Провадження № 1-кп/947/1152/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2020 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7

представника потерпілого

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

розглянувши в залі суду в м. Одесі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000914 від 11.03.2019 року відносно ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Сарата Саратського району Одеської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого адресою: АДРЕСА_1 , проживавшого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 1)11.10.2006 року Тарутинським р/с Одеської області за ч.3 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі; звільнився 27.08.2010 року по відбуттю строку покарання; 2) 29.11.2010 року Піщанським р/с Вінницької області за ч.2 ст.185 КК України до 6 місяців арешту, звільнився 04.04.2011 року по відбуттю строку покарання; 3) 26.01.2012 року Тарутинським р/с Одеської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнився 27.03.2015 року по відбуттю строку покарання; 4) 01.06.2018 року Малиновським р/с м. Одеси за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнився 17.09.2018 року по відбуттю строку покарання, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

08.03.2019 року близько 21 години 30 хвилин, знаходячись в приміщенні кв. АДРЕСА_3 , в який проживає потерпілий ОСОБА_9 , у ОСОБА_11 , виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення майна ОСОБА_9 .

Так, ОСОБА_11 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, з корисливим мотивом, з метою особистого збагачення, скориставшись тим, що, потерпілий знаходиться у безпорадному стані, а саме спить на дивані, впевнившись, що його дії не будуть помічені потерпілим, реалізуючи свій умисел таємно викрав належне потерпілому майно, а саме: з приміщення кімнати та коридору таємно викрав мобільний телефон «Iphone 6+» вартістю 7944 гривень з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» з абонентським номером НОМЕР_1 , що не представляє для потерпілого матеріальної цінності, на рахунку якої не було грошових коштів та мобільний телефон «Nokia», вартістю 1324 гривень з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Водафон» з абонентським номером НОМЕР_2 , що не представляє для потерпілого матеріальної цінності, на рахунку якої не було грошових коштів, з шафи у кімнаті таємно викрав пару чоловічих туфель «МОМА» вартістю 7944 гривень, пару чоловічих кросівок «Adiddas» вартістю 2648 гривень, пару чоловічих кросівок «Reebok» вартістю 2000 гривень, після чого з комп`ютерного столу у кімнаті таємно викрав відеокамеру марки «Sony DCR SR45E», чорного кольору вартістю 1329 гривень та фотоапарат «Panasonic Lumix DMC», чорного кольору вартістю 2648 гривень.

Після чого, ОСОБА_11 з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном зник, отримавши можливість розпорядитись ним на власний розсуд, тим самим спричинивши майнову шкоду ОСОБА_9 на загальну суму 25837 гривень.

Своїми діями ОСОБА_11 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене за ч.2 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_11 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України визнав частково та пояснив суду, що 08.03.2019 року йому зателефонував ОСОБА_12 та запросив його в гості святкувати 8 березня. Він близько 18-19 годин прибув до квартири АДРЕСА_4 , де орендували квартиру знайомі йому хлопці, в якій знаходились ОСОБА_12 , хлопець на ім`я ОСОБА_13 , ще один хлопець та дві дівчини, на столі було шампанське та вино. Він приєднався до святкування, випив з ними трохи вина. Двері квартири були прикриті. Він почув, що двері відкрились та всі вийшли в коридор, де побачили, що до квартири зайшов потерпілий, одягнений у шорти та капці, який перебував у стані алкогольного сп`яніння. Він запитав потерпілого що він робить у квартирі, оскільки не міг зрозуміти хто він такий та долонею вдарив потерпілого в область вуха. На що потерпілий почав пояснювати, що знає хлопців, які орендують та проживають у зазначеній квартирі, сам він проживає на 3-му поверсі. Зрозумівши, що потерпілий знайомий з хлопцями, які проживають в у квартирі, але які на той час були відсутні, він запросив потерпілого за стіл, де вони вже разом з потерпілим та іншими особами продовжили святкувати, вживати алкогольні напої протягом 1-2 години. Через деякий час вони вирішили завершити святкування та розійтись. Однак, потерпілий, який прийшов до квартири вже у стані алкогольного сп`яніння, був не в змозі самостійно пересуватись, тому він, ОСОБА_14 та ОСОБА_13 запропонували потерпілому допомогти йому дійти до квартири, на що потерпілий погодився. Вони поклали руки потерпілого на плечі і, таким чином, довели потерпілого до його квартири. Потерпілий своїм ключем самостійно відчинив двері та вони разом з потерпілим зайшли в приміщення квартири, де завели потерпілого у кімнату та поклали на диван. Потерпілий, знаходячись на дивані відразу почав засинати, на його присутність не реагував та через 1-2 хвилини заснув. Він побачив, що у квартирі потерпілого у кімнаті заряджається один мобільний телефон, в коридорі є ще один мобільний телефон та вирішив викрасти майно потерпілого, який у той час спав. Він склав майно потерпілого, а саме 2 мобільних телефони, три пари взуття, фотоапарат та відеокамеру у пакет та вийшов з квартири.

