 р. у справі № 145/915/19, внесено виправлення і змінено прізвище обвинуваченого « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

На обґрунтування клопотання вказує, що вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.08.1999 р. у справі № 1-113/1999 він був визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.140 КК України (1960 р.), за вказані дії його було засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк до 3 років з конфіскацією майна, яке є особистою власністю. На підставі ст. 46-1 КК України (1960 р.) виконання вироку в основній частині було відстрочено на 2 р. із сплатою штрафу в прибуток держави в сумі 680 грн. Даний вирок набрав законної сили 16.08.1999 р.

На виконання вироку Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.08.1999 р. в частині виконання додаткового покарання у виді конфіскації майна, за повідомленням Відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції м.Вінниці від 25.08.1999 р. за № ДВ-2-Л Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 14.09.1999 р. за реєстровим № 10-394 було накладено заборону (арешт) на відчуження нерухомого майна, а саме: на житловий будинок під АДРЕСА_1 , який належить його батькові - ОСОБА_5 на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності на будівлю № НОМЕР_1 від 05.05.1994 р.

Окрім того, вироком Староміського районного суду м.Вінниці від 07.11.2000 р. він був засуджений за ч.1 ст.229-6 КК України (1960 р). до 1 року позбавлення волі і до даного покарання йому на підставі ст.43 КК України (1960 р.) частково приєднано не відбуте покарання за вироком Тиврівського райсуду Вінницької області від 06.08.1999 р. і остаточно визначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі зі стягненням штрафу в розмірі 680 грн. з відбуванням покарання у виправно-трудовій колонії загального режиму. Даний вирок набрав законної сили 14.11.2000 р.

Він відбував покарання за вироком Староміського районного суду м.Вінниці від 07.11.2000 р. у Піщанській ВТК, з якої був умовно-достроково звільнений за зразкову поведінку на початку 2002 року.

З того часу нових злочинів не вчиняв, до кримінальної відповідальності не притягувався.

Після накладення заборони (арешту) на відчуження належного його батькові нерухомого майна більше ніяких дій, спрямованих на виконання конфіскації майна не відбувалося. До того ж, з його сторони жодних дій, що свідчили б про перешкоджання ним чи ухилення його від виконання даного додаткового покарання не було, оскільки відразу після відбуття ним покарання за вироком Староміського районного суду м.Вінниці від 07.11.2000 р. він повернувся додому на постійне місце проживання (за місцем його реєстрації) у будинок АДРЕСА_1 і до даного часу там проживає. З того часу пройшло понад 16 років.

Посилаючись на ст.80 КК України вважає, що строки виконання додаткового покарання, призначеного вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.08.1999 р. у справі № 1-113/1999, закінчилися.

Накладення заборони (арешту) на відчуження належного його батькові ОСОБА_5 на праві власності нерухомого майна - житловий будинок АДРЕСА_1 перешкоджає йому у здійсненні його прав (в тому числі спадкових після смерті батька), тому за таких обставин в нього виникла потреба для звернення до Тиврівського районного суду Вінницької області з клопотанням про усунення усякого роду сумнівів і протиріч під час виконання вироку.

В судове засідання заявник ОСОБА_4 не з`явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. Заяв про відкладення справи не надходило. Його неявка не перешкоджає розгляду клопотання ( ч.5 ст. 539 КПК України).

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання в частині звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного вироком суду додаткового покарання у виді конфіскації майна за закінченням строків давності, вважає, що питання щодо скасування арешту на майно в даному випадку підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Дослідивши матеріали клопотання, вислухавши прокурора, суд вважає, що клопотання слід задоволити частково з наступних підстав.
Вироком Тиврівського районного суду Вінницької області 06.08.1999 року, з урахуванням ухвали Тиврівського районного суду від 21.10.2019 року, ОСОБА_4 засуджено за ч.3 ст.140 КК України (1960 р.) до трьох років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю. На підставі ст.46-1 КК України (1960 р.) виконання вироку в основній частині було відстрочено на 2 р. із сплатою штрафу в прибуток держави в сумі 680 грн.

Вирок набрав законної сили 16.08.1999 року.

