ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1178/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/189/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.121, ч.4 ст.187 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000117 від 19 лютого 2017 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременець Тернопільської області, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 07 квітня 2015 р. Кременецьким районним судом Тернопільської області за ч.1 ст.185 КК України до 2 місяці арешту;

2) 30 травня 2018 р. Кременецьким районним судом Тернопільської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121 та ч.4 ст.187 КК України і призначено покарання:

- за ч.2 ст.121 КК Україна 9 (дев`ять) років позбавлення волі;

- за ч.4 ст.187 КК України 12 (дванадцять) років позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 покарання у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі.

Згідно ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Кременецьким районним судом Тернопільської області від 30 травня 2018 р., більш суворим за цим вироком, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахується з 20 лютого 2017 р.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Як визнав суд, 18 лютого 2017 року в обвинуваченого ОСОБА_7 , коли він перебував в м. Кременець Тернопільської області, виник злочинний умисел, направлений на розбійний напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, проникненням у інше приміщення та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, реалізовуючи який він тоді ж близько 22 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаючи, що ОСОБА_9 займається реалізацією спиртових сумішей та один проживає в приміщенні сауни, яка заходиться в АДРЕСА_2 , проник через незамкнені двері в приміщення даної сауни, де підійшов до ОСОБА_9 , якому з метою реалізації вищенаведеного умислу, умисно наніс численні удари руками та ногами по голові, тулубу та кінцівках, чим спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: травми голови, крововиливів в м`які тканини; крововиливів під оболонки та у речовину головного мозку; чисельних синців, саден, тріщин, крововиливів в сполучні оболонки повік та праве очне яблуко; крововиливів в слизові оболонки губ з ушкодженнями; травми грудей у вигляді: двобічних по кількох анатомічних лініях переломів ребер; крововиливів в м`які тканини; синців та саден, ділянок внутрішньошкірних крововиливів; травми живота у вигляді: крововиливу в бриджу тонкого кишківника із її ушкодженням, внутрішньочеревною кровотечею; крововиливів в м`які тканини; синців; травми органів позаочеревинного простору у вигляді: крововиливу в праву навколониркову клітковину; травми шиї у вигляді перелому правого верхнього ріжка щитоподібного хряща із крововиливом в м`які тканини; чисельні синці та садна кінцівок; відрив нігтя І пальця лівої стопи, від яких ОСОБА_9 помер у вказаному приміщенні 19 лютого 2017 року.

Продовжуючи свої злочинні дії обвинувачений ОСОБА_7 тоді ж і там же, скориставшись тим, що ОСОБА_9 , унаслідок спричинених йому тілесних ушкоджень, перестав чинити йому опір, відкрито заволодів майном останнього, а саме: мобільним телефоном «Нокія 2700», вартістю 170 грн. із сім-карткою «КиївСтар» № НОМЕР_1 , вартістю 25 грн., господарською сумкою, вартістю 28, 5 грн., 7 пластиковими пляшками, ємкістю 5 л, вартістю 5 грн. за 1, на суму 35 грн., 12 л спиртової суміші, вартістю 35 грн. за 1 л, на суму 420 грн., вважаючи що в пляшках спиртова суміш, заволодів водою в кількості 20 л, вартістю 0, 00898 грн. за 1 л, на суму 0, 18 грн., чим спричинив вищевказаному потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 678, 68 грн., після чого покинув із даним майном місце вчинення кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок Тернопільського міськрайонного суду від 20 березня 2020 р. незаконним, який не відповідає вимогам ст.370 КПК України, міжнародному праву та порушує його права.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що в основу вироку судом покладено докази, які є недопустимим.

Зокрема вказує на огляд місця події та предметів, які проведені за відсутності ухвали суду на дозвіл проведення таких дій.