Удар долонею наніс потерпілому лише один раз, коли він зайшов до них в квартиру АДРЕСА_5 , більше ніхто потерпілому удари не наносив. В приміщенні квартири АДРЕСА_6 , де проживав потерпілий він особисто та інші особи ударів потерпілому не наносили, відразу поклали його на диван. Вважає, що якщо б потерпілий отримав декілька ударів, то у нього були б наявні тілесні ушкодження, які б підтверджувалися єкспертизою.

Наступного дня ОСОБА_14 повідомив йому, що потерпілий приходив до квартири АДРЕСА_5 та просив повернути йому викрадені у нього речі. 11.03.2019 року до нього додому приїхали працівники поліції, яким він добровільно віддав пакет з викраденими у потерпілого речами.

Він повністю визнає, що скоїв таємне викрадення майна потерпілого, насильства до потерпілого не застосовував. Щиро кається у скоєнні злочину, просить суд суворо його не карати.

Потерпілий ОСОБА_9 пояснив суду, що він проживає у кв. АДРЕСА_3 . В 2019 році, допускає, що влітку в серпні місяці він близько 17-18 годин зустрів сусідку, яка поскаржилась йому, що у квартирі АДРЕСА_5 гучно грає музика, люди кричать, заважають відпочивати, після чого він поїхав кататися на велосипеді. Коли він повернувся, таж сама сусідка вдруге поскаржилась на шум з квартири АДРЕСА_5 . Він пішов до зазначеною квартири, щоб зробити зауваження, постукав у двері, які були відчинені, але йому ніхто не відповів. Тоді він гучніше постукав у двері, після чого зайшов у приміщення квартири, де побачив, що у приміщенні кухні сиділа компанія з декількох осіб, грала музика. Відразу він отримав удар від ОСОБА_15 кулаком в область голови, від якого він впав, але свідомість не втратив. Він знаходився у тверезому стані, алкоголь не вживав, в тому числі не вживав алкоголь у приміщенні квартири АДРЕСА_5 разом з обвинуваченим та його друзями. Потім він, ОСОБА_16 та дві інші особи опинились у кв. АДРЕСА_6 на 3-му поверсі, в якій він проживає. Як він та інші особи потрапили до квартири він не пам`ятає, оскільки після отриманого удару перебував в напівсвідомому стані, в стані «нокауту», погано себе почував, що пов`язує з тим, що в 2011 році він мав тяжку травму голови та у нього в голові встановлена титанова пластина. Пам`ятає, що двері квартири він відкрив самостійно своїм ключем. В приміщенні квартири він отримав від ОСОБА_16 ще один удар, від якого він впав на ліжко. Лежачі на ліжку він перебував в напівсвідомому стані, але він бачив, як обвинувачений, забрав у нього мобільні телефони, взуття, відеокамеру та фотоапарат, після чого обвинувачений з іншими особами пішли з його квартири. Він чув як виносили його речі, майже бачив. Після того, як вони пішли, він заснув, двері його квартири залишись відкритими до ранку. Вночі він вставав та зрозумів, що відсутні його речі. До поліції з приводу вчиненого відносно нього злочину він не звертався. Зранку наступного дня він знов пішов у квартиру АДРЕСА_5 , але там нікого не було. Через декілька днів він звернувся із заявою до поліції та ліг на лікування у МКЛ 1, де перебував на стаціонарі, лікував голову. Через деякий час його викликали в поліцію, де знаходився ОСОБА_15 , одягнутий в його кросівки, інше його майно також було у ОСОБА_17 . Викрадене у нього майно було повернуто йому у приміщенні відділу поліції. Матеріальних претензій до обвинуваченого він не має.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що 08.03.2019 року ввечері він знаходився в гостях у квартирі АДРЕСА_4 , де також знаходились ще один хлопець та дві дівчини, куди згодом також прийшов ОСОБА_17 . Двері у квартирі були прикриті. Через деякий час до приміщенні квартири зайшов потерпілий, який за зовнішнім виглядом перебував у сильно нетверезому стані. Потерпілий в приміщенні квартири почав кричати, висловлювати претензії, вимагати вимкнути музику, тобто розпочав конфлікт. ОСОБА_15 долонею вдарив потерпілого в область голови, запитав його чому він зайшов до квартири та вимагав, щоб потерпілий вийшов з квартири. На що потерпілий сказав, що він зрозумів, що він не правий та запропонував випити «мировую». Вони разом з потерпілим випили алкоголь, після чого потерпілий попросив відвести його додому, оскільки сам він не міг дійти до своєї квартири. Він, ОСОБА_15 та ОСОБА_18 повели потерпілого до його квартири, де потерпілий самостійно ключем відчинив двері квартири, вони провели його в коридор, після чого він та ОСОБА_13 вийшли з квартири, а ОСОБА_15 ще трохи спілкувався с потерпілим, після чого вийшов з квартири. В приміщенні квартири потерпілому ніхто удари не наносив, він особисто будь-які речі потерпілого не брав і не бачив, щоб хтось виносив речі потерпілого з квартири.

Прокурор в обґрунтування винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно надав суду для дослідження письмові докази, які судом досліджені у судовому засіданні, а саме:

- Витяги з ЄРДР від 11.03.2019 року;

-Протокол прийняття заяви від ОСОБА_9 про вчинене кримінальне правопорушення від 10.03.2019 року;

- Протокол огляду місця події від 16.03.2019 року з фото таблицями;

- Протокол пред`явлення особи для впізнання від 16.03.2019 року з ілюстративною таблицею;

- Постанова про доручення речових доказів від 16.03.2019 року;

- Постанова про доручення речових доказів від 27.07.2020 року;

- Розписка потерпілого ОСОБА_9 про отримання на зберігання викраденого у нього майна;

- Постанова про зміну кваліфікації кримінального правопорушення;

- Товарні чеки на придбання відеокамери марки «Sony DCR SR45E», чорного кольору вартістю 1329 гривень та фотоапарату «Panasonic Lumix DMC», чорного кольору вартістю 2648 гривень.

- Медична документація: витяг з картки стаціонарного хворого МКЛ №1 (выписной эпикриз) №2603 від 20.03.2019 року, листок непрацездатності від 11.03.2019 по 20.03.2019 року, медична довідка, видана КГБ №1 від 10.03.2019 року, листок непрацездатності від 21.03.2019 року по 03.04.2019 року.

Відповідно до протоколу затримання від 24.07.2020 року встановлено, що ОСОБА_11 фактично затриманий 23.07.2020 року о 17 годин 30 хвилин.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 24.07.2020 року відносно ОСОБА_11 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

На підставі викладеного, органами досудового розслідування ОСОБА_11 обвинувачується у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, тобто у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно за наступних обставин.

