Справа № 182/397/20
Провадження № 1-кп/0182/726/2020
У Х В А Л А
Іменем України
29.09.2020 року м. Нікополь

Колегія суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі в режимі відеоконференції кримінальне провадження, відомості про вчинення якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.11.2019 року №0002941 стосовно ОСОБА_5 за правовою кваліфікацією ч.3 ст.187 КК України,

з участю сторін судового провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні колегії суддів Нікопольського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження №0002941 за обвинуваченням ОСОБА_5 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України. Стосовно обвинуваченого обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 29 вересня 2020 року, включно.

Обвинувачений ОСОБА_5 до зали суду не доставлений у зв`язку з відсутністю достатньої кількості працівників конвойної служби для забезпечення належного конвоювання спецконтингенту.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою ще на строк не більше двох місяців. При цьому прокурор посилався на те, що існує ризик повторного вчинення кримінального правопорушення з боку обвинуваченого, оскільки ОСОБА_5 вчинив злочин з корисливих мотивів, що свідчить про перетворення такої поведінки у основний спосіб заробітку. У разі доведеності його провини, йому може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років, що може спонукати його до переховування від суду. Він не має осіб, які б перебували на його утриманні, є особою раніше судимою за аналогічний злочин. Крім того, обвинувачений не працює та не має законного джерела прибутку. Прокурор заперечував щодо зміни запобіжного заходу на домашній арешт за місцем проживання матері обвинуваченого, посилаючись на те, що ніхто з його родичів не виявив бажання спільно проживати з обвинуваченим і не надав на це згоду особисто суду.
Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилися, але раніше надали заяви про подальший розгляд кримінального провадження у їх відсутність.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 просили обрати домашній арешт стосовно обвинуваченого за місцем проживання його мами, посилаючись на те, що ризик переховування в зв`язку з тяжкістю покарання є малоймовірним, а на теперішній час інші ризики взагалі не існують, а тому підстав утримувати обвинуваченого під вартою не має. ОСОБА_5 визнав свою провину надав правдиві покази, які викривають його злочинні дії, має ряд хронічних захворювань і, перебуваючи під вартою, не отримує належної медичної допомоги. Зі слів захисника, мати обвинуваченого підтвердила свою згоду на спільне проживання з обвинуваченим у належному їй будинку, оскільки місцем реєстрації обвинуваченого є інша адреса.

Вислухавши думку сторін кримінального провадження суд вважає за можливе задовольнити клопотання обвинуваченого та його захисника ОСОБА_7 , виходячи з наступного.
В судовому засіданні, хоча і встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, зокрема можливого вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення та ризику переховування, який об`єктивно може існувати, враховуючи репутацію обвинуваченого та тяжкість висунутого йому обвинувачення. Однак, прокурором не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти вказаним ризикам.

При цьому слід звернути увагу на позиції Європейського Суду з прав людини, які згідно ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

В контексті п. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення прокурором не доведено, оскільки обвинувачений до затримання підробляв тимчасовими заробітками, що не спростовано.

Національне законодавство у вигляді змісту положень ч. 3 ст. 199 КПК України і, зокрема п. 1, ст. 331 КПК України накладають на суд обов`язок перевірити усі складові, з якими закон пов`язує вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд приймає до уваги те, що обвинувачений тривалий час перебуває під вартою і доставка його до приміщення суду є неможливою. Стороною захисту надано документи, які свідчать що обвинувачений буде забезпечений постійним місцем проживання. До того ж, він має ряд хронічних захворювань, зокрема туберкульоз та інш. і, перебуваючи під вартою, не отримує належної медичної допомоги.

Суд бере до уваги ту обставину, що перебування обвинуваченого під вартою і неможливість його вчасної доставки до зали суду, унеможливлює розгляд зазначеного кримінального провадження у розумні строки. Крім того, за клопотанням сторін кримінального провадження, зокрема сторони обвинувачення, у справі доручено проведення перевірки фактів застосування недозволених заходів слідства стосовно обвинуваченого. До тепер, протягом кількох місяців, з дотриманням розумних строків, рішення по суті ухвали суду не прийнято і про причини тривалого розслідування обставин, викладених обвинуваченим, суду не повідомлено, що унеможливлює постановлення законного та обгрутованого судового рішення у справі, незважаючи на те, що судом вжиті усі заходи для повного та всебічного розгляду кримінального провадження та сам ОСОБА_5 повністю визнає свою провину та надав покази, що викривають його злочинні дії. За таких обставин влив на потерпілих у кримінальному провадженні є виключеним ризиком і тому, інший, більш м`який запобіжний захід, у вигляді домашнього арешту за місцем постійного проживання мами обвинуваченого, на думку суду, забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого і зможе запобігти вчиненню ним нових злочинів. При цьому суд вважає також необхідним покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ч.3 ст. 331 КПК України,

У Х В А Л И Л А:

Відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання обвинуваченого та його захисника - ОСОБА_7 задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

1. Не відлучатися в період часу з 19 години до 08 години наступної доби з місця проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду.

2. З`являтися за першою вимогою на виклики до суду.

3. Повідомляти суд про зміну місця фактичного проживання, роботи.

Визначені обов`язки, покладаються на обвинуваченого на строк судового розгляду, але не більше двох місяців, тобто до 29 листопада 2020 року.

Звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року з під варти, негайно.

Копію ухвали про зміну запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту надіслати для виконання до Дніпровської УВП № 4 та Нікопольського ВП НПВ ГУНП в Дніпропетровській області для виконання і прокурору.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_2