Також вважає недопустимими доказами усі висновки експертиз, проведених по справі, оскільки вони не вказують на його причетність до інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Звертає увагу, що відповідно до ст.84 КПК України висновки експертів є процесуальними джерелами доказів, а тому не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини у справах Балицький проти України, Тейсейра де Кастро проти Португалії та Шабельник проти України вказує на доктрину плодів отруєного дерева, згідно якої докази отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають також недопустимими.

Зі змісту апеляційної скарги, поданої обвинуваченим, слідує, що суд першої інстанції не дотримався принципу презумпції невинуватості, за яким всі сумніви при оцінці щодо вини особи повинні трактуватися на її користь, а також не дотримався критерію доведення вини поза розумним сумнівом.

На думку апелянта, надані стороною обвинувачення та досліджені й оцінені судом першої інстанції докази, не є належними і достатніми, щоб зробити висновок про доведеність обвинувачення поза розумним сумнівом.

Просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2020 р., дослідити наявні у справі докази і визнати їх неналежними, які не доводять його винуватості у вчиненні інкримінованого йому стороною обвинувачення кримінальному правопорушенні.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та, навівши аналогічні викладеним у ній мотиви, просять скасувати вирок суду першої інстанції і виправдати обвинуваченого та закрити провадження у справі, у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочину; прокурора, який вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2020 р. відносно ОСОБА_7 вважає законним та обґрунтованим, а покарання обране судом обвинуваченому таким, що повністю відповідає характеру та ступеню тяжкості вчинених ним злочинів і тому просить залишити його без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст.370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

З матеріалів провадження вбачається, що місцевий суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення.

При цьому, суд дотримався приписів, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Ретельно перевіривши надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суд першої інстанції у вироку навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав їм у відповідності з вимогами ст. 94 КПК належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Підстав для повторного дослідження всіх доказів по справі, про що обвинувачений ОСОБА_7 ставить питання в апеляційній скарзі та його захисник ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційної інстанції, колегія суддів, виходячи з приписів ч.3 ст.404 КПК України, не вбачає, оскільки належних доводів, що вони досліджені судом першої інстанції неповно або з порушеннями або не досліджувались судом першої інстанції чи стали відомі після ухвалення судового рішення, апелянтом та його захисником не наведено.

Як встановлено перевіркою матеріалів провадження, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та потягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого та нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, із проникненням у інше приміщення та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень суд зробив на підставі ретельно досліджених в судовому засіданні і детально викладених у вироку доказів.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , суд у вироку належним чином проаналізував показання допитаних в судовому засіданні обвинуваченого, свідків, а також протоколи слідчих процесуальних дій і висновки судово-медичних експертиз, які, у своїй сукупності, доводять винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Доводи апелянта про недопустимість доказів, які судом покладено в основу свого висновку про його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень є надуманими та необґрунтованими.

Так, частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положень частини другої статті 87 КПК України дає підстави зробити висновок, що вчинення саме з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

Тобто, вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК України до наданих сторонами доказів, необхідно виходити з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотних порушень прав і свобод особи, які суттєво вплинули або могли вплинути на реалізацію її прав у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст. 237 КПК України огляд проводиться з метою фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.

Огляд це слідча дія, яка полягає у безпосередньому сприйнятті об`єктів із метою виявлення слідів злочину та інших речових доказів, з`ясування обставин події, а також обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Частиною 3 статті 214 КПК України визначено, що огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду.

Попереднього дозволу суду проведення такої слідчої дії не потребує.

Тому, колегія суддів вважає безпідставними твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про недопустимість як доказів протоколів огляду місця події від 19 та 20 лютого 2017 року, під час проведення яких, за місцем проживання потерпілого ОСОБА_9 виявлено труп останнього, зафіксовано наявну там обстановку, виявлено та вилучено нашарування речовини бурого кольору, біологічний матеріал, папілярні узори пальців рук, які в подальшому були предметом експертних досліджень.(т.1 а. п.117-123, 127-158)