08.03.2019 приблизно о 21 годині 30 хвилин, знаходячись в житловій кімнаті кв. АДРЕСА_3 , у ОСОБА_11 , виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення майна ОСОБА_9 , поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого.

Так, ОСОБА_11 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, з корисливим мотивом, з метою особистого збагачення, реалізуючи свій умисел наніс ОСОБА_9 удар кулаком правої руки в ліву бокову частину тулуба, спричинивши останньому фізичний біль, після чого відкрито заволодів належними потерпілому речами, а саме: з правої кишені куртки останнього відкрито викрав мобільний телефон «Iphone 6+» вартістю 7944 гривень з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» з абонентським номером НОМЕР_1 , що не представляє для потерпілого матеріальної цінності, на рахунку якої не було грошових коштів та мобільний телефон «Nokia», вартістю 1324 гривень з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Водафон» з абонентським номером НОМЕР_2 , що не представляє для потерпілого матеріальної цінності, на рахунку якої не було грошових коштів, з шафи в цій кімнаті відкрито викрав пару чоловічих туфель «МОМА» вартістю 7944 гривень, пару чоловічих кросівок «Adiddas» вартістю 2648 гривень, пару чоловічих кросівок «Reebok» вартістю 2000 гривень, після чого з комп`ютерного столу в цій кімнаті відкрито викрав відеокамеру марки «Sony DCR SR45E», чорного кольору вартістю 1-329 гривень та фотоапарат «Panasonic Lumix DMC», чорного кольору вартістю 2648 гривень.

Після чого, ОСОБА_11 з місця вчинення кримінального правопорушення з вказаним відкрито викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд, тим самим спричинивши майнову шкоду ОСОБА_9 на загальну суму 25837 гривень.

Дослідивши надані суду докази, заслухавши показання обвинуваченого, потерпілого та свідка сторони обвинувачення, суд приходить до переконання про помилковість кримінально-правової кваліфікації дій ОСОБА_11 виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до ст. 94 цього Кодексу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ч.1 ст.85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до п.п.4, 5 п.3.2 рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі, та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

З дослідженого судом протоколу пред`явлення особі для впізнання від 16.03.2019 року судом встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 серед інших осіб впізнав обвинуваченого ОСОБА_11 , який зайняв місце серед інших учасників впізнання під №3. В тексті протоколу слідчим не зазначено під яким номером знаходиться особа, яку впізнав потерпілий. Також у протоколі зафіксована заява потерпілого про те, що на впізнаній ним особі одягнуті кросівки, які належать йому та були викрадені у нього 08.03.2019 року. Враховуючи, що зазначений протокол завірений належним чином підписами всіх учасників зазначеної слідчої дії, в тому числі містить особистий підпис впізнаної особи ОСОБА_11 , а також те, що допустимість зазначеного доказу не оспорюється учасниками судового провадження, суд вважає не зазначення в протоколі номеру особи, яку впізнав потерпілий, технічною помилкою та визнає наданий доказ належним та допустимим, оскільки він підтверджує існування обставин, що підлягають доказуванню та отриманий в порядку, встановленому КПК України.

З дослідженого судом протоколу огляду місця події від 16.03.2019 року з фототаблицями, який проведений слідчим в період часу з 22 годин 35 хвилин по 20 годин 45 хвилин, судом встановлено, що предметом огляду являється службовий кабінет №521 Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, в якому знаходиться чоловік, який представився як ОСОБА_11 . Біля зазначеного чоловіка на підлозі виявлено пару туфель темно-зеленого кольору «МОМА», чоловічі 41 розміру, пару чоловічих кросівок «Adiddas» білого кольору із вставками на боках жовтого кольору, 41 розміру, пару чоловічих кросівок «Reebok» коричневого кольору, 41 розміру. В ході проведення огляду зазначене взуття вилучено.

На першому аркуші зазначеного протоколу містяться два підписи, без зазначення осіб, які виконали ці підписи, протокол огляду підписаний слідчим та ОСОБА_11 , підписи понятих, які приймали участь у проведенні огляду відсутні.

