Житомирський апеляційний суд
Категорія ст. 82 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю: секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7
засудженого: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 03 січня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення або заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням,
встановила:

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 03 січня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення або заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.

Суд мотивував своє рішення тим, що норми чинного Кримінального кодексу України, зокрема ст. ст. 81, 82 не передбачають право на умовно-дострокове звільнення або заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням засудженого до довічного позбавлення волі, тобто на законодавчому рівні відсутній механізм дострокового звільнення засуджених до довічного позбавлення волі.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не погоджується з прийнятим рішенням, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою замінити покарання ОСОБА_8 у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що судовий розгляд клопотання ОСОБА_8 проведено неповно, без дослідження всіх обставин справи, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

Клопотання засудженого по суті не розглянуто і відповіді на поставлені у ньому питання не надані.

Судом першої інстанції не враховано, що перебуваючи 20 років в умовах позбавлення волі ОСОБА_8 довів, що він в повному обсязі відбув покарання, необхідне та достатнє для його виправлення і перевиховання та заслуговує застосування до нього позитивний заходів правового характеру у вигляді заміни призначеного йому покарання більш м`яким. Позбавлення ж його позитивної перспективи з урахуванням його особи та відповідної характеристики суперечить засадам гуманізму, верховенства права, законності, рівності, поваги до людської гідності та повністю нівелює головне завдання кримінального законодавства, а саме виправлення та перевиховання людини.

Зазначає, що кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися судом з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 посилаючись на норми законодавства України та практику Європейського суду з прав людини, стверджує, що у суду першої інстанції були усі підстави для задоволення клопотання про заміну йому покарання.

Враховуючи те, що на даний час, він відбув більш 20 років, практику Європейського суду з прав людини, який в своїх рішеннях вказує на прогалини в законодавстві України, які є наслідком порушення прав осіб, засуджених до довічного позбавлених волі, а також те, що необґрунтована відмова в наданні таким особам права на помилування є незаконною, та враховуючи позитивні характеристики з місця позбавлення волі, його гарну поведінку за час відбування покарання, просить, скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою звільнити його умовно-достроково чи замінити покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у вигляді позбавлення волі на строковий термін.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги, заперечення прокурора щодо доводів апеляційний скарг, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Із змісту положення ч. 1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Крім того, відповідно до п. 3 ч.4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо-тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.

Схожі підстави передбачені у ч.3 ст. 81 КК України для умовно дострокового звільнення від відбування покарання де також визначено як умова звільнення - фактичне відбуття особою, яка вчинила особливо тяжкий злочин не менше двох третин призначеного покарання.

В постанова Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України, може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 засуджений вироком Київського міського суду від 18.08.2000 року за ст.ст. 93 п.п. «а», «ж», «з», «і», 143 ч.2, 194 ч.3, 193 ч.3 Кримінального Кодексу України 1960 року до довічного позбавлення волі.

Постановою Верховного Суду України від 15 лютого 2001 року вирок від 18.08.2000 року відносно ОСОБА_8 залишено без змін. Строк відбування покарання щодо останнього за вказаним вище вироком від 18.08.2000 року визначено обраховувати з 09.02.1999 року, тобто з моменту взяття його під варту.

Вирок від 18.08.2000 року відносно ОСОБА_8 набрав чинності 15 лютого 2001 року.

Згідно з ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.12.2017 року ОСОБА_8 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 09.02.1999 року по 15.02.2001 року, а також з 29 квітня 2009 року по 03 липня 2009 року та з 10 серпня 2009 року по 25 серпня 2009 року з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі за вироком від 18.08.2000 року згідно Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», яке 09 вересня 2019 року набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (&194).

8 липня 2020 року Велика Палата Верховного Суду розглянувши кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12 березня 2019 року у справі «Петухов проти України № 2» зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

За таких обставин, коли на даний час у законодавстві України не передбачено можливості умовно дострокового звільнення від відбування покарання чи заміни покарання більш м`яким щодо осіб засуджених до довічного позбавлення волі і усунути цю прогалину в законодавстві суд не вправі рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

У зв`язку з відсутність правових підстав для задоволення клопотання засудженого суд першої інстанції не був зобов`язаний надавати оцінку у судовому рішенні даним, що характеризують засудженого та вирішувати питання чи довів він своє виправлення, чи став на шлях виправлення, а тому і в цій частині вимоги скарг не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 03 січня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення або заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: