Ухвала
іменем України
10 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 398/3583/18
провадження № 51 3628 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 26 березня 2020 року разом із клопотання про поновлення строку касаційного оскарження у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000311,
в с т а н о в и в:
За вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2019 року ОСОБА_5 засуджено та призначено покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 121 КК України на строк 8 років, за ч. 1 ст. 263 КК України на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
До набрання вироком законної сили щодо ОСОБА_5 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Також суд зарахував ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 12 травня 2018 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Крім того, прийнято рішення щодо процесуальних витрат та долі речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 9 травня 2018 року перебуваючи за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 ) у ході конфлікту зі своїм батьком ОСОБА_6 , що переріс у бійку, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин діючи умисно, наніс останньому численні удари кулаками та ногами в область голови та тулубу, в результаті чого заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді синців та саден на різних ділянках кінцівок, черепно-мозкової травми, множинних переломів ребер, закритої тупої травми черевної порожнини, які в сукупності та в комплексі з ознаками шоку відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя в момент заподіяння, від яких потерпілий помер.
Крім цього, ОСОБА_5 за місцем проживання за вказаною вище адресою протягом невстановленого періоду умисно, без передбаченого законом дозволу зберігав бойові припаси (7 патронів та артилерійський постріл із снарядом типу ОФЗ до зенітних установок), до моменту їх виявлення та вилучення працівниками поліції 10 травня 2018 року.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 26 березня 2020 року вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_5 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Захисник вважає, що суд надав неправильну правову оцінку обставинам справи, оскільки ОСОБА_5 наніс тілесні ушкодження потерпілому перебуваючи в стані сильного душевного хвилювання, яке було викликане неправомірними діями останнього, а тому дії засудженого слід кваліфікувати за ст. 123 КК України. Крім того, захисник зазначає про неконкретність висновків судово-медичних експертиз щодо виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень, адже вони, на думку захисника, не містять відповіді на всі поставлені запитання, що вплинуло на правильність встановлення судом фактичних обставин справи. Також захисник посилається на порушення кримінального процесуального закону, які, на його думку, мали місце при виявленні та вилученні бойових припасів за місцем проживання засудженого. На думку захисника, апеляційний суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення та всупереч вимогам статей 404, 419 КПК України не перевірив наведених в апеляційній скарзі доводів, не навів належних обґрунтувань прийнятого рішення.
Крім цього, захисник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку касаційного оскарження, в обґрунтуваннях якого зазначив, що повний текст рішення апеляційного суду він отримав вперше 30 квітня 2020 року та був позбавлений можливості вчасно підготувати та подати касаційну скаргу через запроваджені в Україні карантинні заходи обмежувального характеру.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.
Беручи до уваги доводи захисника, викладені в клопотанні, щодо поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження вироку та ухвали щодо ОСОБА_5 , колегія суддів вважає, що пропущений строк слід поновити.
Разом із цим, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, при цьому він перевіряє правильність застосування цими судами норм матеріального і процесуального права та правової оцінки, з огляду на ті фактичні обставини справи, які встановлені й визнані доведеними судами першої та апеляційної інстанцій (судами факту).
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК України є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 414 цього Кодексу.
В обґрунтуваннях касаційних вимог захисник ОСОБА_4 зазначає про неповноту судового розгляду та оспорює правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судові рішення, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації дій засудженого. Надаючи власну оцінку доказам, захисник по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.
Разом із тим, з оскаржених судових рішень вбачається, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 та ч. 1 ст. 263 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.
Зокрема, висновку щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань самого обвинуваченого ОСОБА_5 , який не заперечував факту завдання ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, однак стверджував про те, що такі дії вчиняв у стані сильного душевного хвилювання, а також показань потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , даних протоколів слідчих дій, висновків експертів та інших письмових доказів, які наведено у вироку.
Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та у своїй сукупності безперечно підтверджують винуватість ОСОБА_5 в умисному заподіянні ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого.
Доводи, викладені у касаційній скарзі захисника про перебування засудженого під час вчинення злочину у стані сильного душевного хвилювання та наявності в його діях складу злочину, передбаченого ст. 123 КК України, перевірялись судами і не знайшли свого підтвердження.
