Провадження №1-кп/522/2180/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
здійснивши судовий розгляд, на підставі обвинувального акту, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002067 від 05.06.2020 року, у відкритому судовому засіданні у залі Приморського районного суду м. Одеси відносно
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Озерне Ізмаїльського району, Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, працюючого, одруженого, маючий на утриманні одну малолітню дитину, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України вважається таким, що судимостей не має,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:
04.06.2020 року приблизно о 17 год. 40 хв., більш точний час встановити не вдалось, в Приморському районі м. Одеса, водій ОСОБА_3 , керуючи технічно справним автомобілем «BMW 325», р.н. НОМЕР_1 , в умовах сухого асфальту, без будь-яких ям та вибоїн на дорозі, у світлий час доби, здійснював рух зі швидкістю приблизно 50 км/год., здійснював рух по вул. Старосінна площа з боку вул. Водопровідна в напрямку вул. Середньофонтанська, у середній смузі для руху, дороги, яка має три смуги руху в одному напрямку, які поділені дорожньою розміткою 1.5 згідно Правил дорожнього руху України.
Під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 («зебра», позначає нерегульований пішохідний перехід) та дорожніми знаками 5.35.1 згідно Правил дорожнього руху України, водій ОСОБА_3 будучи не уважним і не стежачи за дорожньою обстановкою, перед продовженням руху через пішохідний перехід не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод чи небезпеки для інших учасників дорожнього руху, не обрав безпечної швидкості свого руху, яка б дозволяла безпечно керувати транспортним засобом, постійно контролювати його рух та вчасно реагувати на можливу зміну для нього дорожньої обстановки, не знизив своєчасно швидкість руху свого автомобіля аж до зупинки транспортного засобу, в той час як транспортний засіб, що рухався в лівій сусідній смузі, почав знижувати швидкість для пропуску пішоходів, які вийшли на перехід від правого краю проїзної частини вул. Старосінна площа. Автомобіль «BMW 325», р.н. НОМЕР_2 (FR), будучи у безпосередній близькості до пішохідного переходу, розпочав перестроювання з середньої смуги праворуч, з ціллю проїхати в правій смузі повз пішоходів. При цьому не забезпечив безпечний інтервал з пішоходами, які рухалися в темпі швидкого кроку, з подальшим уповільненням, справа наліво по ходу напрямку руху автомобіля «BMW 325», р.н. НОМЕР_2 (FR). ОСОБА_3 , діючи самовпевнено, передбачаючи можливість настання наслідків свого діяння, почав проїжджати пішохідний перехід, цим самим створив перешкоду і небезпеку для пішоходів. Маючи технічну можливість уникнути ДТП, допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які здійснювали рух по нерегульованому пішохідному переходу по вул. Старосінна площа.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, з якими був доставлений до ООДКЛ.
Встановлено, що ОСОБА_6 в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої проникаючої черепно-мозкової травми, в єдиний комплекс якої входять перелом правої скроневої кістки з переходом на кістки основи черепу, забій головного мозку середньої важкості, розрив барабанної перетинки справа, забій м`яких тканин скронево-тім`яної області справа, садна голови.
Вказане тілесне ушкодження спричинене дією тупих твердих предметів, якими могли бути частини кузову легкового автомобілю в умовах ДТП (зіткнення автомобіля та пішохода) 04.06.2020 року, і відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень.
Також встановлено, що в умовах даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «BMW 325», р.н. НОМЕР_1 , виконуючи належним чином вимоги п. 18.1 та п. 18.4 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких йому слід було завчасно знизити швидкість перед пішохідним переходом, та надати дорогу пішоходам. Належним виконанням вищезазначених вимог водій автомобіля «BMW 325», р.н. НОМЕР_1 , мав технічну можливість запобігти даній події та його дії, що не відповідали вказаним вимогам пункту Правил дорожнього руху України, перебували у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, водій ОСОБА_3 своїми необережними діями допустив порушення вимог п. п. 2.3 (б); 4.16 (а); 10.1; 12.1; 18.1; 18.4 Правил дорожнього руху України, які зобов`язують водія:
п. 2.3 ПДР «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
п. 4.16 ПДР «Пішохід має право:
a) на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора»;
п. 10.1 ПДР «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;
п. 12.1 ПДР «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»;
п. 18.1 ПДР «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»;
п. 18.4 ПДР «Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
Таким чином, встановлені достатні підстави вважати винним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнав в повному обсязі та підтвердив обставини справи, які описані у обвинувальному акті та пояснив суду наступне.