Частиною 1 ст.237 КПК України передбачено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Відповідно до вимог ч.5 ст.237 КПК України при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду.

Частиною 2 ст.106 КПК України передбачено, що до складу слідчої (розшукової) дії входять також дії щодо належного упакування речей і документів та інші дії, що мають значення для перевірки результатів процесуальної дії. Тому дії щодо належного упакування речей і документів, здійснення пояснювальних надписів, засвідчуваних підписів та прикріплення відповідних бирок є елементами належного порядку збирання (отримання) доказів, порушення якого тягне за собою визнання отриманих відомостей недопустимими з наслідками, передбаченими ч.2 ст.86 КПК України. Перелічені дії обов`язково мають бути відображені у заключній частині протоколу слідчої (розшукової) чи іншої процесуальної дії.

Вимогами ч.3 ст.223 КПК України передбачено, що перед проведенням слідчої (розшукової) дії особам, які беруть у ній участь, роз`яснюються їх права і обов`язки, передбачені КПК України, а також відповідальність, встановлена законом.

З дослідженого судом протоколу вбачається, що місцем події є службовий кабінет в приміщенні відділу поліції, що суперечить вимогам КПК України. Крім того, з протоколу неможливо встановити процесуальний статус ОСОБА_11 , який був учасником проведеної слідчої дії. Також в порушення вимог ч.3 ст.223 КПК України в протоколі відсутня інформація про роз`яснення ОСОБА_11 , як учаснику слідчої дії його прав і обов`язків, передбачених КПК України, а також відповідальності, встановленої законом.

Крім того, слідчим зазначено, що в результаті проведення огляду службового кабінету біля ОСОБА_11 виявлені та вилучені три пари чоловічого взуття, однак з протоколу неможливо встановити, яким чином потрапило вилучене взуття у службовий кабінет слідчого, який по суті не є місцем події. Докази того, що ОСОБА_11 добровільно видав зазначені у протоколі вилучені речі, в матеріалах провадження відсутні.

Крім того з протоколу огляду місця події вбачається, що було вилучено ряд предметів, зокрема три пари чоловічого взуття, однак в протоколі відсутні будь-які відомості про те, чи були упаковані зазначені предмети, яким чином, чи є вони додатками до протоколу, чи існують взагалі додатки до протоколу, а тому суд вважає, що при складанні протоколу не були дотримані вимоги ч.5 ст.237 КПК України та ст. ст. 105 та 106 КПК України.

Враховуючи встановлені судом істотні порушення норм КПК України при проведенні слідчої дії огляду місця події, суд визнає зазначений протокол огляду місця події недопустимим доказом на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, оскільки він отриманий з порушенням порядку, встановленому КПК України.

Також в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості або процесуальний документ про пред`явлення вилучених в ході огляду місця події від 16.03.2019 року речей для впізнання потерпілому відповідно до вимог ст.229 КПК України.

Постановою слідчого від 16.03.2019 року пару туфель темно-зеленого кольору «МОМА», чоловічі 41 розміру, пару чоловічих кросівок «Adiddas» білого кольору із вставками на боках жовтого кольору, 41 розміру, пару чоловічих кросівок «Reebok» коричневого кольору, 41 розміру визнано речовими доказами у кримінальному провадженні та зазначене майно передано на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_9 під розписку.

Зазначена постанова про визнання речовими доказами є похідним доказом, оскільки речі, визнані речовими доказами, вилучені 16.03.2019 року, що зафіксовано у протоколі огляду місця події, про який визнано судом недопустимим доказом, а відтак зазначена постанова слідчого про визнання речовими доказами вищевказаних речей не може бути використана як доказ обвинувачення.

При цьому суд згідно ч.6 ст.9 КПК України враховує правову концепцію «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ (справи «Гефген проти Німеччини» Gafgen v. Germany), від 30.06.2008); «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine), від 30.04.2015), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази.

