Дата документу 29.07.2020 Справа № 332/1153/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 332/1153/19 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/883/20 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянула 29 липня 2020 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 4 лютого 2020 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, українки, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

9 січня 2019 року, приблизно о 05-00 годині, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючі умисел на нанесення тілесних ушкоджень, знаходячись за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , умисно, тримаючи в правій руці ніж, нанесла останньому два удари в область бічній поверхні грудної клітини ліворуч на рівні 7-го і 8-го ребер, задній поверхні грудної клітини ліворуч по лівій біля хребтовій лінії на рівні 3-го грудного хребця та один удар в область черевної порожнини зліва, чим спричинила останньому згідно висновку експерта № 49 від 22.02.2019 р., проникаюче поранення живота ліворуч з ушкодженням великого чепця, яке являється небезпечними для життя в момент заподіяння та кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження.

Вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 4 лютого 2020 року:
ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та їй призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі.
На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.01.2018 року, та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 6 років 1 місяця позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено відраховувати з дня її затримання з 8 лютого 2019 року.
Обрану міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі обвинувачена не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його несправедливим, оскільки провадження відносно неї розглянуто поверхнево та не в повному обсязі.

Вказує, що не були враховані показання свідків, які зазначали, що потерпілий неодноразово її бив, а вона захищалася, що навіть підтверджено самим ОСОБА_10 у письмовому виді.

Зазначає, що потерпілий жодного разу не з`явився до суду, та його не було допитано.

Крім того, вказує про те, що потерпілий перебував в місцях позбавлення волі, веде кримінальний спосіб життя.

Також зазначає про порушення її права на захист та невстановлення всіх обставин провадження.

Просить вирок суду скасувати, провадження направити на детальний перегляд в першу інстанцію.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачена у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, вказавши про те, що суд не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та про те, що була загроза її життю і вона захищалася.

Захисник у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, вказав, що суд безпідставно послався на показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та пояснив, що в діях обвинуваченої була оборона від неправомірних дій потерпілого, остання викликала швидку допомогу. Просив задовольнити апеляційну скаргу.

Прокурор у судовому засіданні висловив заперечення вимогам апеляційної скарги обвинуваченої, пославшись на докази, просив вирок суду залишити без змін.

Враховуючи наявність в матеріалах кримінального провадження документів, підтверджуючих перебування потерпілого ОСОБА_10 у розшуку (т.2 а.п.103-104) та відсутності даних про встановлення його місця знаходження, апеляційний суд у відповідності до ч. 4 ст. 405 КПК України провів апеляційний розгляд за відсутності ОСОБА_10 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, правильно кваліфікувавши дії обвинуваченої, докладно виклав у вироку мотиви своїх висновків.

При цьому, суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів.

Так, у суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 частково визнала свою вину та, надаючи пояснення стосовно висунутого обвинувачення щодо спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, вказала про те, що під час вживання алкогольних напоїв між нею та потерпілим виник конфлікт, під час якого ОСОБА_10 бив її кулаком в різні частини тулуба та голови, при цьому нецензурно висловлюючись, вона на столі навпомацки підібрала правою рукою ніж та вдарила його два рази ножем круговим ударом, в його задню ліву частину тулубу, тримаючи ніж прямим хватом, тобто лезо було направлено від великого пальця. Після цього він продовжував її бити, вдарив в око, тому вона вдарила його прямим тичковим ударом ножа в живіт. Після цього удару ОСОБА_10 перестав її бити, почав осідати вниз. Вона побачила у ОСОБА_10 кров на животі, обмотала йому рану з метою припинення кровотечі, та попросила сусідку ОСОБА_13 викликати швидку допомогу. Після цього вона поклала ніж до шафи, який потім добровільно викликала поліцію. Вважає, що її дії необхідно кваліфікувати по ст.124 КК України.

У районному суді і при апеляційному розгляді обвинувачена ОСОБА_7 тілесні ушкодження, отримані ОСОБА_10 пов`язує із захистом від неправомірних дій потерпілого, про що фактично вказано і в апеляційній скарзі.

Версія сторони захисту полягає у тому, що обвинувачена діяла в умовах необхідної оборони.

Натомість, наведена позиція обвинуваченої та доводи, викладені в її апеляційній скарзі, спростовуються безпосередньо дослідженими судом першої інстанції та проаналізованими доказами.

Так, за змістом показань обвинуваченої вбачається, що остання не спростовує самого факту спричинення ножем тілесних ушкоджень потерпілому за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлене місце вчинення кримінального правопорушення: АДРЕСА_2 підтверджується даними протоколу огляду місця події від 09.01.2019 року та доданою до протоколу ілюстраційною таблицею (т.1 а.п. 75-88).

Свідок ОСОБА_14 , яка є рідною сестрою обвинуваченої, до вказаних подій ОСОБА_7 ходила в синцях, оскільки вона та потерпілий постійно провокують один одного. З приводу останнього конфлікту ОСОБА_7 розповіла ОСОБА_14 , що ОСОБА_10 розпускав руки, тому вона його підрізала.

За показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які є сусідами обвинуваченої та потерпілого, вбачається, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 відбулися конфлікти, потерпілий інколи бив обвинувачену.

При цьому, свідок ОСОБА_15 вказав, що в той день конкретних погроз відносно обвинуваченої від потерпілого не чув.

Свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які є сусідами обвинуваченої та потерпілого, зазначали, що останні постійно скандалили та билися.

Колегія суддів зауважує, що наведені показання свідків судом першої інстанції оцінені у сукупності з іншими доказами та обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку, оскільки жоден свідок та інші об`єктивні дані не вказують, що дії потерпілого під час означених вище подій носили загрозу життю чи здоров`ю ОСОБА_7 .

За висновком судово-медичної експертизи № 48 від 22.02.19 року у ОСОБА_7 зафіксовано лише садно в проекції лівої надбрівної дуги, яке кваліфіковане як легке тілесне ушкодження (т.2 а.с.107).

Будь-яких інших тілесних ушкоджень у обвинуваченої не зафіксовано, а виявлене експертом садно в одній ділянці спростовує твердження ОСОБА_7 про нанесення їй потерпілим кулаком багатьох ударів по тулубу та голові. Про застосування з боку потерпілого по відношенню до обвинуваченої насилля з застосуванням сторонніх предметів остання не вказувала.

Наведені обставини спростовують версію обвинуваченої стосовно перебування її у стані необхідної оборони, оскільки зафіксовані у обвинуваченої тілесні ушкодження не засвідчують негайної на невідворотньої істотної шкоди її життю чи здоров`ю зі сторони потерпілого.

Версія обвинуваченої, що потерпілий вбивав її, а вона захищалася з урахуванням досліджених доказів нічим не підтверджена, а досліджені місцевим судом висновки експертів № 49, № 23/к від 18.01.2019 року та №48 від 22.02.2019 року вказують на правильність висновку місцевого суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 стосовно спричинення потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Отже, судова колегія відхиляє позицію сторони захисту про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України.

В ході слідчого експерименту 18.01.2019 року (т.1 а.п. 115-118) ОСОБА_7 підтвердила факт нанесення потерпілому ножових поранень, показавши та розповівши про обставини скоєння нею кримінального правопорушення, деталі якого могли бути відомі лише їй. Повідомлені обвинуваченою обставини повністю узгоджуються із іншими дослідженими доказами.

За висновком судово-психіатричного експерта № 88 від 20.02.2019 року зокрема вбачається, що обвинувачена ОСОБА_7 , 1991 р.н., розладів психічної діяльності не виявила і не виявляє у теперішній час; дії ОСОБА_7 не були викликані станом сильного душевного хвилювання (фізіологічним афектом чи іншим емоційним станом: стресом, фрустрацією, образою, гнівом, ревнощами тощо); у період здійснення інкримінованого їй правопорушення ознак тимчасово хворобливого розладу психічної діяльності не виявляла, а перебувала у стані короткочасного психічного розладу у вигляді гострої алкогольної інтоксикації. Отже, вона могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом в цей час вона також може усвідомлювати свої дії й керувати ними (т.1 а.с.125-133).

Наведений висновок СПЕК узгоджується із медичним висновком №137 від 09.01.2019 року щодо перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння (т.1 а.с.137).

Дані: рапорту помічника чергового Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 09.01.2019 року щодо отримання заяви стосовно нанесення ОСОБА_10 ножового поранення у живіт ( т.1 а.п.71); протоколу прийняття заяви щодо вчинення кримінального правопорушення від 10.01.2019 р., в якому ОСОБА_10 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.383 КК України, просив притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка 09.01.2019 р. о 05-00 годині, знаходячись а адресою: АДРЕСА_2 , в ході конфлікту спричинила йому тілесні ушкодження у вигляді ножових поранень в область тулуба (т. 1 а.п. 72); протоколу огляду місця події від 09.01.2019 р. щодо проведення огляду виявленої та вилученої кофти темно-сірого кольору з довгими рукавами, яка містить три отвори розміром приблизно 1,5-2 см з рясними нашаруваннями речовини бурого кольору (т. 1 а.п.96-100); висновку експерта № 49 та № 23/к від 18.01.2019 року зокрема щодо наявності у ОСОБА_10 проникаючого поранення живота ліворуч з ушкодженням великого чепця, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя, дане тілесне ушкодження утворилось від дії предмета (предметів) що володіє колюче-ріжучими властивостями (т.1 а.п.108-113)- засвідчують повну відповідність обставин кримінального правопорушення, зафіксованим органом досудового розслідування, із встановленими місцевим судом фактичними обставинами провадження.

