ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 489/3602/15-к
Номер провадження 11-кп/819/674/20
Категорія: ч.4 ст.187, п.п.6,11,12,13 ч.2 ст.115 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
ч.2 ст.353 КК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

Головуючого: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

При секретарі: ОСОБА_5

За участю прокурора: ОСОБА_6

Обвинувачених: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Захисників: адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсон в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0003470 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_12 на ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2020 року, якою обвинуваченим продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2020 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.353 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 06 червня 2020 року, включно. Відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_12 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу на більш м`який.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням захисники обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - адвокати ОСОБА_11 та ОСОБА_10 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просять ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2020 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Змінити обраний відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказують про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 тривалий час перебувають під вартою, у зв`язку з чим судом має бути розглянута можливість застосування відносно обвинувачених альтернативного запобіжного заходу.

Клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою являється абсолютно ідентичним попередньому. Підставою для продовження строку дії запобіжного заходу зазначається тяжкість пред`явленого обвинувачення, можливість впливу на потерпілого та свідків, проте потерпілий вже неодноразово надавав покази в судовому засіданні, оскільки у зв`язку з частою зміною складу суду, передачею справи з одного суду до іншого, слухання справи розпочиналося спочатку.

Посилання ухвали суду на тяжкість покарання являється формальним, і таким, що не підтверджується документально.

Підстави стверджувати про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, відсутні.

Обвинувачений ОСОБА_8 має на утриманні двох неповнолітніх дітей, одружений, тобто має міцні соціальні зв`язки, зареєстрований у Миколаївській області.

Крім того, 08 квітня 2020 року було проведено підготовче судове засідання, а тому розгляд у даному судовому засіданні питання продовження строку дії запобіжного заходу суперечить вимогам КПК України, оскільки згідно ст.315 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний відносно обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_12 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2020 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , змінити обраний відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на більш м`який, не пов`язаний з позбавленням волі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про те, що суд розглядав клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу разом з клопотанням про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, що є порушенням, оскільки спочатку мало окремо розглядатися клопотанням про зміну запобіжного заходу.

Колегією суддів не було роз`яснено обвинуваченим право на суд присяжних.

Порушено право ОСОБА_7 на справедливий та неупереджений суд, оскільки право на суд присяжних було роз`яснено після проголошення ухвали про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так як у випадку своєчасного роз`яснення вказаного права на суд присяжних колегія суддів була б замінена на склад суду присяжних.

Обвинувачений тривалий час безпідставно перебуває під вартою.

ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, одружений, має дитину після звільнення з місць позбавлення волі не порушував умови встановленого відносно нього адміністративного нагляду, у разі звільнення з-під варти має можливість працевлаштування. Крім того, стороною захисту була надана довідка, згідно якої ОСОБА_7 за станом здоров`я не може перебувати в СІЗО.

Вважає, що суд розглядає справу упереджено, з обвинувальним ухилом.

У даному випадку прокурор мав поставити питання про обрання, а не продовження строку дії запобіжного заходу.

Жодні докази наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, відсутні.

Заслухавши суддю - доповідача, захисників та обвинувачених, які підтримали апеляційні вимоги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, заслухавши сторони у дебатах, які залишилися на попередніх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_9 за ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.353 КК України, ОСОБА_7 за ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, постановлено ухвалу про продовження строку тримання під вартою відносно вказаних обвинувачених.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що судовий розгляд кримінального провадження продовжується, є необхідність в дослідженні обставин по справі, допиті потерпілого, свідків, а тому неможливо завершити судовий розгляд з ухваленням судового рішення по суті до закінчення строку дії обраного відносно обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Так, виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, визначені при застосуванні даного запобіжного заходу щодо обвинувачених, не зменшились.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні ряду особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, за більш тяжке з яких законом передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, передбаченого ч.2 ст.353 КК України, та ряду особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України, за більш тяжке з яких законом передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні ряду особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, за більш тяжкий з яких законом передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Колегія суддів звертає увагу на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у разі визнання їх винуватими в інкримінованих кримінальних правопорушеннях.

Також колегія суддів враховує дані про особу обвинувачених, які були детально вивчені та проаналізовані судом першої інстанції при прийнятті рішення про продовження обвинуваченим строку дії запобіжного заходу, зокрема наступне.

Дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів проти власності, нові злочини вчинив в період незнятої та непогашеної у встановленому законом порядку судимості, має зареєстроване місце проживання, одружений, має двох неповнолітніх дітей, непрацевлаштований, офіційне джерело доходу відсутнє, інкриміновані обвинуваченому злочини характеризуються корисливим мотивом.

Дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя особи, передбаченого ст.93 КК України (в редакції 1960 року) (т.3 а.п.146-147), нові злочини вчинив в період незнятої та непогашеної у встановленому законом порядку судимості, а інкриміноване діяння за ч.2 ст.115 КК України додатково кваліфіковане ознакою, передбаченою п.13 цієї статті як вбивство, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, зареєстрований на території Дніпропетровської області, міцних соціальних зв`язків не має, неодружений, непрацевлаштований, офіційне джерело доходу відсутнє, інкриміновані обвинуваченому злочини характеризуються корисливим мотивом.

Дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжких злочинів проти власності, нові злочини вчинив в період незнятої та непогашеної у встановленому законом порядку судимості, має зареєстроване місце проживання, одружений, має двох неповнолітніх дітей, непрацевлаштований, офіційне джерело доходу відсутнє, інкриміновані обвинуваченому злочини характеризуються корисливим мотивом.

Разом із цим, колегія суддів враховує і обставини вчинення, характер дій та спосіб скоєння кримінальних правопорушень, зокрема те, що інкриміновані обвинуваченим особливо тяжкі злочини характеризуються підвищеною суспільною небезпекою, а також те, що вказані кримінальні правопорушення було вчинено з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, дії яких були спрямовані на позбавлення потерпілої життя, що є найвищою соціальною цінністю відповідно до ст.3 Конституції України.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 обвинувачуються, як вже було зазначено, у вчинені особливо тяжких злочинів.

На думку колегії суддів, вищезазначені обставини дають достатні підстави вважати, що у разі не продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених, перебуваючи на свободі, вони можуть вчинити активні дії щодо переховування від суду внаслідок тяжкості злочинів, незаконно впливати на потерпілого та свідків, які ще не допитані, вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки до затримання всі обвинувачені не були офіційно працевлаштовані, а інкриміновані злочини вчинені з корисливих мотивів, що виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи захисників, які це заперечують, являються необґрунтованими.

Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження право особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

З огляду на вищевикладене, доводи захисників про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених, та можливість застосування до останніх більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, так само як і доводи про те, що обвинувачені тривалий час перебувають під вартою, у зв`язку з чим судом має бути розглянута можливість застосування альтернативного запобіжного заходу являються безґрунтовними, оскільки як було зазначено вище жоден з більш м`яких видів запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.

Твердження апеляційних скарг захисників обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - адвокатів ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про необґрунтованість та ідентичність клопотання прокурора, так само як і доводи про те, що посилання ухвали суду на тяжкість покарання являється формальним, і таким, що не підтверджується документально, являються голослівними та зводяться до іншої, суб`єктивної, оцінки апелянтами обставин, встановлених судом.

Посилання апелянтів щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, викладені в апеляційних скаргах, були предметом розгляду в суді першої інстанції та обґрунтовано не прийняті до уваги із зазначенням мотивованих причин, викладених в судовому рішенні.

Твердження захисників про те, що суд не в повній мірі врахував дані про особу обвинувачених, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки місцевим судом у відповідності до положень ст.178 КПК України здійснено оцінку вказаних даних, зокрема те, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 мають міцні соціальні зв`язки, одружені, мають на утриманні двох неповнолітніх дітей, а також те, що ОСОБА_7 після звільнення з місць позбавлення волі не порушував умови встановленого відносно нього адміністративного нагляду, а у разі звільнення з-під варти має можливість працевлаштування (т.3 а.п.134), проте з огляду на виключну підвищену суспільну небезпечність інкримінованих особливо тяжких злочинів, вказані факти не зменшують встановлені ризики та не є визначальними аргументами для обрання обвинуваченим більш м`якого виду запобіжного заходу.

Що стосується доводів апелянтів про те, що всупереч ст.315 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд продовжив строк дії запобіжного заходу, то колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинувачених під вартою, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини з якими закон пов`язує можливість, як застосування, так і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, які давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , можуть здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року у справі № 1-28/2017 зазначається про те, що відповідно до ст.315 КПК України допускається під час судового провадження у суді першої інстанції при підготовчому судовому засіданні продовження дії таких запобіжних заходів забезпечення кримінального провадження, як запобіжні заходи у виді домашнього арешту та тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_12 про порушення права ОСОБА_7 на справедливий та неупереджений суд, оскільки право на суд присяжних було роз`яснено після проголошення ухвали про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так як у випадку своєчасного роз`яснення вказаного права на суд присяжних колегія суддів була б замінена на склад суду присяжних позбавлені правових підстав та зводяться до суб`єктивного трактування захисником норм КПК України. Так, суд першої інстанції згідно ст.315 КПК України розглянув клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та за результатами розгляду клопотання обвинувачених постановив ухвалу від 08 квітня 2020 року, якою задовольнив клопотання останніх та визначив здійснення судового розгляду кримінального провадження №0003470 відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 судом присяжних, склад якого визначається відповідно до вимог ст.35 КПК України.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_7 за станом здоров`я не може перебувати в СІЗО являються такими, що не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Медична частина державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим. Вона включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Надання ув`язненим і засудженим невідкладної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині СІЗО, здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2012 року за № 212/20525.

Будь-яких доказів того, що стан здоров`я ОСОБА_7 перешкоджає його подальшому перебуванню в умовах СІЗО або того, що працівники ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» відмовили обвинуваченому у наданні медичної допомоги в умовах ізолятора, матеріали кримінального провадження не містять, так само як про те не свідчить і наявний в матеріалах провадження консультаційний висновок від 02.07.2018 року, на який посилається апелянт (т.3 а.п.135-136).

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).

Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Під час вивчення матеріалів провадження будь-яких фактів упередженості, затягування судом першої інстанції розгляду кримінального провадження чи порушення конституційних прав обвинувачених на свободу та особисту недоторканість, як про те вказують апелянти, колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , під час апеляційного розгляду не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційних скарг, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч. 2 ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_12 - залишити без задоволення, а ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2020 року відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційній інстанції не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4