ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА

про повернення обвинувального акту прокурору
для усунення недоліків та застосування до обвинуваченого запобіжного заходу

07 грудня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

перекладача ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001379 від 30.03.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, -

встановив:

01 грудня 2020 року автоматизованою системою документообігу Приморського районного суду м. Одеси в провадження судді ОСОБА_1 розподілено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001379 від 30.03.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та ухвалою від 03 грудня 2020 року призначене підготовче судове засідання.

В підготовчому судовому засіданні 07.12.2020 року прокурор, обвинувачений та його захисник висловили думку про можливість призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Крім того, прокурор звернулась до суду з клопотанням про застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке обґрунтовано ризиками можливого ухилення обвинуваченого від суду та продовження ним злочинної діяльності.

Суд, заслухавши сторін кримінального провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками до нього, приходить висновків про таке.

Вирішуючи питання щодо відповідності обвинувального акту та доданих до нього матеріалів вимогам кримінального процесуального закону, суд приходить наступних висновків.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Приймаючи до уваги засаду кримінального провадження законності, що передбачена ст. 9 КПК України, недотримання будь-яких імперативних вимог КПК щодо змісту обвинувального акту є недопустимим.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду. Отже, повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Вимоги до змісту обвинувального акту та додатків до нього викладені в ст.291 КПК України. Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а також формулювання обвинувачення.

За змістом ч. 2 ст. 291 КПК формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 р. №8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Вказаний принцип закріплений у пунктах а, b §3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, в яких зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.

Наведені гарантії стосуються всіх обставин, які належать до предмета доказування у кримінальному провадженні в силу ст.91 КПК України. При цьому відповідно до ст.92 КПК України тягар доказування згаданих обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Про право обвинуваченого на отримання докладної інформації щодо суті та причин обвинувачення, висунутого проти нього, наголошується у рішеннях ЄСПЛ у справах «Маттоціа проти Італії» від 07 березня та 04 липня 2000 року та «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, в яких зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».

У рішенні від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

Таким чином, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуванням п.13 ч.1 ст.3 КПК зміст формулювання обвинувачення як складової частини обвинувального акту, яке лише буде підлягати доведенню під час судового розгляду, має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Аналіз обвинувального акту у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 свідчить, що останній обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України з правовою кваліфікацією злочинних дій як відрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно за попередньою змовою групою осіб.

Однак формулювання обвинувачення викладено таким чином, що не дає можливості визначити у який саме спосіб здійснювалось відкрите заволодіння майном потерпілого, форму вини обвинуваченого з урахуванням кваліфікації злочинних дій ОСОБА_6 як грабіж, виконувану роль ОСОБА_6 , і кожного з учасників злочину, матеріали щодо яких виділені в окремі провадження, з урахуванням кваліфікації злочинних дій ОСОБА_6 вчинення грабежу за попередньою змовою групою осіб, а також обставини, що підтверджують повторність вчинення грабежу, з урахуванням кваліфікації дій обвинуваченого як вчинення грабежу повторно.

При цьому, суд наголошує, що викладення формулювання обвинувачення таким чином ставить під сумнів його обґрунтованість, а детальне викладення фактичних обставин злочину, не може компенсувати обвинуваченому правильно розуміти зміст пред`явленого йому обвинувачення, яке в обвинувальному акті має бути сформульовано окремо від фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Таким чином, суд, з урахуванням неконкретності викладеного обвинувачення, що ставить під сумнів його обґрунтованість, дійшов висновку, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні не відповідає вимогам п.5 ч. 2 ст. 291 КПК України, що призводить до порушення права обвинуваченого гарантоване пунктами а, b §3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод бути поінформованим про характер і причини обвинувачення у світлі права мати можливість підготуватися до захисту.

У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94 п. 52, рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії» №12969/94 п. 58, рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98 п. 34)

Оскільки за правилами ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку про наявність обставин, що унеможливлюють призначення та здійснення судового розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_6 .

Разом з цим, зміна правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурором відповідно до положень ст. 338 КПК України можлива виключно в разі встановлення під час судового розгляду саме нових фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, і така зміна неприпустима в разі допущених при обвинуваченні особи суперечностей чи неповноти, а тим більше описок.

Також, кримінально-процесуальний закон не містить положення про обов`язок суду чекати, коли прокурор скористається своїм правом на зміну обвинувачення в суді, а також і права суду пропонувати або примушувати прокурора змінити обвинувачення.

