Ухвала
30 грудня 2020 року

м. Київ

Справа № 428/7485/19

Провадження № 51-5836 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 червня 2020 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року щодо останнього,
встановив:
За вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 червня 2020 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 07 січня 1988 року за ч. 2 ст. 81 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із застосуванням ст. 46-1 КК України (1960 року) з відстрочкою виконання вироку на строк 2 роки;

2) вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 13 вересня 1988 року за ч. 2 ст. 140 КК України (1960 року) до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна;

3) вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 27 лютого 1995 року за ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 186 КК України (1960 року) до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з конфіскацією майна;

4) вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 вересня 2000 року за ч. 3 ст. 140 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна;

5) вироком Жовтневого районного суду м. Луганська від 20 грудня 2004 року за ч. 3 ст. 185 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

6) вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 травня 2007 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки;

7) вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 07 травня 2013 року за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 5 місяців,

засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ст. 348 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Вирішено цивільні позови, питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 26 квітня 2019 року приблизно о 9:10 год, за допомогою відмички та саморобної пластини з фольги, проник до приміщення квартири АДРЕСА_2 , діючи повторно, намагався викрасти майно належне потерпілій ОСОБА_6 на загальну суму 3 893,33 грн, однак свій злочинний умисел не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками поліції.
У цей же день приблизно о 9:15 год ОСОБА_5 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 під час його затримання працівниками поліції ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що перед ним працівники поліції, які виконують свої службові обов`язки на підставі Закону України «Про національну поліцію», з метою уникнення затримання та відповідальності за вчинення злочину, умисно, з метою позбавлення життя працівника поліції наніс потерпілому ОСОБА_7 удар ножем у черевну порожнину чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини без пошкодження внутрішніх органів, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Обґрунтовуючи вимоги скарги захисник вказує, що під час судового розгляду залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, дані, що характеризують особу засудженого та обставини, що пом`якшують покарання.
Вважає, що апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу засудженого без задоволення, не перевірив належним чином її доводів та не навів мотивів для їх спростування.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Винуватість ОСОБА_5 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно та за ст. 348 КК України в замаху на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, в касаційній скарзі захисником не оспорюється.

Доводи захисника у касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості є безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими так і іншими особами.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 дотримано вимог статей 50, 65 КК України. Обґрунтовуючи висновок щодо заходу примусу ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень, які згідно ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжкого злочину та особливо тяжкого злочину, особу засудженого, який раніше неодноразово судимий, в тому числі за корисливі злочини, судимості у встановленому законом порядку не зняті та не погашені, посередньо характеризується за місцем мешкання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, будь-якими психічними захворюваннями не страждає, стан здоров`я засудженого, який перебував на обліку у лікарів з приводу: виразкової хвороби ДПК, залізодефіцитної анемії 2 ступеню, хронічного панкреатиту та те, що засуджений був отримувачем компенсації як особа, яка надає соціальні послуги за ОСОБА_9 .

Обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав часткове визнання вини (за епізодом замах на крадіжку) та наявність обставин, що обтяжують покарання - рецидив злочинів.
Також суд прийняв до уваги думку потерпілих, які просили призначити засудженому суворе покарання.
Врахувавши зазначене, обставини справи, особу засудженого, відсутність щирого каяття у вчиненому, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства тому призначив йому покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ст. 348 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років та а підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Розглядаючи апеляційні скарги засудженого, який оспорював правильність встановлення фактичних обставин справи та прокурора, який вказував на невідповідність призначеного покарання засудженому через м`якість, суд апеляційної інстанції детально перевірив викладені в скаргах доводи, дав на них вичерпні відповіді та залишаючи апеляційні скарги без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів погоджується із наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції. Призначене ОСОБА_5 судом першої інстанції покарання, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, навіть з урахуванням усіх обставин, які на думку захисника, пом`якшують призначене покарання засудженому, колегія суддів вважає достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Отже, переконливих доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчинених злочинів і особі засудженого внаслідок суворості у касаційній скарзі не наведено, а всі обставини, на які посилається захисник, уже були враховані при обранні заходу примусу останньому у зв`язку з чим вважати його явно несправедливим через суворість, колегія суддів підстав не вбачає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи зазначене, обґрунтування касаційної скарги захисника ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому колегія суддів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження захиснику необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 червня 2020 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3