Дата документу 11.08.2020 Справа № 314/3566/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/420/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/3566/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (дистанційно),

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з ДУ «Софіївська виправна колонія (№55)», в апеляційному порядку, матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого Державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 55)» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку у відповідність.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання ОСОБА_7 про приведення вироку Апеляційного суду Запорізької області від 25.07.2006 року у відповідність до міжнародних норм покарання у вигляді довічного позбавлення волі шляхом усунення порушень, які закріплені в рішенні ЄСПЛ «Петухов проти України», та інших, Конституції України та зокрема статті 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (на що вказує практика Європейського суду з прав людини), в якому засуджений просив пом`якшити застосоване стосовно нього покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції зазначив, що відсутні підстави для клопотання засудженого про приведення покарання призначеного вироком у відповідність до положень міжнародних норм та вимог, оскільки дана вимога не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі засуджений вважає, що суддя грубо порушила його законні права громадянина України, відмовивши йому у застосуванні закону України та Європейської конвенції з прав людини. Суддя проігнорувала положення ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції з прав людини. Зазначає, що на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 12.10.2019 року усі довічно ув`язнені України знаходяться під тортурами. Вказує, що суддя своїми діями побічно порушила статтю 6, частину 1, частину 3, підпункт «с» Європейської конвенції з прав людини (справедливий суд). Зазначає, що він був засуджений 25.07.2006 року Апеляційним судом Запорізької області без суду першої інстанції, а міжнародне право та Європейська конвенція з прав людини вимагає дотримання процедур так само і до неупередженого справедливого суду.

На підставі викладеного, просить виправити та замінити йому невідбутий термін його покарання на більш м`який термін або з урахуванням «Закону Савченко» обмежитись відбутим ним терміном ув`язнення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про сутність судового рішення та аргументи скарги; засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що районний суд вказаних вимог дотримався у повному обсязі.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до вимог ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Із змісту положення ч. 1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням щодо осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, можлива за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.

Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахування за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Згідно матеріалів провадження, вироком Апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2006 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Таким чином, призначене судом ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12, 13, ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, повністю відповідає вимогам чинного кримінального закону, який набрав законної сили та підлягає обов`язковому виконанню.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі, оскільки така процедура не передбачена законодавством України у сфері кримінальної юстиції.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки районного суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення.

Доводи апелянта про те, що районний суд проігнорував положення ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції з прав людини, чим порушив статтю 6, частину 1, частину 3, підпункт «с» Європейської конвенції з прав людини (справедливий суд) є помилковими, оскільки в порядку виконання судових рішень предметом судового розгляду є вирішення лише тих питань, які прямо передбачені законом, зокрема ст. 537 КПК України, а не вирішення кримінального провадження чи кримінальної справи по суті, у тому числі, в частині вирішення питання про відповідність чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого. Колегія суддів звертає увагу на те, що на даній стадії судового провадження, суд не вправі застосовувати норми матеріального права, у тому числі, чинні міжнародні договори, які відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, які б могли призвести до перегляду судового рішення по суті, зокрема, в частині виду та розміру призначеного покарання, навіть у випадку, якщо цим не погіршується становище засудженого.

Посилання засудженого на те, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 12.10.2019 року усі довічно ув`язнені України знаходяться під тортурами, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки застосування зазначеного виду покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу, оскільки метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів. Цієї мети можливо досягти лише у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству. Тому, відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого та ніяк не може розцінюватись як катування чи нелюдське ставлення до нього.

З урахуванням наведеного апеляційний суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в Україні існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Такий механізм звільнення засуджених від покарання у виді довічного позбавлення волі повністю відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

За таких обставин, клопотання засудженого ОСОБА_7 є передчасним, оскільки на теперішній час не може бути вирішене судами за відсутності законодавчо встановленого механізму щодо вирішення такого роду питань.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого Державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 55)» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку у відповідність залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4