За таких обставин, судом не приймається позиція сторони захисту про можливість призначення до судового розгляду даного кримінального провадження, оскільки судом встановлені такі недоліки обвинувального акту, які перешкоджають судовому розгляду відсутність конкретно сформульованого обвинувачення відповідно до правової кваліфікації його дій, то виправлення прокурором цих недоліків сприятиме реалізації завдань та засад кримінального провадження, а також забезпечення права обвинуваченого на захист від висунутого обвинувачення.

Вказані недоліки обвинувального акту можуть бути усунуті на стадії підготовчого провадження тільки шляхом повернення обвинувального акту відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, оскільки на стадії підготовчого провадження відповідно до Глави 27 КПК суд має виключний перелік повноважень, передбачених цією главою, і виправляти недоліки обвинувального акту на цій стадії шляхом зміни обвинувачення в порядку, передбаченому ст. 338 КПК України, не передбачено.

Таким чином, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК, зокрема п.5 ч.2 ст.291 КПК, суд дійшов висновку, що він в силу п.3 ч.3 ст.314 КПК України підлягає поверненню прокурору.

Вирішуючи питання щодо клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд виходить з наступного.

Так, в розумінні ст.ст.314,331 КПК України вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 цього Кодексу.

Питання, які суд повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені положеннями ст.ст. 177, 178, 183 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри, в даному випадку обвинувачення, у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя та суд, відповідно до ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється/обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Так, відповідно до ст.ст. 177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм застосуванням більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

При цьому, суд враховує, що обмеження розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи, є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рішення Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», «Белевитський проти Росії»).

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе обґрунтованість підозри у вчиненні кримінального правопорушення за вчинення якого з урахуванням положень ч.2 ст.183 КПК України може бути застосований такий запобіжний захід, а також того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Оцінюючи в даному конкретному випадку обґрунтованість обвинувачення, висунутого ОСОБА_6 , суд враховує, те, що діючий Кримінальний процесуальний Кодекс України встановлює обов`язок розглядати обґрунтованість підозри, що за визначенням ЄСПЛ «є необхідною умовою законності тримання під вартою» («Нечипорук і Йонкало проти України», no. 42310/04, §219, 21 квітня 2011 року).

Посилаючись в клопотанні на обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого злочину, прокурор зазначає, що обґрунтованість обвинувачення підтверджується протоколами огляду предметів, на яких міститься відеозапис з камер відеоспостереження, протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та іншими доказами.

Однак, на стадії підготовчого судового засіданні у суду відсутні такі документи та які на даній стадії судового провадження суд не вправі досліджувати на предмет підтвердження обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_6 .

В даному ж конкретному випадку обвинувачення, яке висунуто ОСОБА_6 та викладено в обвинувальному акті визнано судом необґрунтованим, у зв`язку з чим обвинувальний акт повертається прокурору для усунення його недоліків в частині формулювання обвинувачення, яке визнано прокурор доведеним.

Оцінюючи ризики, заявлені прокурором, передбачені п.п.1 5 ч. 1 ст.177 КПК України, судом встановлено, що заявлені прокурором ризики не знайшли свого підтвердження перед судом, оскільки не доведені належними доказами.

Так, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 фактично не був обізнаним про те, що відносно нього розпочато кримінальне провадження. Про це заявив сам обвинувачений та підтверджено даними, які містяться у реєстрі матеріалів досудового розслідування, згідно яких повідомлення про підозру ОСОБА_6 було направлено поштою 18.09.2020 року, 25.09.2020 року слідчим до слідчого судді подані клопотання про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та про дозвіл на затримання з метою його приводу для розгляду клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу, 12.10.2020 року ОСОБА_6 затримано на підставі ухвали слідчого судді від 01.10.2020 року та 12.10.2020 року його повідомлено про підозру, після чого він перебуває під вартою. Із зазначеного слідує, що до 12.10.2020 року ОСОБА_6 фактично не мав процесуального статусу підозрюваного і, як наслідок не мав обов`язку дотримуватись належної процесуальної поведінки у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, встановлені судом обставини виключають факт того, що обвинувачений має на меті ухилитись від правоохоронних органів та перешкодити кримінальному провадженню іншим чином, щоб було підставою вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

В судовому засіданні прокурор, на обґрунтування ризиків, заявлених в клопотанні слідчого, не надав раціонального пояснення тому, які саме дії вживав підозрюваний з моменту повідомлення його про підозру до моменту розгляду клопотання сторони обвинуваченням, які свідчать про його спроби знищити, або приховати речі та документи, які мають суттєве значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також не надав суду доказів про існування таких речей та документів. Крім того, прокурор не надав суду належних доказів фактів впливу або можливого впливу на учасників кримінального провадження, з метою зміни та викривлення їх показів, або інших спроб в будь-який спосіб перешкоджати кримінальному провадженню.