Вказані слідча дія проведена у відповідності до вимог ст.237 КПК України, з урахуванням положень ст.233 КПК України, за наявності відповідної письмової згоди власника будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_2 , ОСОБА_10 (т. 1 а. п.117)

Окрім того, на виконання приписів ст.ст.233, 234 235 КПК України, після проведення огляду в прибудинковому приміщенні лазні в будинковолодінні по АДРЕСА_2 , де було виявлено труп ОСОБА_9 , слідчий, за погодженням із прокурором, звернувся з клопотаннями про проведення обшуку до слідчого судді, про що свідчать ухвали слідчого судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року, яким такі клопотання було задоволено. (т.1 а. п.124, 159)

Висновком судово-медичної експертизи № 128 від 17.03.2017 року, який був предметом дослідження суду першої інстанції, встановлено, що смерть ОСОБА_9 настала від поєднання травми голови, грудей та живота із переломами ребер та ушкодженнями внутрішніх органів. (т.1 а. п.181-185)

З висновків судово-медичних експертиз № 147 від 20.03 2017 року, № 146 від 17.03.2017 року, № 148 від 22.03.2017 року, № 149 від 23.03.2017 року, № 150 від 23.03.2017 року, № 151 від 24.03.2017 року, № 160 від 24.03.2017 року місцевий суд встановив, що кров на шматках лінолеуму, вилученого під час огляду місця події може належати потерпілому ОСОБА_9 .

Експертними дослідженням № 68 від 21.03.2017 року підтверджено, що кров та епітеліальні тканини, виявлені на правій руці ОСОБА_7 можуть походити за рахунок крові потерпілого ОСОБА_9 ..

Можливість наявності крові та клітин ОСОБА_9 в піднігтьовому вмісті рук ОСОБА_7 стверджується висновком судово-медичної експертизи № 67 від 16.03.2017 року.

Також, можливість походження крові ОСОБА_9 на парі чоловічих туфель, що належать ОСОБА_7 , підтверджено результатом судово-медичної експертизи № 153 від 24.03.2017 року., а на штанах, гольфі, каптурі, що належать ОСОБА_7 висновком судово-медичної експертизи № 152 від 24.03.2017 року.

Окрім того, механізм попадання слідів крові ОСОБА_9 на одяг та взуття ОСОБА_7 пояснив, допитаний судом першої інстанції експерт ОСОБА_11 , виходячи з показань якого це було можливо від всмоктування достатніх скупчень крові у тканину штанів і під дією власної ваги її наступного стікання по тканині переважно вниз або вправо та контактування поверхонь туфель із закривавленою поверхнею під дією власної ваги.

Вказані експертні дослідження, як і інші висновки судово-медичних експертиз, проведені у даному кримінальному провадженні є належними та допустимими доказами, оскільки відповідають критеріям положень статей 85, 86 КПК України, призначені у відповідності і з дотриманням положень статті 242 КПК України і отримали належну правову оцінку суду першої інстанції, з яким колегія суддів погоджується.

Вищенаведеними судово-медичними висновками, в сукупності з іншими доказами по справі, підтверджується факт бійки між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 , зокрема нанесення обвинуваченим чисельних ударів потерпілому, внаслідок чого на тілі та предметах одягу ОСОБА_7 залишились сліди крові ОСОБА_9 .

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо недопустимості доказів, які досліджувались судом першої інстанції, з мотивів їх невідповідності практиці Європейського суду з прав людини та необхідності застосування доктрини плодів отруєного дерева, про що він вказує в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає надуманими та безпідставним, оскільки судові рішення ЄСПЛ, які як приклад наводить апелянт, стосуються інших обставин справи, а підстав невідповідності доказів у даному кримінально провадженні критеріям належності та допустимості колегія суддів не вбачає.

Як слідує із змісту вироку, суд першої інстанції, дотримуючись приписів ст.94 КПК України, детально проаналізував докази по справі і належним чином мотивував свій висновок щодо версії розвитку подій, викладеної обвинуваченим ОСОБА_7 , аргументовано вказавши на її неспроможність.

