Справа №949/1/21
Провадження №1-кс/949/4/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2021 року слідчий суддя Дубровицького районного суду Рівненської області ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши клопотання іспектора СД Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна по матеріалах кримінального провадження №0000001 від 02.01.2021 року,

в с т а н о в и в:

Іспектор СД Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту на автомобіль Opel Vectra, іноземний реєстраційний номер НОМЕР_1 із встановленням заборони користувачу чи будь-якій іншій особі користуватися та розпоряджатися вказаним автомобілем до прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні
При цьому просить залишити автомобіль Opel Vectra, іноземний реєстраційний номер НОМЕР_1 на зберіганні на території ТОВ "Дубровицький комплекс Віпос", що за адресою: вул. Залізнична, 7 м. Дубровиця Рівненської області.
В обґрунтування клопотання іспектор СД посилається на те, що в провадженні сектору дізнання Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000001 від 02.01.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.
Вказує на те, що 01 січня 2021 року близько 16 год. на ділянці автодороги, що знаходиться зі сторони автодороги Дубровиця-Переброди, в напрямку с. Велюнь Дубровицького району, ОСОБА_5 , який є користувачем автомобіля марки Opel Vectra, іноземний реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільно із своїми товаришами, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 перебували у вказаному автомобілі, який знаходився на узбіччі. В цей час, автомобіль марки BMW сірого кольору на іноземній реєстрації, за кермом якого був ОСОБА_8 , також рухаючись по вказаній автодорозі, умисно здійснив зіткнення автомобілів. Після цього ОСОБА_9 , який знаходився на передньому пасажирському сидінні автомобіля BMW, за допомогою дерев`яної палиці почав здійснювати удари по кузову автомобіля марки Opel Vectra.
01 січня 2021 року в ході огляду місця події автомобіль Opel Vectra, іноземний реєстраційний номер НОМЕР_1 було вилучено та постановою від 04 січня 2021 року в рамках вказаного кримінального провадження визнано речовим доказом.
У клопотанні інспектор СД Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 ставить питання про накладення арешту на вказаний автомобіль марки Opel Vectra, іноземний реєстраційний номер НОМЕР_1 з метою збереження речових доказів та унеможливлення вчинення подальших дій, пов`язаних із розпорядженням та використанням даного автомобіля, які можуть призвести до втрати чи пошкодження, знищення слідів вчинення кримінального правопорушення.
У судовому засіданні інспектор СД Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 клопотання підтримав, просив задоволити з підстав, вказаних у клопотанні.
Власник вилученого майна, а саме автомобіля марки Opel Vectra, іноземний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, хоча, в силу ст. 135 КПК України, викликався на розгляд даного клопотання по телефону.
У телефонній розмові ОСОБА_5 повідомив, що не може з`явитися на розгляд клопотання за станом здоров`я. При цьому додав, що не заперечує проти накладення арешту на його автомобіль, лише по тій причині, що таким чином, в результаті проведення слідчих дій, буде встановлений розмір завданих йому збитків внаслідок пошкодження його автомобіля, так як він, маючи статус потерпілого у кримінальному провадженні, має намір вказані збитки стягнути з винних осіб.
У відповідності до ч. 1 ст. 172 КПК України, неявка власника вилученого майна у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Вислухавши думку іспектора СД, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Статтею 131 КПК України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження, до яких відноситься арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що метою арешту майна є забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Вказаний перелік є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає.
Аналізуючи дане клопотання про арешт майна та пояснення іспектора СД, останній вказує, що метою застосування такого арешту є збереження речових доказів.
Згідно постанови іспектора СД Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 від 04 січня 2021 року вилучений автомобіль Opel Vectra, іноземний реєстраційний номер НОМЕР_1 визнано речовим доказом.
Отже, як вбачається із матеріалів клопотання та підтверджено у судовому засіданні інспектором СД ОСОБА_3 , автомобіль Opel Vectra, іноземний реєстраційний номер НОМЕР_1 був вилучений в ОСОБА_10 в ході огляду місця події, а тому, у відповідності до ст.ст. 167-168 КК України вважається тимчасово вилученим майном.
Стаття 167 КПК України передбачає, що тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалося для схиляння до вчинення кримінального правопорушення; є предметом кримінального правопорушення та одержані внаслідок вчинення кримінального праворушення.
При цьому, вказане майно має перебувати у володінні чи користуванні підозрюваного або інших осіб.