Влітку 2020 року приблизно о 17 год. 40 хв., керуючи автомобілем «BMW 325», р.н. НОМЕР_1 , який належить на праві власності його другу, рухався по вул. Середньофонтанська в напрямку залізничного вокзалу, у середній смузі для руху, дороги, яка має три смуги руху в одному напрямку, швидкість руху була приблизно 40-50 км/год, перелаштувався в крайній правий ряд, двоє хлопців переходили дорогу, коли вони пройшли його смугу руху він поїхав, але раптово різко змінили свій напрямок руху, оскільки одного з них покликала мати, та повернули назад, в результаті чого відбулось зіткнення. Після чого одразу зупинився, вийшов з машини та надав першу медичну допомогу, залишився очікувати працівників поліції, його брат відвіз потерпілого в лікарню.
У вчиненому щиро кається, просив вибачення, вказав, що даний злочин вчинив не умисно, звернув увагу, що на дорозі таке може з кожним трапитися, шкоду потерпілому відшкодував та на теперішній час також йому допомагає, зробив відповідні висновки та завіряв суд, що більше не порушуватиме ПДР.
Просив суд суворо його не карати, призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі, за можливості застосувати до нього положення ст. 69 КК України та не позбавляти його права керувати транспортними засобами, оскільки це поставить його родину у скрутне матеріальне становище.
Захисник обвинуваченого просив призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі, застосувати ст. 69 КК України, а саме призначити покарання більш м`яке, ніж встановлено в санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у виді штрафу, оскільки обвинувачений ОСОБА_3 приймав активну участь під час досудового розслідування та судового розгляду у сприянні розкриттю злочину, щиро розкаявся, дієвість каяття підтверджує відшкодування ним шкоди потерпілому. Вказав на міцні соціальні зв`язки, а саме те, що ОСОБА_3 одружений, має малолітню дитину, його дружина знову вагітна та має перспективи кращого працевлаштування. Просив не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами, оскільки це поставить його у скрутне матеріальне становище.
Прокурор просив призначити обвинуваченому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі та на підставі вимог ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, з позбавленням його права керувати транспортними засобами строком на два роки.
Від законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 матері ОСОБА_8 , надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу без її участі та без участі її сина, який є потерпілим у даному кримінальному провадженні, претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, оскільки обвинувачений ОСОБА_3 добровільно відшкодував завданий збиток, яка також просила, призначити обвинуваченому покарання не пов`язане із позбавленням волі, застосувати ст. 69 КК України, а саме призначити покарання більш м`яке, ніж встановлено в санкції ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у виді штрафу.
Суд з`ясував, що всі учасники кримінального провадження правильно розуміють обставини справи, та упевнився у добровільності їх позиції, їм було роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини у апеляційному порядку.
При таких обставинах, за згодою учасників кримінального провадження, які визнали недоцільним дослідження доказів по справі, докази у судовому засіданні не досліджувались, згідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.
Приймаючи до уваги вищевказане, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, повністю доведена.
Суд вважає обвинуваченого ОСОБА_3 винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та кваліфікує його дії за ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до абз. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Крім того, як неодноразово наголошував у своїх висновках Верховний Суд, що суди не повинні допускати спрощений та однаковий підхід до розгляду справи та застосовувати індивідуалізацію покарання, з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі №207/5011/14-к (провадження №51-1985км 18)).
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд враховує його особу, який, є громадянином України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , одружений, має на утриманні малолітню дитину, працює за трудовим договором, у лікаря на наркологічному та психіатричному обліку не значиться, в силу ст. 89 КК України вважається таким, що судимостей не має, та те, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину.
Суд приймає до уваги досудову доповідь, згідно якої, з урахуванням характеризуючих особи обвинуваченого даних, історії правопорушення, та середньої ймовірності вчинення повторного правопорушення, орган пробації дійшов висновку про можливість виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та становить середній рівень небезпеки для суспільства.
Відповідно до ст. 66 КК України, до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 суд враховує те, що він щиро розкаявся у вчиненні злочину, добровільно відшкодував завданий збиток потерпілому, що свідчить про дієвість щирого каяття, та надання медичної допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину.
Відповідно до ст. 67 КК України обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 відсутні.
Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України за вчинення злочину: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобами, передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Враховуючи обставини злочину, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_3 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді трьох років позбавлення волі.
У частині 2 ст. 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 , та обвинувачений ОСОБА_3 просили призначити покарання не пов`язане із позбавленням волі, застосувати ст. 69 КК України, а саме призначити покарання більш м`яке, ніж встановлено в санкції ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у виді штрафу, проти чого не заперечувала законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 мати ОСОБА_8 .
Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Однак з урахуванням у сукупності усіх обставин та наслідків вчиненого правопорушення, даних про особу обвинуваченого, наявності пом`якшуючих покарання обставин та відсутності обтяжуючих покарання обставин, суд не вбачає підстав для застосування у даному випадку положень ст. 69 КК України.