Окрім того, вироком Староміського районного суду м.Вінниці від 07.11.2000 р. він був засуджений за ч.1 ст.229-6 КК України (1960 р). до 1 року позбавлення волі і до даного покарання йому на підставі ст.43 КК України (1960 р.) частково приєднано не відбуте покарання за вироком Тиврівського райсуду Вінницької області від 06.08.1999 р. і остаточно визначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі зі стягненням штрафу в розмірі 680 грн. з відбуванням покарання у виправно-трудовій колонії загального режиму. Даний вирок набрав законної сили 14.11.2000 р.

На виконання вироку Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.08.1999 р. у справі № 1-113/1999 в частині виконання додаткового покарання у виді конфіскації майна, за повідомленням Відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції м.Вінниці від 25.08.1999 р. за № ДВ-2-Л Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 14.09.1999 р. за реєстровим № 10-394 було накладено заборону (арешт) на відчуження нерухомого майна, а саме: на житловий будинок під АДРЕСА_1 .

Відповідно до повідомлення КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 07.07.2020 року №234 згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 29.12.2012року 9/20 часток даного житлового будинку зареєстровані за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право приватної власності № НОМЕР_2 від 05.05.1994року та 11/20 за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право приватної власності № НОМЕР_1 від 05.05.1994 року.

Згідно ст. 49 КК України 1960року (чинного на час ухвалення вироків від 06.08.1999року та 07.11 2000року) обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили:

1) один рік - при засудженні до покарання не більш суворого, ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон;
2) три роки - при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років - при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років;
4) десять років - при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.
Перебіг давності переривається, якщо засуджений ухилиться від відбуття покарання або вчинить до скінчення строків новий злочин, за який судом призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не менше одного року. Обчислення давності в разі вчинення нового злочину починається з моменту його вчинення, а в разі ухилення від відбуття покарання - з моменту з`явлення для відбуття покарання або з моменту затримання засудженого, що переховувався. При цьому обвинувальний вирок не може бути виконано, якщо від часу його винесення минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину.
Чинне кримінальне законодавство також встановлює правило, згідно з яким звільненню від відбування покарання підлягають особи, відносно яких строки давності виконання обвинувального вироку закінчилися. Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання. Нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку передбачено ст. 80 КК України.
Згідно ст. 80 чинного КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки:
1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі;
2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі;
3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин;
4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин;
5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.
Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду.
Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.
Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Кримінального кодексу України (в редакції 2001р.) при вирішенні питання про віднесення злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України 1960 року, які були вчинені до набрання чинності цим Кодексом, до злочинів невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжких або особливо тяжких злочинів слід керуватися статтею 12 цього Кодексу, якщо це пом`якшує кримінальну відповідальність осіб, які вчинили злочини до набрання чинності цим Кодексом. В інших випадках необхідно застосовувати відповідні положення Кримінального кодексу України 1960 року.

Злочин, передбачений ч.1 ст. 229-6 КК України, за який ОСОБА_4 засуджений вироком Староміського районного суду від 07.11.2000 року, вчинений 31.05.2000 року, тобто після ухвалення вироку Тиврівського районного суду від 06.08.1999 року, однак з дня його вчинення минуло більше 20 років і інших доказів, які б свідчили про переривання строку давності виконання вироку Тиврівського районного суду від 06.09.1999 року, суду не надано, суд вважає за можливе звільнити ОСОБА_4 від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна за вказаним вироком Тиврівського районного суду.
Щодо скасування скасування арешту на майно суд вважає за необхідне зазначити, що дані вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства на підставі відповідного цивільного позову.
З матеріалів справи вбачається, що арешт накладене на майно, яке не є власністю ОСОБА_4 .
Оскільки особа, яка звернулася з клопотанням про скасування арешту, вважає, що підстави для подальшого існування такого не існують, то арешт майна стає публічним обтяженням права власності (постанова ВС від 15.05.2019 у справі №372/2904/17-ц). У такому разі особа оспорює обмеження її права на користування майном, що не підлягає розгляду в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним кодексом.
Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13.
До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у постанові Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису».
На підставі викладеного, керуючись статтею 49 КК України 1960 року, ст. 80 КК України, статтями 537, 539 КПК України,
ухвалив:

Клопотання задовольнити частково.
Звільнити ОСОБА_4 від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна згідно вироку Тиврівського районного суду від 06.08.1999 року у справі №1-113/1999 у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.
Клопотання ОСОБА_4 в частині скасування заборони (арешту) на відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 повернути ОСОБА_4 .

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом семи днів з її оголошення.
Суддя: ОСОБА_1