09.02.2021 Єдиний унікальний № 371/1255/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
про арешт майна

9 лютого 2021 року м. Миронівка

ЄУН 371/1255/20

Провадження № 1-кс/371/1/21

Слідчий суддя Миронівського районного суду Київської області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання дізнавача про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000086, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ст.ст. 15 ч. 3, 190 ч. 1 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Клопотання про арешт майна після усунення недоліків подано слідчому судді 5 січня 2021 року.

Слідчий суддя перевірив зміст клопотання та додані до нього матеріали, включаючи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, у рамках якого подано клопотання.

У клопотанні заявлено вимогу про арешт земельних ділянок з кадастровими номерами :04:001:0138, :02:001:0376, :02:001:0378, :04:001:0136, :04:001:0137, :02:001:0377, :04:001:0135, які розташовані в адміністративних межах Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області.

За змістом клопотання, вказане нерухоме майно у виді земельних ділянок у 1994 році було передано у постійне користування КСП ім. Карла Маркса, фактично перебуває у власності правонаступника вказаного підприємства СТОВ «Потік», право на вказані земельні ділянки у встановленому порядку оформлено не було, в даний час сторонніми особами здійснюються протиправні дії щодо вказаного нерухомого майна.

В ході дізнання у кримінальному провадженні встановлено, що впродовж грудня місяця 2020 року невстановлена органом дізнання особа на ім`я ОСОБА_3 вживає заходів для відчуження земельних ділянок з вказаними кадастровими номерами, які розташовані в адміністративних межах Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області.

Вказані земельні ділянки являються предметом вчинення кримінального правопорушення (проступку), обставини якого доводяться у межах досудового розслідування, та визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Земельні ділянки підлягають арешту з метою збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 40-1 КПК України дізнавач при здійсненні дізнання наділяється повноваженнями слідчого. Дізнавач несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення дізнання.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 40-1 КПК України дізнавач уповноважений звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій;

За положеннями ст. 172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Дізнавач про розгляд клопотання повідомлений належно, в судове засідання не з`явився. Його неявка не перешкоджає розгляду клопотання.

Оцінка змісту клопотання та наданих матеріалів вказують на відсутність підстав для задоволення клопотання.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. Пунктом 1 частини третьої статті 132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні дізнавача, який звертається з проханням про арешт майна, оскільки згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно із ч. 2 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням із прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач. У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Слідчим суддею встановлено такі обставини.

24 грудня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000086, внесено відомості про кримінальне провадження за ст.ст. 15 ч. 3, 190 ч. 1 КК України.

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР була заява арбітражного керуючого СТОВ «Потік» про факт вчинення дій з продажу частини земельних ділянок, право користування якими належить товариству.

Дані обставини підтверджені Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

За ч. 1 ст. 190 КК України настає кримінальна відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).

Згідно з ч. 3 ст. 15 КК України замах на вчинення злочину є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця.

25 грудня 2020 року дізнавачем у кримінальному провадженні проведено огляд відкритої ділянки місцевості, розташованої в адміністративних межах Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області.

В ході огляду встановлено, що на оглянутій ділянці місцевості зростає трава, яка пожовкла, кущі та частково дерева.

За допомогою технічного приладу GPS «Trimble 8R» дізнавачем встановлено, що об`єктом огляду стали земельні ділянки з кадастровими номерами : :04:001:0138,

:02:001:0376, :02:001:0378, :04:001:0136, :04:001:0137, :02:001:0377, :04:001:0135.

Протокол огляду місця події від 25 грудня 2020 року з ілюстративними таблицями на підтвердження факту кримінального правопорушення та обставин його вчинення додано дізнавачем до клопотання (а.с.,а.с. 41-45).

Після огляду земельних ділянок, постановою від 25 грудня 2020 року вони були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні (а.с.,а.с. 46-48).

В ході досудового розслідування як представника потерпілої юридичної особи допитано арбітражного керуючого СТОВ «Потік» ОСОБА_4 .