Так, зважаючи на кількість виявлених на одязі, взутті та руках ОСОБА_7 слідів крові ОСОБА_9 , а також, підтверджений експертними висновками, різноманітний механізм попадання слідів крові ОСОБА_9 на одяг, взуття та руки ОСОБА_7 , суд спростував доводи обвинуваченого про можливість утворення таких слідів крові у будь-який інший спосіб (в тому числі від собаки, як про це останній зазначав у судовому засіданні), окрім як заподіяння великої кількості ударів, від яких настала смерть потерпілого.

Також, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно встановив спрямованість умислу обвинуваченого щодо заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому та вчинення розбою, виходячи з показань обвинуваченого ОСОБА_7 , який стверджував, що поїхав до ОСОБА_9 щоб придбати алкогольні напої, але, при цьому, не мав із собою жодних грошових коштів, оскільки повернувшись на автомобілі таксі, розрахувався з водієм пляшкою із спиртосумішю, яку попередньо викрав у ОСОБА_9 ..

Про це ж вказує і характер поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 , який, стверджуючи, що коли він прийшов до ОСОБА_9 , той уже лежав у калюжі крові, не повідомив поліцію чи будь-кого іншого про дану подію, а почав викрадати майно останнього.

З урахуванням встановлених судом обставин, а саме, що обвинувачений ОСОБА_7 направився до місця проживання потерпілого ОСОБА_9 за алкогольними напоями, не маючи із собою коштів і, заподіявши останньому тяжкі тілесні ушкодження, заволодів його майном, такі дії обвинуваченого, зважаючи на доведеність його умислу щодо вчиненого, підтверджує, на думку колегії суддів правильність кваліфікації його дій судом першої інстанції за ч.2 ст.121 та ч.4 ст.187 КК України, в тому числі і за кваліфікуючою ознакою проникнення у інше приміщення, що сторона захисту заперечувала в суді апеляційної інстанції.

Доводи сторони захисту про порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки безпосередньо під час його затримання, слідчий, роз`яснивши право на захист, повідомив орган, уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги. Як слідує з матеріалів кримінального провадження, регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги в Тернопільській області того ж дня призначив затриманому ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_12 , який в подальшому приймав участь у проведенні слідчих дій та судових засіданнях.

Необґрунтованими є твердження захисника ОСОБА_8 про відсутність доказів вчинення ОСОБА_7 злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки безпосередньо допитаний судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 стверджував, що 18 лютого 2017 року в м. Кременець, приблизно з 12 години він зі своїми знайомими вживав алкогольні напої, а коли алкоголь закінчився він направився до помешкання ОСОБА_9 ..

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що досліджені судом першої інстанції докази, у своїй сукупності, свідчать про те, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого та нападі, з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, із проникненням у інше приміщення та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.

Підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних досудовим слідством та досліджених судом першої інстанції доказів щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч.2 ст.121 та ч.4 ст.187 КК України, в колегії суддів немає. Обґрунтованих доводів з цього приводу не наведено як в апеляційній скарзі, так і безпосередньо під час перегляду вироку в апеляційному порядку.

Покарання ОСОБА_7 обрано у відповідності до вимог ст.65-67 КК України, з урахуванням тяжкості скоєних ним злочинів, даних про особу винного та всіх обставин справи, з якої слідує, що останній раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, ніде не працює, зловживає алкогольними напоями та вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, суд врахував як пом`якшуючи обставину часткове визнання вини.

З урахуванням наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано мотивував своє рішення щодо необхідності призначення йому покарання у виді позбавлення волі.

Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 у виді дванадцяти років позбавлення волі, з урахуванням обставин, за яких були вчинені кримінальні правопорушення, повністю відповідає ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та особі обвинуваченого, узгоджується із санкціями статей обвинувачення і є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Вирок суду є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.409 КПК України підстав до його скасування, про що ставить питання апелянт, не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2020 року відносно ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.