Так, ст. 123 КК України передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, заподіяне у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.
Перевіривши належним чином представлений у справі висновок судово-психіатричної експертизи № 313 від 21 серпня 2018 року суд установив, що ОСОБА_5 в момент скоєння правопорушення та на час проведення експертизи страждав іншими стійкими змінами особистості (хронічний синдром хворобливої особистості), проте вказані розлади не досягають ступеню психозу чи недоумства і не позбавляють його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними; в момент вчинення інкримінованого правопорушення ОСОБА_5 у стані фізіологічного афекту не перебував. Під час допиту в суді експерт-психолог ОСОБА_10 підтвердив висновки цієї експертизи та зазначив, що під час дослідження експертами не встановлено підстав та обставин, які б унеможливлювали здатність обвинуваченого під час вчинення правопорушення аналізувати ситуацію, робити вільний вибір своїх дій.
Також суд зважив на те, що між ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_6 протягом певного періоду, що передував смерті потерпілого, склалися напружені відносини. Під час допиту ОСОБА_5 пояснив, що розлютився на батька з приводу тривалого зловживання алкогольними напоями, тому в ході сварки завдавав йому ударів по голові та тулубу. Отже немає підстав характеризувати емоційний стан ОСОБА_5 як раптовий, що супроводжувався короткочасною інтенсивною емоцією. Суд також взяв до уваги, що ОСОБА_5 заподіяв тілесні ушкодження потерпілому не одразу (одномоментно), а наносив їх поступово.
Отже, у цьому кримінальному провадженні суд не встановив об`єктивних даних, які би свідчили про перебування ОСОБА_5 у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Переконливих аргументів про зворотне у касаційній скарзі захисника не наведено. Тому доводи у скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає неприйнятними та не вбачає підстав для перекваліфікації дій засудженого з ч. 2 ст. 121 на ст. 123 КК України.
Крім того, доводи сторони захисту з питань застосування норм матеріального права при юридичній оцінці діяння перевірялись апеляційним судом, який вмотивовано визнав їх необґрунтованими.
Що стосується доводів, викладених у касаційній скарзі захисника, про невідповідність висновків судово-медичних експертиз вимогам закону, внаслідок чого не було встановлено часу та причин смерті потерпілого, то вони є необґрунтованими.
Так, у вироку суд послався на висновок експерта № 179 від 30 червня 2018 року, відповідно до якого при судово-медичній експертизі трупу ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження у вигляді:
а) синців лівої гомілки, лівого коліна, тазової області, лівого ліктя, лівого плеча, правого плеча, правого передпліччя, правої кисті, саден лівого коліна, лівого стегна, тазової ділянки, кистей, правого ліктя, правого коліна;
б) черепно-мозкової травми: синці та садна обличчя, волосистої частини голови, лівого вуха, крововилив у м`які тканини лоба, субдуральний, субарахноїдальний крововилив, забій головного мозку;
в) множинних переломів ребер справа та зліва;
г) закритої тупої травми черевної порожнини: розриви тканини печінки, селезінки з явищами внутрішньочеревної кровотечі.
Згідно з цим висновком, зазначені ушкодження могли утворитися від дії тупих твердих предметів (предмета), в своїй сукупності та в комплексі з ознаками шоку можуть мати ознаки тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя в момент заподіяння та можуть перебувати у прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_6 .
За висновком експерта смерть ОСОБА_6 могла настати внаслідок комбінованого шоку, який є результатом виявлених ушкоджень, на що вказують ознаки швидкої смерті, шокові ознаки в нирках, наднирниках, легенях.
Крім того, всупереч доводам, викладеним у касаційній скарзі, з вироку суду вбачається, що предметом експертного дослідження було також і питання щодо можливості утворення тілесних ушкоджень у потерпілого при падінні, проте, з урахуванням локалізації виявлених ушкоджень, експерт дійшов висновку, що вони в сукупності не притаманні для утворення при падінні на площині з положення стоячи, в тому числі і з прискоренням.