Арбітражний керуючий показав, що в провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа № Б8/003-11 про банкруцтво СТОВ «Потік». Товариство є правонаступником КСП ім. Карла Маркса. Рішеннями Потіцької сільської ради від 16 вересня 1994 року у постійне користування КСП ім. Карла Маркса було передано землю площею 523,5 га, що підтверджується Державними актами на право постійного користування землею від 27 квітня 1995 року; у колективну власність КСП ім. Карла Маркса передано землю площею 3094, 90 га, що підтверджується Державним актом на право колективної власності на землю від 27 квітня 1995 року.

До складу земель, які передані згідно з Державним актом на право постійного користування землею, входять земельні ділянки: :04:001:0138, площею 1,8554 га; :02:001:0376, площею 1,8553 га; :02:001:0378, площею 1,8553 га; :04:001:0136, площею 1,8553 га; :04:001:0137, площею 1,8553 га; :02:001:0377, площею 1,8553 га; :04:001:0135, площею 56,0368 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в адміністративних межах Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області.

В ході огляду інтернет ресурсу сайту «ОЛХ», за посиланням https://www.olx.ua/obyavlenie/termnoviy-prodazh-5-zemelnih-dlyanok-IDKdBcP.html, було виявлено оголошення, за змістом якого терміново продаються земельні ділянки: :04:001:0138, площею 1,8554 га; :02:001:0376, площею 1,8553 га; :02:001:0378, площею 1,8553 га; :04:001:0136, площею 1,8553 га; :04:001:0137, площею 1,8553 га; :02:001:0377, площею 1,8553 га; :04:001:0135, площею 56,0368 га.

Такі фактичні дані містить протокол допиту представника потерпілого від 25 грудня 2020 року, протокол огляду інтернет ресурсу від 24 грудня 2020 року (а.с.,а.с. 34 - 40).

Ухвалою слідчого судді від 4 січня 2021 року подане слідчим клопотання про арешт майна було повернуто прокурору з тих підстав, що в клопотанні викладені суперечливі мотиви щодо перебування земельних ділянок у власності СТОВ «Потік» та, одночасно, щодо відсутності відповідних правовстановлюючих документів на такі земельні ділянки у товариства; не зазначені документи, які підтверджують право власності на майно у виді земельних ділянок, що належить арештувати, з визначеними кадастровими номерами, або право постійного користування ними, не зазначені докази, що підтверджують ті обставини, що вказані земельні ділянки були передані у постійне користування КСП ім. Карла Маркса, СТОВ «Потік» в порядку правонаступництва набуло права користування вказаними земельними ділянками.

До клопотання не додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими обґрунтовано доводи клопотання.

Звертаючись з клопотанням після усунення недоліків, дізнавач надав докази, які підтверджують той факт, що право власності на земельні ділянки, про арешт яких заявлено клопотання, не зареєстровано, вказав, якими доказами підтверджуються ті факти, що земельні ділянки були передані у постійне користування КСП ім. Карла Маркса, СТОВ «Потік» в порядку правонаступництва набуло права користування вказаними земельними ділянками.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається, в тому числі, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 78 ЗК України, право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

- у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;
- шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;
- шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;
- шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом;
- за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Земельні ділянки, про арешт яких заявлено вимоги, вважаються сформованими з моменту присвоєння їм кадастрових номерів.

Якими були підстави формування земельних ділянок дізнавач не встановив, доказів, що містять відповідні відомості, слідчому судді не надав.

Згідно зі ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право постійного користування земельною ділянкою є речовим правом на нерухоме майно, яке є похідним від права власності.

Таке право підлягає державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації (якщо воно оформлене після 01.01.2013).

Право постійного користування земельною ділянкою, що виникло до вказаної дати, визнається дійсним за наявності однієї з таких умов:

його реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення;

на момент виникнення такого права діяло законодавство, що не передбачало його обов`язкової реєстрації.

