УХВАЛА
11 серпня 2020 року м.Володимир-Волинський
Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
при секретарі: ОСОБА_2
з участю прокурора: ОСОБА_3
обвинуваченого: ОСОБА_4
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Володимир-Волинський обвинувальний акт з додатковим обвинуваченням у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч. 1 ст.190, ч.2 ст.189 КК України, -
30 січня 2015 року до Володимир-Волинського міського суду Волинської області за ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 16.01.2015 року надійшло кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч.3 ст.368 КК України.
У ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 20 липня 2017 року прокурором було змінено обвинувачення ОСОБА_4 про що було складено обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням за ч.1 ст.190 КК України.
У подальшому в ході розгляду вказаного кримінального обвинувачення щодо ОСОБА_4 , прокурором 07 серпня 2020 року було висунуто ОСОБА_4 додаткове обвинувачення, про що було складено додатковий обвинувальний акт про його обвинувачення ще й за ч.2 ст.189 КК України.
Відповідно до положень ч.3 ст.339 КПК України, ухвалено судове провадження розпочати з підготовчого судового засідання.
З`ясувавши під час підготовчого судового засідання позицію прокурора ОСОБА_3 щодо можливості призначення до судового розгляду обвинувального акту, а також вислухавши обвинуваченого та його захисника ОСОБА_5 , якими заявлені клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, дослідивши надані суду матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст.339 КПК України, у разі отримання відомостей про можливе вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, щодо якого обвинувачення не висувалось і яке тісно зв`язане з первісним та їх окремий розгляд неможливий, а так само встановлення наявності підстав для застосування кримінально-правових заходів до юридичної особи, прокурор після виконання вимог статті 341 цього Кодексу має право звернутися до суду з вмотивованим клопотанням про розгляд додаткового обвинувачення в одному провадженні з первісним обвинуваченням та/або про початок провадження щодо юридичної особи.
Згідно ч.3 ст.339 КПК України, після закінчення встановленого судом строку, судове провадження повинно бути розпочате з підготовчого судового засідання. Нове дослідження доказів, які вже були досліджені судом до висунення додаткового обвинувачення, здійснюється тільки у разі визнання судом такої необхідності.
Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.
Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а за ст.7 цього Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.
З огляду на ч.ч.1, 2 ст.9 вказаного Кодексу, суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інша службова особа органів державної влади під час кримінального провадження зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Положення ст.ст.91, 92 зазначеного Кодексу встановлюють, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.
За ст.291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; дата та місце його складення та затвердження; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування), а до обвинувального акту, поміж іншого, має додаватися розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування.
Зі змісту ч.1 ст.337 наведеного Кодексу, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за приписами п.13 ч.1 ст.3 цього Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.
Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту з додатковим обвинуваченням, наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки викладене у розглядуваному акті формулювання обвинувачення є неконкретним та незрозумілим навіть суду, що у свою чергу суперечить приписам кримінального процесуального закону та позбавляє суд у разі відання обвинуваченого до суду, можливості роз`яснити останньому суть додаткового обвинувачення.
Суд звертає увагу на ту обставину, що у кореспондуючому взаємозв`язку ст.ст.9, 91, 92, 291 КПК України, формулювання обвинувачення має містити відомості щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад певного злочину, з урахуванням, в тому числі кваліфікуючих ознак.
Разом із тим, зважаючи на право органу досудового розслідування або прокурора самостійно визначати зміст формулювання обвинувачення в обвинувальному акті, з огляду на встановлені під час досудового розслідування фактичні обставини і здобуті докази у цьому кримінальному провадженні, суд наголошує на тому, що з точки зору суду та судової практики, розглядуваний додатковий обвинувальний акт містить неконкретне формулювання обвинувачення у розумінні диспозиції ч.2 ст.189 КК України, яке додатково висунуте обвинуваченому ОСОБА_4 .
Так, при викладені в розглядуваному обвинувальному акті формулювання обвинувачення ОСОБА_4 за ч.2 ст.189 КК України, прокурором не конкретизовані відповідні обставини інкримінованого вказаній особі діяння, оскільки розглядуваний акт не містить інформації про це.
Суд також звертає увагу на те, що як у додатковому обвинувальному акті, так і в додатковому, зазначено, що шкоди завданим кримінальним правопорушенням не завдано, в той же час ОСОБА_4 за даним епізодом обвинувачується і за ч.1 ст.190 КК України, і за ч.2 ст.189 КК України.
Наведені обставини, мають важливе значення для з`ясування судом та сприйняття громадськістю наявності усіх відповідних ознак протиправності в діях обвинуваченого ОСОБА_4 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, а викладене у розглядуваному обвинувальному акті формулювання обвинувачення має бути конкретним і зрозумілим.
Обставини, викладені у додатковому обвинувальному акті, не узгоджуються з обставинами , викладеними прокурором у зміненому обвинувальному акті за ч.1 ст.190 КК України, що є неконкретним та незрозумілим та позбавляє суд у разі відання обвинуваченого до суду, можливості роз`яснити останньому суть остаточного обвинувачення.
Аналогічну позицію визначив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року №8, за якою суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом.
Підсумовуючи викладене, слід зауважити на тому, що сукупність наведених вище обставин свідчать про невідповідність розглядуваного обвинувального акту відносно ОСОБА_4 вимогам ст.291 КПК України, загальним засадам кримінального провадження (верховенства права, законності й права на захист) та його завданням, суперечить приписам Конвенції й практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які відповідно до приписів ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 цього ж Кодексу, підлягає обов`язковому застосуванню у кримінальному провадженні.
Так, згідно зі ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, а принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
ЄСПЛ у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року визначив, що у пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79). Крім того, суд зазначає, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 цієї статі.
За правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові №5-328кс16 від 24.11.2016 року та є обов`язковою для застосування усіма суб`єктами владних повноважень і судами, практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.
Таким чином, оскільки розглядуваний обвинувальний акт не відповідає вимогам ч.ч.2, 3 ст.291 КПК України та сформульоване в ньому обвинувачення у контексті приписів ст.ст.2-3, 7-9, 91-92 цього ж Кодексу неможливо визнати таким, що має бути висунуте у встановленому цим Кодексом порядку, то наведені вище обставини визнаються судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які фактично нівелюють принципи законності та верховенства права, порушують право обвинуваченого на захист, що за своєю сукупністю унеможливлює призначення до судового розгляду означеного обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні та у протилежному випадку поставить під сумнів справедливість судового провадження загалом, а відтак єдиним законним й обґрунтованим судовим рішенням, уявляється повернення зазначеного акту прокурору для усунення протягом розумного строку виявлених недоліків.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 22-23, 91-92, 291, 314, 339, 369-372, 376 КПК України, суд-
Клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору - задовольнити.
Копії ухвали направити для виконання прокурору військової прокуратури Луцького гарнізону Західного регіону України, а також надати для відома іншим заінтересованим особам.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Володимир-Волинський міський суд Волинської області до Волинського апеляційного суду, протягом 7 днів з дня проголошення.

Повний текст ухвали суду складено 12 серпня 2020 року.

Головуючий: /-/ підпис.

Суддя Володимир-Волинського
міського суду Волинської області ОСОБА_1