Однак вилучений автомобіль Opel Vectra, іноземний реєстраційний номер НОМЕР_1 не відповідає вказаним вище критеріям такого майна, а тому ОСОБА_5 , який не є підозрюваним, не може належати до інших осіб.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України з метою забезпечення збереження речових доказів арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з клопотанням про арешт майна, оскільки у відповідності до п. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Речовими доказами, відповідно до ст. 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Інспектором СД ОСОБА_3 зазначається, що необхідністю арешту майна крім усього, є ще й знищення слідів кримінального правопорушення.
Однак жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що вилучений автомобіль Opel Vectra, іноземний реєстраційний номер НОМЕР_1 зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та які саме сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України як зі змісту клопотання, так і з наданих до нього матеріалів, таких як витягу з ЄРДР, протоколу огляду місця події та постанови про визнання та приєднання речових доказів, слідчий суддя не вбачає.
Фактично, автомобіль Opel Vectra, іноземний реєстраційний номер НОМЕР_1 на момент його вилучення мав механічні пошкодження, завданні йому третьою особою, що підтверджується протоколом огляду місця події, а тому не може бути об`єктом кримінального правопорушення, що зберіг на собі його сліди, як про це у судовому засіданні вказав інспектор СД.
При цьому, слід звернути увагу інспектора СД на те, що основним безпосереднім об`єктом хуліганства, як кримінального правопорушення, є громадський порядок, а не матеріальні об`єкти.
Таким чином, інспектор СД, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не наводить у ньому достатніх і належних доказів тих обставин, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на майно.
Також не доведено органом досудового розслідування і існування ризиків, визначених у ч. 1 ст. 170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.
Крім того, матеріали провадження не містять будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні інспектора СД, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого він звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на дане конкретне майно.
Також слідчий суддя звертає увагу на те, що до клопотання про арешт майна інспектор СД не долучив жодних доказів та не навів жодних доводів, що дозволяли б слідчому судді встановити розумність та співрозмірність обмеження права власності потерпілої особи завданням кримінального провадження.
Згідно з положеннями ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Наразі надані інспектором СД матеріали до клопотання, не підтверджують підстави, мету та не містять відповідного обґрунтування необхідності арешту майна.
З тексту клопотання вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та посилань на положення КПК України без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.
З урахуванням вищевикладеного, слідчий суддя прийшов до висновку про те, що відсутні завдання арешту майна, так як не має підстав вважати, що вказане у клопотанні майно буде пошкоджуватися, псуватися, знищуватися, перетворюватися або відчужуватись.
Окрім того, з аналізу норм КПК України чітко вбачається, що накладення арешту на майно є необхідним, перш за все, для забезпечення права потерпілої особи на відшкодування завданої їй шкоди, а не навпаки.
Таким чином, ні з клопотання, ні з матеріалів, які додані до нього, в порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України не вбачається підстав, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт вказаного майна.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ісмаїлов проти Росії" від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Відповідно до ст.29 Загальної декларації прав людини, "кожна людина, здійснюючи свої права і свободи, повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання й поваги прав і свобод інших та з метою задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві". Мета, підстави і межі здійснення прав людини конкретизуються також у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, в Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права, а також в Європейській Конвенції про захист прав особи й основних свобод. Конституція України також передбачає межі здійснення громадянами своїх прав. Так, згідно зі ст. 64, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень можуть встановлюватися в умовах воєнного або надзвичайного стану. Аналіз зазначеної статті дозволяє зробити висновок про те, що закріплені в ній критерії (підстави) правомірного обмеження прав і свобод людини та громадянина базуються на принципі співвідношення публічних і приватних інтересів.
Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23.09.1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.
На теперішній час інспектором СД не доведено, що в застосуванні цього заходу є необхідність, і що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи потерпілої особи, як арешт зазначеного майна.
Відтак, доводи інспектора СД щодо необхідності накладення арешту, з метою збереження речових доказів, що безумовно може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, є необґрунтовані. Інспектором СД не наведено достатніх підстав вважати, що майно, на яке він просить накласти арешт, є предметом чи об`єктом злочину та не вказано виконання яких саме завдань планує він досягти при застосуванні такого виду заходів забезпечення кримінального провадження, як накладення арешту на майно.
Беручи до уваги вищевикладене, оцінюючи розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна, обґрунтованість необхідності обмеження у праві власності майном, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання є необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 7, 9, 16, 22, 94, 170 - 173, 307, 309 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання іспектора СД Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна по матеріалах кримінального провадження №0000001 від 02.01.2021 року, а саме автомобіля Opel Vectra, іноземний реєстраційний номер НОМЕР_1 - відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького
районного суду ОСОБА_1