Встановлено, що за рішеннями Потіцької сільської ради № 2-94 від 16 вересня 1994 року у постійне користування КСП ім. Карла Маркса було передано землю площею 523,5 га, сільськогосподарському підприємству 27 квітня 1991 року видано Державний акт на право постійного користування землею серії КВ. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 19.

Такі обставини підтверджуються даними Державного акта на право постійного користування землею, виданого Потіцькою сільською радою народних депутатів 27 квітня 1995 року (а.с.,а.с. 30-32).

Право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Факт правонаступництва СТОВ «Потік» за всіма правами та обов`язками КСП «Потік» і у свою чергу колгоспу ім. Карла Маркса, так само як і право власності підприємства на все нерухоме майно, в тому числі і право постійного користування на землі в межах постійного землекористування, визначеного Державним актом від 27 квітня 1995 року, підтверджено постановою Верховного Суду від 2 серпня 2018 року (а.с.,а.с. 59-68).

Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Ця позиція відповідає висновку, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005.

Наведений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 5 листопада 2019 року у справі № 906/392/18.

Припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення установи, зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЗК України, допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 лютого 2011 року у справі № 21-3а11, у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 911/4065/16, від 21 травня 2018 року у справі № 922/1017/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 916/1776/17; від 10 жовтня 2018 року у справі № 907/916/17, від 22 травня 2019 року у справі № 914/1104/18).

Отже, право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року (набрання чинності ЗК прийнятого 25 жовтня 2001 року), не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, яке за положеннями чинного ЗК не може набувати права постійного землекористування, а зберігається за ним до приведення прав і обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства, у тому числі за правонаступником такого землекористувача (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2011 року у справі № 6-14цс11).

За вказаними приписами, право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку КСП ім. Карла Маркса до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його не переоформлення правонаступником підприємства СТОВ «Потік».

Поряд з цим, слідчий суддя позбавлений можливості ідентифікувати земельні ділянки, про арешт яких заявлено клопотання, як такі, що входять до складу земель, що були передані у постійне користування КСП ім. Карла Маркса та, відповідно, право постійного користування якими набуло СТОВ «Потік».

Як на доказ перебування вказаних земельних ділянок у постійному користуванні СТОВ «Потік» на підставі Державного акта на право постійного користування землею, виданого Потіцькою сільською радою народних депутатів 27 квітня 1995 року, дізнавач послався на показання представника потерпілого ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_5 , дані протоколу огляду місця події та Державного акта на право постійного користування землею.

Протокол огляду місця події та Державний акт на право постійного користування землею не містять фактичних даних, які підтверджують ті обставини, що земельні ділянки з кадастровими номерами : :04:001:0138, :02:001:0376, :02:001:0378, :04:001:0136, :04:001:0137, :02:001:0377, :04:001:0135, сформовані із земель, що були передані у постійне користування КСП ім. Карла Маркса.

Протокол допиту представника потерпілого ОСОБА_4 не є письмовим документом, який підтверджує такі обставини.

Протокол допиту свідка ОСОБА_5 дізнавачем не додано до клопотання.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до норм глав 10 та 17 КПК України правові підстави, з яких вноситься клопотання про накладення арешту, та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Слідчий суддя дійшов висновку, що до клопотання не додано доказів, які б в достатній мірі підтверджували існування підстав для накладення арешту на майно, визначених в ч. 2 ст. 170 КПК України, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

У клопотанні не наведено доводів стосовно настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню у разі незастосування заходів забезпечення кримінального провадження.

В ході дізнання не зібрано докази, які є підставою для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину, та дають слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Крім того, слідчому судді не надано жодних доказів того, що наразі здійснюються будь-які дії щодо нерухомого майна, у зв`язку з чим відсутні об`єктивні дані для висновку про те, що наявні ризики, передбачені ст. 170 КПК України, зокрема, приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, передачі, відчуження майна, про що зазначає дізнавач.

За мотивами дізнавача, в ході дізнання встановлено, що невідомими особами здійснюються заходи до відчуження земельних ділянок, право на постійне користування якими в порядку правонаступництва набуло СТОВ «Потік».