Під час допиту в суді судово-медичний експерт ОСОБА_11 підтвердив зазначений висновок та пояснив, що синці, садна, забій головного мозку та перелом ребер можуть бути віднесені до тяжких тілесних ушкоджень, якщо вони супроводжуються загрозливими для життя явищами кома тяжкого ступеню, шок важкого ступеню, гостра дихальна недостатність, гостра серцева недостатність. і т.п. При дослідженні трупу ОСОБА_6 спостерігалися явища шоку і комплекс тілесних ушкоджень, зважаючи на наявність загрозливих для життя явищ всі виявлені тілесні ушкодження були віднесені до тяжких тілесних ушкоджень, що узгоджується з положеннями наказу № 6 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України». В даному випадку були виявлені ознаки шоку загрозливого для життя явища. На момент початку проведення експертизи труп знаходився в помірно гнилісному стані, що унеможливлює категоричні висновки щодо давності тілесних ушкоджень. Причиною смерті в даному випадку можна вважати комбінований шок, як результат комплексу виявлених ушкоджень, оскільки були елементи і травматичного шоку (наявність великої кількості тілесних ушкоджень), і геморагічного шоку (гостра внутрішня крововтрата), і больового шоку, як результат двох попередніх шоків, що є підставою вважати, що шок був комбінований.
Зазначений висновок судово-медичної експертизи узгоджується з висновком експерта № 179/2 від 04 липня 2019 року, відповідно до якого, зважаючи на наявність шокових ознак трупа ОСОБА_6 всі виявлені тілесні ушкодження в сукупності з ознаками шоку повинні трактуватися як такі, що перебувають у прямому причинному зв`язку зі смертю. Виявлені ушкодження могли бути спричинені будь-яким предметом (предметами) тупого твердого характеру в тому числі і кулаками, долонями (основа долоні), ногами, як босими так і взутими. Виявлені ушкодження у своїй сукупності могли утворитися в результаті не менше ніж 20-22 травматичних впливів локального характеру протягом незначного періоду одне від одного.
Отже, обставини, що мають значення для кримінального провадження, в частині встановлення тяжкості та характеру заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, причин його смерті, були з`ясовані судом у тому числі за результатами дослідження експертних висновків. Доводи, викладені захисником у касаційній скарзі, про те, що у висновках експерта відсутні дані, які б вказували на причинний зв`язок між діями ОСОБА_5 та суспільно-небезпечними наслідками у виді тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_6 , від яких настала його смерть, є неспроможними, оскільки висновок судового експерта не має для суду наперед встановленої сили. Водночас судами було надано належну оцінку висновкам експертів з точки зору належності, допустимості і достовірності, ці висновки не суперечать іншим доказам по справі, а тому немає підстав вважати незаконним врахування їх як доказу винуватості засудженого.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 зазначає, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою допущені порушення кримінального процесуального закону при виявленні та вилученні бойових припасів предмету інкримінованого ОСОБА_5 злочину за ч. 1 ст. 263 КК України. Однак таких порушень судами не встановлено, а доводи про їх наявність спростовуються даними, що містяться у досліджених судом доказах.
Так, згідно з даними протоколу огляду місця події від 10 травня 2018 року у квартирі за місцем проживання ОСОБА_5 було виявлено та вилучено дев`ять предметів, які згідно з висновками експертів № 157 від 15 червня 2018 року та № 61 від 20 червня 2018 року являються бойовими припасами. Зазначену слідчу дію проведено за участю понятих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яких допитано в суді як свідків, і їх показаннями підтверджено дані, що містяться у протоколі огляду. Крім того, всупереч твердженням сторони захисту, у зв`язку з виявленням у належному ОСОБА_5 домоволодінні під час огляду речей, вилучених з обігу, слідчий суддя ухвалою від 11 травня 2018 року надав слідчому дозвіл на обшук.
Отже немає підстав вважати протокол огляду недопустимим доказом, на чому наполягає захисник у касаційній скарзі.
Таким чином наведені в касаційній скарзі доводи, які за змістом та суттю майже аналогічні тим, що були предметом апеляційного розгляду, не містять нових даних, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість судових рішень та давали підстави для їх скасування. Суд апеляційної інстанції вмотивував з достатньою повнотою своє рішення про залишення апеляційної скарги сторони захисту без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
п о с т а н о в и в:
Клопотання захисника ОСОБА_4 задовольнити.
Поновити захиснику ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 26 березня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_12 ОСОБА_2 ОСОБА_3