Згідно п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Відповідно до п. 2.3. б) ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
Згідно ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки поряд з іншим є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів.
Відповідно до вимог ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 року «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, а також українські суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права.
У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Суд враховує, що захисник обвинуваченого, обвинувачений та законний представник потерпілого просили призначити ОСОБА_3 покарання не пов`язане з позбавленням волі, застосувати ст. 69 КК України, а саме призначити покарання більш м`яке, ніж встановлено в санкції ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у виді штрафу, однак вважає необхідним зазначити, що автомобіль є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди.
Разом з цим, суд доходить висновків щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування реального покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк, на підставі положень ст. 75 КК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного до трьох років (ч. 3 ст. 75 КК України).
Таким чином, врахувавши в сукупності наведені вище обставини злочину, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме дієве щире каяття, добровільне відшкодування шкоди потерпілому, надання медичної та іншої допомоги потерпілому, думку законного представника потерпілого, яка просила призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі, відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд доходить висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства із застосуванням положень ст. 75 КК України, тому вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
При цьому суд вважає за необхідне покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, які будуть достатні для забезпечення належної поведінки ОСОБА_3 та виконуватимуть виховну та превентивну функцію.
Вирішуючи питання щодо можливості призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує пояснення обвинуваченого ОСОБА_3 , який вказав, що він є водієм зі стажем, він має малолітнього сина, має перспективи працевлаштування на кращу роботу, а позбавлення його права керування транспортними засобами поставить його у скрутне матеріальне становище, тому він не зможе утримувати сім`ю.
Враховуючи наведене суд доходить висновку, що додаткове покарання у виді позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами у даному конкретному випадку буде недоцільним та призначене покарання у вигляді позбавлення волі із застосування положень ст. 75 КК України зможе досягти мети покарання.
На підставі вище зазначеного, суд вважає, що таке покарання буде законним, справедливим, достатнім для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим.
Питання щодо процесуальних витрат суд вирішує відповідно до вимог глави 8 Розділу І КПК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
В обвинувальному акті зазначено, що під час досудового розслідування витрати на залучення експертів, складають 2615 гривень 04 копійок, на підтвердження чого стороною обвинувачення було надано суду відповідні докази.
Цивільний позов не заявлено.
Питання щодо речових доказів судом вирішується в порядку вимог ст. 100 КПК України.
Стосовно автомобіля, яким керував в момент ДТП обвинувачений та на який в подальшому було накладено арешт, то судом встановлено, що автомобіль «BMW 325», р.н. НОМЕР_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 20.12.2017 року, який належить: ОСОБА_9 , зареєстрований у Республіці Франція, наразі перебуває на відповідальному зберіганні у ОСОБА_3 згідно зберігальної розписки та фактично він ним володіє на підставі генеральної довіреності. Накладений на вказаний автомобіль арешт на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 12.06.2020 року підлягає скасуванню.
Речовий доказ, а саме компакт-диск, на якому знаходиться відеозапис з відео-реєстратора, невстановленого автомобіля, на якому зафіксовані обставини події відповідно до вимог ст. 100 КПК України слід зберігати при матеріалах провадження.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 50, 61, 65, 75, 76, 286 КК України, ст.ст. 100, ч. 3 ст. 349, 367-371, 373, 374, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Визнати винним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Призначити ОСОБА_3 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки.
На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Роз`яснити ОСОБА_3 , що якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 судові витрати, витрачені на залучення експертів, у зв`язку з проведенням судових експертиз на загальну суму 2615 (дві тисячі шістсот п`ятнадцять) гривень 04 (чотири) копійки на користь держави, а саме: судової авто-технічної експертизи, вартістю 1307 (одна тисяча триста сім) гривень 52 (п`ятдесят дві) копійки; судової авто-технічної експертизи за обставинами події ДТП, вартістю 1307 (одна тисяча триста сім) гривень 52 (п`ятдесят дві) копійки.
Накладений на майно арешт на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 12.06.2020 року скасувати.
Речові докази по справі:
- СD-R диск сріблястого кольору Verbatium, об`ємом 700 МВ, на якому знаходиться відеозапис з відео-реєстратора, невстановленого автомобіля, на якому зафіксовані обставини події від 04.06.2020 року в м. Одесі по вул. Старосінна площа, напроти буд. 5 зберігати при матеріалах справи;
- автомобіль «BMW 325», р.н. НОМЕР_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 20.12.2017 року, який належить: ОСОБА_9 , зареєстрований у Республіці Франція, який перебуває на відповідальному зберіганні у ОСОБА_3 згідно зберігальної розписки повернути його власнику.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження та на нього може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня проголошення вироку через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Суддя Приморського районного
суду м. Одеси ОСОБА_1