Також суд бере до уваги, що відповідно до розписки потерпілого від 16.03.2019 року йому на зберігання передані речові докази, а саме: пару туфель «МОМА», пару чоловічих кросівок «Adiddas» пару чоловічих кросівок «Reebok» та два мобільних телефони.

Однак, до матеріалів кримінального провадження не долучені процесуальні документи про вилучення у будь-кого зазначених мобільних телефонів та визнання їх речовими доказами. Суд вважає, що зазначена розписка є лише підтвердженням факту отримання потерпілим викраденого у нього майна, однак не є належним та допустимим доказом у справі.

Постановою слідчого від 27.07.2020 року речовими доказами у кримінальному провадженні визнана медична картка стаціонарного хворого №2603 на ім`я ОСОБА_9 на 23 аркушах, яка є належним та допустимим доказом.

Водночас, досліджена судом медична документація, а саме: витяг з картки стаціонарного хворого ГКБ №1 (выписной эпикриз) №2603 від 20.03.2019 року, листок непрацездатності від 11.03.2019 по 20.03.2019 року, медична довідка, видана МКЛ №1 від 10.03.2019 року, листок непрацездатності від 21.03.2019 року по 03.04.2019 року суд визнає неналежними доказами, оскільки зазначені медичні документи не підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, а саме не підтверджують подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також не встановлюють тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.

Таким чином, більшість доказів, зібраних під час досудового розслідування даного кримінального провадження, та наданих стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, є неналежними та недопустимими, оскільки вони отримані внаслідок істотного порушення норм КПК України та законів України, тому суд не приймає до їх уваги.

Також суд враховує, що в ході судового розгляду допитаний один свідок сторони обвинувачення, від допиту інших свідків сторони обвинувачення прокурор відмовився.

За викладених обставин, судом встановлено, що висунуте обвинувачення за ч.2 ст.186 КК України фактично базується виключно на показаннях потерпілого.

Аналізом наданих потерпілим показань встановлено, що потерпілий надав суду суперечливі, непослідовні та не логічні пояснення щодо обставин вчинення кримінального провадження відносно нього.

Зокрема, потерпілий стверджує, що він не пам`ятає як саме він опинився у квартирі за місцем свого проживання разом з обвинуваченим та іншими особами, пов`язуючи це з наслідками отриманого удару від обвинуваченого та своїм полусвідомим станом. Водночас потерпілий чітко пам`ятає, що відчинив двері квартири своїм ключем. Щодо викрадення належного йому майна потерпілий стверджує, що знаходячись на своєму ліжку, перебуваючи у напівсвідомому стані через ще один удар, отриманий від обвинуваченого особисто бачив, як обвинувачений викрадає його майно, водночас зазначив, що чув як викрадали його речі, майже бачив.

Крім того, після того, як обвинувачений з іншими особами покинули приміщення його квартири, що за ствердженням потерпілого він також пам`ятає, потерпілий не зачинив двері квартири, не викликав поліцію, а заснув. Із заявою до поліції потерпілий звернувся тільки через дві доби.

Такі вибіркові спогади потерпілого щодо обставин вчинення відносно нього кримінального правопорушення викликають сумніви в їх об`єктивності та правдивості, оскільки показання потерпілого щодо обставин вчинення відносно нього кримінального провадження не узгоджуються та суперечать показанням в судовому засіданні, які надав обвинувачений та свідок сторони обвинувачення. Показання обвинуваченого та свідка сторони обвинувачення, надані суду, є послідовними, узгоджуються між собою та підтверджують обставини вчинення кримінального правопорушення відносно потерпілого.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року « Про судову практику у справах про злочини проти власності» розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки. Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння).

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» передбачено, що під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого при грабежі, слід розуміти умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій (завдання удару, побоїв, незаконне позбавлення волі) за умови, що вони не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.