Суд не приймає до уваги доводи прокурора щодо існування ризиків, з посиланням на притягнення підозрюваного на даний час до кримінальної відповідальності в іншому кримінальному провадженні, оскільки в матеріалах судової справи такі відомості відсутні, до клопотання прокурором не долучені та суду не надані.

Суд наголошує, що тримання під вартою, як винятковий захід, може застосовуватися тільки у випадку, коли особа підозрюється чи обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, та за умови, якщо слідчий/прокурор доведе, що застосування іншого запобіжного заходу не зможе запобігти ризикам, зазначеним у ст.177 КПК.

Таким чином, суд констатує, що прокурором не було доведено перед судом існування ризиків знищення або спотворення обвинуваченим будь-яких речей та документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження, можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, можливого впливу на інших учасників кримінального провадження, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Разом з цим, суд приходить до висновку про те, що ризик можливих спроб переховування обвинуваченого від суду повністю не виключається, але він є настільки мінімізованим, що не дає підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 виняткового запобіжного заходу.

Таким чином, суд вважає, що необхідності обмеження права обвинуваченого на свободу, передбаченого кримінальним процесуальним законом України та ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, на даній стадії судового провадження, з урахуванням конкретних обставин справи, на даний час немає та прокурором не доведено.

Однак, оскільки матеріали кримінального провадження містять відомості про можливу причетність обвинуваченого ОСОБА_6 до вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, з урахуванням повернення обвинувального акту прокурору та існуючого ризику можливого переховування обвинуваченого від суду, суд вважає, що обвинуваченому необхідно обрати запобіжний захід, який забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проживав до взяття його під варту відповідно до договору оренди квартири №1 від 05.09.2020 року.

На спростування відомостей сторони захисту щодо наявності у обвинуваченого постійного місця проживання саме за цією адресою прокурор доказів суду не надала та не змогла надати суду раціонального пояснення з яких саме джерел та документів було встановлено місце проживання ОСОБА_6 , яке зазначене в обвинувальному акті.

Враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який має постійне місце проживання в м. Одесі, суд вважає, що пропорційним тому ступеню небезпеки обвинуваченого, існуючому ризику, а також тим завданням, які має досягти прокурор усуваючи недоліки обвинувального акту, з урахуванням того, що всі докази в цьому провадженні вже здобуті та процесуально зафіксовані, є запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України. Такий запобіжний захід за переконанням суду буде цілком співмірним вчиненому та особі обвинуваченого, та зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

З урахуванням встановлених судом обставин, в задоволенні клопотання прокурора про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід відмовити та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

На підставі ст.ст.314, 370, 376 КПК України, суд, -

постановив:
У задоволенні клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_3 про застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відмовити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці, тобто до 07.02.2021 року включно, із забороною цілодобово залишати житло де він мешкає, за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки, передбачені п.п. 1, 2, 3, 4, 8, 9 ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою прокурора та суду;

- не відлучатися із населеного пункту, у якому він проживає без дозволу прокурора та суду;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, роботи, а також зміну засобів зв`язку;

- утримуватись від спілкування із потерпілим, свідками та іншими учасниками кримінального провадження щодо обставин злочину, в якому він обвинувачується у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон (у разі існування такого), або інший документ, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

- носити електронний засіб контролю.

Обвинуваченого ОСОБА_6 звільнити з-під варти в залі суду негайно.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 наслідки невиконання покладених на нього обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться за викликом до прокурора, суду, без поважних причин, не повідомить про причину своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, запобіжний захід відносно нього може бути змінено на більш суворий.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на обвинуваченого зобов`язань.

Виконання ухвали суду про застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту та контроль за поведінкою обвинуваченого покласти на співробітників Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області.

Строк дії ухвали суду про застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 у виді цілодобового домашнього арешту обчислюється з моменту оголошення ухвали суду, а саме з 07.12.2020 року та закінчується 07.02.2021 року включно.

Копію ухвали невідкладно надіслати на адресу ДУ «Одеський слідчий ізолятор», прокурору до відома, та начальнику Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області для виконання.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001379 від 30.03.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, повернути прокурору Одеської місцевої прокуратури №3 для усунення протягом розумного строку вказаних в мотивувальній частині ухвали виявлених недоліків.

Ухвала в частині повернення обвинувального акту прокурору може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом семи днів з дня її оголошення. В іншій частині ухвала суду оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя
Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

07.12.2020

Єдиний унікальний номер справи: №522/21147/20
Номер провадження № 1-кп/522/2390/20
Головуючий суддя ОСОБА_1