УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.12.2020 року

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , представника власника майна ТОВ «УЛФ-Фінанс» ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та його представника адвоката ОСОБА_6 , розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі клопотання слідчого СВ Таїровського ВП Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_7 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001491 від 19.12.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до клопотання, слідчим відділенням Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001491 від 19.12.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченогоч. 3 ст. 289 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 19.12.2020 до чергової частини Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшла заява від ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож. АДРЕСА_1 , про те, що в період часу з 17:20 год. 18.12.2020 по 08:50 год. 19.12.2020, невстановлена особа, знаходячись біля будинку №170 по вул. Люстдорфська дорога в місті Одеса, незаконно заволоділа легковим автомобілем «TOYOTA CAMRY 70», д.р.н. НОМЕР_1 , 2018 року виготовлення, чорного кольору, шасі № НОМЕР_2 . Сума матеріальної шкоди встановлюється.

В ході проведення вказаного досудового розслідування 19.12.2020 встановлено місцезнаходження легкового автомобіля «TOYOTA CAMRY 70», д.р.н. НОМЕР_1 , 2018 року виготовлення, чорного кольору, шасі № НОМЕР_2 , який знаходився за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. 28 (гаражний кооператив «Связист»), який під час огляду вилучено та направлено на штраф-майданчик за адресою: Одеська область, смт. Овідіополь, вул. Одеська, буд. 8.Також під час огляду місця події виявлено та вилучено два комплекта ключів до вказаного автомобіля.

Слідчий звертається з клопотанням про накладення арешту на майно, з метою збереження речового доказу.

Слідчий в судовому засіданні наполягав на задоволенні клопотання посилаючись на викладені в ньому доводи. Крім того, зазначив, що огляд автомобілю було проведено в присутності представника транспортного засобу ТОВ «УЛФ-Фінанс» ОСОБА_4 . У останнього і було вилучено автомобіль.

Представник власника майна ТОВ «УЛФ-Фінанс» ОСОБА_4 заперечував проти клопотання, зазначивши наступне. Між ТОВ «УЛФ Фінанс» та ТОВ «Гермес» було укладено договір лізингу та передано в користування предмет договору-автомобіль. Після порушення умов договору, він як представник ТОВ «УЛФ-Фінанс» зі складанням акту вилучення відкрив автомобіль та вступив в його користування. На даний час ТОВ «Гермес» не існує та за номером ЄДРПУ зареєстровано іншу юридичну особу, до якої ОСОБА_5 немає ніякого відношення. Крім того, ТОВ «УЛФ-Фінанс» не було сповіщено про зміну місця реєстрації, назви, власника юридичної особи ТОВ «Гермес», тому він вважає, що це шахрайські дії з боку керівництва ТОВ «Гермес». Крім того, зазначив, що лізингоодержувачем було допущено прострочки лізингових платежів, на підставі чого і було прийнято рішення про вилучення предмету лізингу. Також представник власника зазначив, що ТОВ «УЛФ-Фінанс» був власником на момент вилучення автомобілю, відповідно до договору лізингу один комплект ключів залишився у ТОВ «УЛФ-Фінанс» та під час передачі предмету лізингу, лізингоодержувачу було вручено один комплект ключів. Крім того, було направлено листа на електрону адресу ОСОБА_5 про вилучення лізингового майна.

ОСОБА_5 зазначив, що автомобіль належить йому, але документів, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, техпаспорту на його ім`я у нього не має.

Представник ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 , зазначив, що фактично відбулось викрадення автомобілю, юридично ОСОБА_5 не є власником транспортного засобу, але він їм користувався, лізингодавець знаючи, що з ним скоро розрахуються, прийшов та викрав автомобіль, у зв`язку із чим просив накласти арешт на транспортний засіб.

Слідчий суддя, вислухавши думку учасників, дослідивши матеріали, надані з клопотанням, приходить до наступного.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положеннями ст.2, ст.7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Однак, з матеріалів, доданих з клопотанням вбачається, що слідчим під час складання вищевказаного клопотання не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України.

Так, на думку слідчого судді клопотання про арешт майна не відповідає вимогам кримінального процесуального Закону, з огляду на таке.

Слідчим при складанні клопотання про накладення арешту на майно не дотримані вимоги ч.2 ст.171 КПК України.

Слідчий суддя вважає, що слідчим в клопотанні формально перелічено підстави арешту майна, однак клопотання не містить відповідного обгрунтування необхідності арешту майна.

Згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Звертаючись до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, слідчий не додає до клопотання доказів, які б свідчили про можливість досягнення мети такого арешту майна та не доводить правових підстав накладення арешту, які б співвідносилися з обставинами кримінального провадження.

За наявних недоліків клопотання та долучених до нього матеріалів слідчий суддя позбавлений можливості повно, всебічно та об`єктивно розглянути його.

Таким чином, клопотання та долучені до нього матеріали не відповідають вимогам ч.2 ст.171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідного обґрунтування необхідності арешту майна.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, слідчий суддя приходить до переконання, що на теперішній час наявні всі правові підстави для повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, відповідно до вимог ч.3 ст.172 КПК України.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого СВ Таїровського ВП Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_7 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001491 від 19.12.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України повернути прокурору.

Встановити строк для усунення недоліків в сімдесят дві години з моменту отримання повного тексту ухвали.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1