З урахуванням того, що за версію потерпілого він у момент події був у тверезому стані, однак після ударів перебував у напівсвідомому стані та обставини події пам`ятає частково, а за версію обвинуваченого та свідка сторони обвинувачення потерпілий перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, суд приходить до висновку, що фактично потерпілий перебував у непритомному безпорадному стані в момент вчинення кримінального правопорушення відносно нього, чим скористався обвинувачений та скоїв таємне викрадення майна потерпілого.

Крім того, будь-яких доказів на підтвердження отримання потерпілим від обвинуваченого в момент скоєння відносно нього кримінального правопорушення легкого тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій, які не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння, стороною обвинувачення не надані та не підтверджуються дослідженими судом доказами.

Також суд враховує, що спілкування потерпілого та обвинуваченого розпочалось не за ініціативи обвинуваченого, а з того, що потерпілий самовільно, протиправно прийшов до приміщення квартири АДРЕСА_5 , в якій знаходився обвинувачений та інші особи, де обвинувачений, побачивши, що стороння особа без запрошення та дозволу самовільно зайшла в приміщення квартири наніс один удар долонею в область голови, який не був пов`язаний з подальшим викраденням майна потерпілого в його квартирі АДРЕСА_6 , а був реакцією обвинуваченого на появу сторонньої особи у приміщенні квартири, в якій він знаходився, тобто зазначений удар неможливо визнати такою кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення як застосування насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого при грабежі. Згідно ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Нормами ст.17 КПК України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Загальні критерії доведення поза розумним сумнівом у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини сформульовані ним у п. 54 Рішення від 06.12.2007 року у справі «Козинець проти України» та п. 43 Рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України», та зводяться до того, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу №688/788/15-к, у постанові від 04.07.2018 року визначив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

У контексті даного кримінального провадження суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Відповідно до ч.3 ст.337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Тому, виходячи із встановлених в ході судового розгляду фактичних обставин скоєних ОСОБА_11 протиправних дій відносно потерпілого ОСОБА_9 , суд дійшов до висновку про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_11 з ч.2 ст.186 КК України на ч.2 ст.185 КК України.

Суд вважає, що в діях ОСОБА_11 дійсно є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та кваліфікує його дії за кваліфікуючими ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно.

Відповідно до ст. 65 КК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами покарання" під час призначення покарання у кожному конкретному випадку суд має суворо додержуватися вимог норм закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через це реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб, стадія вчинення кількість епізодів злочинної діяльності, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо.)

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_11 покарання, суд враховує, що обставиною, яка обтяжує покарання відповідно до ст.67 КК України є вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Обставинами, що пом`якшують покарання згідно ст.66 КК України суд визнає повне визнання обвинуваченим своєї вини у скоєнні кримінального правопорушення, щире каяття у скоєнні кримінального правопорушення, відсутність матеріальних збитків.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_11 суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, вчинення обвинуваченим злочину, який згідно зі ст.12 КК України є нетяжким злочином.

На підставі викладеного, враховуючи особу обвинуваченого та встановлені обставини, принцип індивідуалізації призначення покарання, суд приходить до висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства, та вважає необхідним призначити йому покарання у вигляді арешту в межах санкції ч.2 ст.185 КК України.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлений.

Процесуальних витрат в кримінальному провадженні не має.

Керуючись ст.ст.370, 371, 373-376 КПК України , суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним за ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді арешту строком на 4 (чотири) місяці.

Строк відбування покарання ОСОБА_11 обчислювати з моменту його фактичного затримання, тобто з 23.07.2020 року

Звільнити засудженого ОСОБА_11 від відбування покарання по відбуттю строку покарання.
Звільнити засудженого ОСОБА_11 з-під варти з зали суду.
Запобіжний захід засудженому ОСОБА_11 у виді тримання під вартою - скасувати.
Речові докази вважати повернутими потерпілому ОСОБА_9 .

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд міста Одеси протягом 30 днів з моменту проголошення.

Суддя ОСОБА_1