Дата документу 19.11.2020 Справа № 314/2978/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/2978/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1869/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Запорізької області Чернігівського району смт.Чернігівка, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
28 серпня 2007 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.ч.2,3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.104 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки;
04 лютого 2008 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.ч.2,3 ст.185, ст.70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.71 КК України частково приєднано покарання за вироком від 28 серпня 2007 року, та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
28 липня 2008 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі;
09 листопада 2012 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі;
18 листопада 2015 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.125 КК України до 1 року обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;
06 грудня 2016 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.ч.2,3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць. 06 квітня 2020 року звільнився з ДУ «Софіївська виправна колонія (№55)» за відбуттям строку покарання,
обвинуваченогоу вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням Вільнянського районного суду Запорізької області,
обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2020 року, якою строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжений строком на 60 діб по 29 грудня 2020 року включно.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, які продовжують існувати.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції змінити, обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово.
Захисник зазначає, що в клопотанні прокурора не були зазначені ризики, а прокурором була зазначена лише стаття КПК України щодо ризиків.
В судовому засіданні 04 вересня 2020 року був допитаний потерпілий, який зазначив, що він перший почав бити обвинуваченого ОСОБА_6 , та підтвердив те, що він перебував у стані алкогольного сп`яніння та погано пам`ятає події.

Згідно з ухвалою суду, у судовому засіданні прокурор ОСОБА_9 заявив клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою на термін 60 днів. В обґрунтування клопотання прокурором зазначено, що на теперішній час продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення клопотання, вказавши на можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з тримання під вартою, а саме цілодобового домашнього арешту за місцем постійного проживання обвинуваченого. Зазначили, що на теперішній час усі докази зібрані та перебувають у сторони обвинувачення, потерпілий та свідки проживають в різних населених пунктах, тому ризик незаконно пливати на потерпілого та свідків, на які посилається прокурор, жодним чином не обґрунтований. Обвинувачений не має наміру переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню, у разі заміни запобіжного заходу більш м`яким виконуватиме всі обов`язки, які будуть на нього покладені судом.

У судове засідання суду апеляційної інстанції захисник - адвокат ОСОБА_8 не з`явилася, надала суду заяву про розгляд провадження за її відсутності у зв`язку із перебуванням її у відрядженні.

Обвинувачений ОСОБА_6 та прокурор не заперечували проти розгляду провадження за відсутності захисника. На підставі викладеного і того, що участь захисника у даному провадженні не є обов`язковою, колегія суддів ухвалила проводити розгляд провадження за відсутності захисника -адвоката ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого на підтримання апеляційної скарги захисника; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством, а доводи сторони захисту про протилежне є непереконливими.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, яке є тяжким злочином.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та існують на даний час.
Суд врахував те, що: обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, обвинувачується у тяжкому умисному злочині проти життя та здоров`я особи, вчиненому через невеликий проміжок часу з моменту його звільнення з місць позбавлення волі (менш ніж через місяць), не працює, законних джерел доходів не має.
З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і невідворотність покарання, обвинувачений зможе вплинути на обставини, які згідно зі ст.91 КПК України, підлягають доказуванню, а саме: шляхом незаконного впливу на потерпілого та свідків, може схилити останніх давати неправдиві показання щодо обставин злочину; може перешкоджати кримінальному провадженню шляхом періодичного невиконання вимог про явку; переховуватись від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на фактичні обставини та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , суворість можливого покарання та відомості про особу обвинуваченого.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, на які посилається прокурор, не зменшились, та запобігти цим ризикам неможливо без застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
З огляду на зазначене, доводи, викладені в апеляційній скарзі правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не зменшують встановлених ризиків.
Твердження сторони захисту про те, що прокурором у судовому засіданні під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 не були конкретизовані ризики, а лише названа стаття КПК України щодо ризиків, суперечить матеріалам провадження.
Доводи захисника - адвоката ОСОБА_10 щодо недоліків висунутого обвинувачення (невірна кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 ), є передчасними і мають перевірятися в установленому законом порядку. Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції суду апеляційної інстанції не відноситься.
Даних про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2020 року, якою строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжений строком на 60 діб по 29 грудня 2020 року включно, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4