Дослідженні й інші письмові докази, яким місцевим судом надана належна оцінка і обґрунтовано покладено в основу обвинувального вироку відносно ОСОБА_7 , зокрема:
постановам про визнання речовими доказами від 10.01.2019 року, 28.01.2019 року у кримінальному провадженню №0000045 (т.1 а.с.90-91, 101, 120);
висновкам експертів № 174 та № 177 від 20.02.2019 року (т.1 а.с.105-107)

Доводи сторони захисту стосовно не взяття до уваги показань обвинуваченої щодо обставин отримання ОСОБА_10 тілесного ушкодження є неспроможними, оскільки за змістом оскаржуваного вироку місцевий суд приділив їм значну увагу і навів обґрунтовані мотиви з посилання на докази, чому не приймає їх на користь версії ОСОБА_7 щодо перебування її у стані необхідної оборони.

Аргументи сторони захисту щодо неврахування місцевим судом показань свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 є необґрунтованими, оскільки місцевим судом даним доказам надана належна оцінка у сукупності з іншими дослідженими доказами у даному кримінальному провадженні, що підтверджується змістом оскаржуваного вироку.

Твердження обвинуваченої щодо негативної характеристики потерпілогоне здатні спростувати факту спричинення потерпілому тілесних ушкоджень обвинуваченою при встановлених обставинах.

Аргументи обвинуваченої щодо наявності письмового підтвердження самого потерпілого, що ОСОБА_7 захищалася від нього, є неспроможним, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані на підтвердження означених доводів обвинуваченої.

Матеріали кримінального провадження не містять даних, які б вказували на те, що відносно обвинуваченої ОСОБА_7 була небезпека такого рівня, яку б не можна було відвернути в інший спосіб, ніж застосування ножа, який до того ж було застосовано відносно потерпілого двічі.

Отже, судова колегія відхиляє позицію сторони захисту про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не виявлено.

Апеляційною інстанцією не вставлено неповноти судового розгляду, оскільки місцевий суди при розгляді даного провадження детально перевірив усі доводи сторони захисту, які є аналогічними при апеляційному розгляді, та вказав обґрунтовані мотиви власних висновків.

Посилання обвинуваченої щодо того, що не допитаний потерпілий, то колегія суддів зауважує на здійснення місцевим судом вичерпних заходів задля повідомлення потерпілого, відсутність якого, за наявності відомостей щодо перебування ОСОБА_10 у розшуку (т.2 а.п. 103-104) фактично унеможливлювала здійснити допит потерпілого.

Однак наявність інших доказів надавали суду можливість розглянути вказане кримінальне провадження за відсутності потерпілого, а його неявка в даному випадку не завадила суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Досліджені докази у їх сукупності слід визнати достатніми для висновку про доведення вини ОСОБА_7 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння.

Стосовно порушення права обвинуваченої на захист з приводу допиту її на досудовому розслідуванні у відсутності захисника, колегія судів не бере до уваги, оскільки місцевий суд при ухваленні вироку не враховував показань обвинуваченої, наданих нею на досудовому розслідуванні. Такі докази в основу вироку не покладені.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів приходить до наступного

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Виходячи з визначеної ст. 50 КК України мети покарання, яка визначає не лише каральну функцію, а і має спонукати до виправлення, беручи до уваги принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, судова колегія зауважує, що покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Отже ці дані підлягають обов`язковому врахуванню.

Натомість, за думкою апеляційної інстанції, призначене ОСОБА_7 районним судом покарання є невідповідним ступеню тяжкості та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Так, районний суд призначаючи покарання, врахував низку обставин, з якими закон пов`язує вирішення питання призначення покарання, зокрема відомості стосовно особи обвинуваченої та фактичні обставини справи.

Разом з тим, суд першої інстанції не в повній мірі врахував те, що обвинувачена приймала заходи щодо відвернення наслідків і надання потерпілому медичної допомоги, а також неправомірна поведінка з боку потерпілого по відношенню до ОСОБА_7 , яка не впливають на кваліфікацію дій ОСОБА_7 , проте згідно ч.3 ст. 66 КК України приймається судом для пом`якшення покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди при призначенні покарання зобов`язані враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину, так і дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому, судова колегія наголошує на положеннях ч.2 ст. 50 КК України, відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При вирішенні питання про призначене обвинуваченій ОСОБА_7 покарання колегія суддів враховує і дані про особу обвинуваченої, яка має постійне місце проживання, матір-пенсіонерку (а.с.126) та батька, якому ампутували ліву нижню кінцівку (т.1 а.с.148).

За наведених обставин апеляційна інстанція вважає за можливе пом`якшити ОСОБА_7 призначене покарання, зменшивши його до 5 років позбавлення волі.

Таке покарання відповідатиме принципам справедливості та індивідуалізації, буде достатнім для перевиховання обвинуваченого і недопущення вчинення ним нових злочинів, тобто досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

З цього приводу колегія суддів звертається до практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело. Зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченій покарання зміні шляхом пом`якшення покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 4 лютого 2020 року відносно ОСОБА_7 , визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України в частині призначення покарання змінити шляхом його пом`якшення.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.01.2018 року та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженою особою, яка утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4