За відомостями Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованих станом на 4 січня 2021 року, державна реєстрація права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами : :04:001:0138, :02:001:0376, :02:001:0378, :04:001:0136, :04:001:0137, :02:001:0377, :04:001:0135, не здійснена (а.с.,а.с. 52-58).

Мотиви щодо намірів відчуження земельних ділянок не заслуговують на увагу. Вказані земельні ділянки не можуть бути об`єктом цивільних прав, оскільки не проведено державну реєстрацію права власності на них.

Обстежені дізнавачем земельні ділянки є недоглянутими, зарослі бур`янами, кущами та частково деревами.

Право постійного землекористування є безстроковим та може бути припинене з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Відповідно до вказаної статті підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

В ході досудового розслідування дізнавачем та прокурором у встановленому законом порядку не перевірено, чи мало місце припинення права користування земельною ділянкою, чи набули певні особи права на отримання земельних ділянок у власність чи в користування, на яких підставах мало місце формування земельних ділянок, чи входять земельні ділянки з кадастровими номерами: :04:001:0138, :02:001:0376, :02:001:0378, :04:001:0136, :04:001:0137, :02:001:0377, :04:001:0135 до земель, які були передані у 1995 році у постійне користування КСП ім. Карла Маркса.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції регламентує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» (Hentrich v. France)» від 22 вересня 1994 року, серія А № 296-А, пункт 42, та «Кушоглу проти Болгарії» 10 травня 2007 року, заява № 48191/99, підпункти 4962). Будь-яке втручання державного органу у права осіб повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, пункти 69, 73, серія A № 52).

У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.

Таким чином, установлено, що накладення арешту на вказані земельні ділянки може призвести до істотного втручання у право власності певного кола інших осіб на мирне володіння їх майном та з огляду на обставини справи явно не відповідає зазначеній в клопотанні меті забезпечити «збереження речових доказів».

Таке втручання буде невиправданим, оскільки у суду відсутні відомості щодо їх причетності до кримінального правопорушення, що у свою чергу вказує на те, що накладення арешту на вказані об`єкти нерухомого майна призведе виключно до свавільного порушення ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Слідчий суддя вважає, що запобігання таким порушенням є важливою підставою для відмови у задоволенні клопотання.

Згідно із ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

У даному кримінальному провадженні відсутні правові підстави для накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки відсутні допустимі докази на підтвердження обставин щодо можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, тому такі твердження є передчасними та такими, що ґрунтуються на припущеннях.

Наведені дізнавачем мотиви вказують на ті обставини, що у сторони обвинувачення відсутні обґрунтування підозри, достатньої для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження.

Сама по собі наявність в матеріалах провадження постанови слідчого про приєднання до кримінального провадження речовими доказами земельних ділянок, не може бути врахована як мета для накладення арешту в розумінні п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, з огляду на необґрунтованість вказаної постанови.

Наведені обставини дають підстави для висновку, що відповідно до вимог ст. 173 КПК України дізнавачем належним чином не обґрунтовано підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна, а також відповідність майна, на яке необхідно накласти арешт, критеріям передбаченими ст.ст. 98, 170 КПК України, і необхідності накладення арешту на таке майно.

Дізнавачем не доведено обставин, передбачених п. 2 та п. 3 ч. 3 ст. 132 КПК України про те, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи (осіб), про який ідеться в клопотанні, і що таким накладенням арешту на майно може бути виконане завдання, для виконання якого дізнавач звертається із клопотанням.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Обставини, які досліджені під час розгляду клопотання та оцінені відповідно до вимог статті 94 КПК України, свідчать про необґрунтованість клопотання про арешт майна.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні клопотання дізнавача СД Миронівського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000086, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ст.ст. 15 ч. 3, 190 ч. 1 КК України.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя підпис ОСОБА_1
Згідно з оригіналом

Слідчий суддя ОСОБА_1