Справа № 723/3021/16-к
Провадження № 11-кп/4808/8/20
Категорія ч. 2 ст. 115 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , ОСОБА_5
з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу
з участю: прокурора ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_7

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12

перекладача ОСОБА_13

ВСТАНОВИЛА:

В клопотанні обвинувачений ОСОБА_7 просить звільнити його з під варти в порядку ст. 206 КПК України. Своє прохання обґрунтовує тим, що його незаконно тримають під вартою, оскільки: 1) ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 03.06.2019 року запобіжній захід у виді тримання під вартою відносно нього було продовжено з 03.06.2019 року по 01.08.2019 року до 18-00 год., в той же час, прокурором, по теперішній час, не здійснено жодних дій щодо продовження дії цього запобіжного заходу, а тому, враховуючи рішення Конституційного Суду від 23.11.2017 року (справа №1-28/2017), вважає недопустимим автоматичне продовження тримання під вартою; 2) в резулятивній частині вироку Садгірського районного суду м. Чернівці від 23.07.2019 року зазначено, що міру запобіжного заходу залишити без змін до вступу вироку в законну силу, що, на думку обвинуваченого, є перевищенням повноважень суду, оскільки законом чітко регламентований максимальний строк продовження дії запобіжного заходу, який не може перевищувати 60 днів. Звертає увагу суду на те, що вирок суду першої інстанції не набув чинності в наслідок апеляційного перегляду, а тому жодне з положень резулятивної частини не вступило в закону силу, зокрема й положення про міру запобіжного заходу. Обвинувачений вважає, що за вказаних вище обставин, а також враховуючи приписи ст. 3, 29 Конституції України, п. 1, п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 3, 20 Закону України «про попереднє ув`язнення», ч. 4 ст. 12, ч. 5 ст. 202, ч. 1, ч. 3 ст. 206 КПК України, він підлягає негайному звільненню з під варти.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_7 та сторона захисту підтримали клопотання, вважали, що обвинуваченого належить звільнити з під варти негайно;

- обвинувачений ОСОБА_9 підтримав клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 ;

- прокурор заперечував проти задоволення клопотання, вважав тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою законним.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження в межах поданого клопотання, обговоривши доводи й мотиви, викладені в клопотанні, колегія суддів вважає, що в задоволенні клопотання ОСОБА_7 належить відмовити, з таких підстав.

Доводи обвинуваченого про те, що посилання суду першої інстанції в резулятивній частині вироку Садгірського районного суду м. Чернівці від 23.07.2019 року на те, що міру запобіжного заходу залишити без змін до вступу вироку в законну силу, є порушенням норм діючого законодавства, вже були предметом перевірки апеляційного суду.

Так, ухвалою колегії суддів апеляційного суду від 11.08.2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_7 аналогічного змісту (а.п. 84-63 т. 12) було відмовлено (а.п. 116-119 т. 12).

Колегія суддів наголошує на тому, що процедура вирішення питання про застосування запобіжного заходу має певну специфіку в залежності від стадії кримінального провадження.

Як вбачається, питання про звільнення обвинуваченого з під варти вирішується на етапі судового розгляду, в цьому випадку разом із спеціальними нормами, що передбачені главою 18 КПК України, діють й загальні норми обчислення строків, що містяться у ст. 115 КПК України.

Процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії (ч. 1 ст. 113 КПК України).

Стаття 115 КПК України визначає порядок обчислення процесуальних строків, про що було наголошено в попередній ухвалі суду апеляційної інстанції від 11.08.2020 року, де колегією суддів було зазначено, що процесуальні строки, обчислюються годинами, днями і місяцями, з наголошенням на тому, що строки можуть визначатися й вказівкою на подію.

Зі змісту положень ч. 5 ст. 115 КПК України, що до процесуальних строків, які обчислюються з вказівкою на подію, тобто початок перебігу процесуального строку розпочинається з моменту настання певної події.

При цьому імперативність ст. 115 КПК свідчить, що зазначений перелік способів обчислення тривалості процесуальних строків є вичерпним.

Щодо строків, які визначаються вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вони мають певні особливості, їх тривалість є відносно визначеною, а це свідчить про те, що для них визначальним є не останній день строку, яким він закінчується, а настання події, з якою і пов`язується нормами КПК України настання певних наслідків.

Події самі по собі не викликають процесуальних наслідків, вони можуть бути тільки приводом до звершення дій учасниками процесу.

Отже, враховуючи вимоги вищезазначених норм закону, перебіг строку може розпочинатись й моментом набрання вироком законної сили стосовно цієї особи.

Статтею 374 КПК України встановлено вимоги до змісту вироку, однією з вимог є наявність у резолютивній частині обвинувального вироку рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, серед яких визначено такий запобіжний захід, як тримання під вартою.

В обвинувальному вироку щодо ОСОБА_7 суд вказує на необхідність тримання особи під вартою до набрання рішенням законної сили.

Зі змісту ч. 3 ст. 377 КПК України вбачається, що в разі відсутності підстав для зміни раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд у вироку зазначає, що обраний раніше запобіжний захід продовжується саме до набрання вироком суду законної сили, тобто визначає момент завершення застосованих раніше заходів забезпечення кримінального провадження не календарною датою, а настанням певної події набранням вироком суду законної сили, що прямо передбачено правилами обчислення процесуальних строків, встановленими ст. 115 КПК України.

Отже, як вбачається із вказаного вироку суду, колегія суддів першої інстанції визначила строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою вказівкою на подію, а саме - до набрання вироком законної сили.

Саме вказівкою на день настання події, судом першої інстанції у вироку суду й було визначено час з якого розпочинається перебіг процесуального строку, а тому тримання ОСОБА_7 під вартою, на переконання колегії суддів, є законним.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, серед іншого, вимагає, щоб під час остаточного вирішення судом питання їхнє рішення не ставилося під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі.

Зазначення у вироку суду першої інстанції строку тримання особи під вартою ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили з огляду на ч. 1 ст. 115 КПК України, не суперечить принципу законності та правової визначеності, а тому доводи обвинуваченого ОСОБА_7 в частині безпідставного невизначення граничного терміну запобіжного заходу, не є слушним.

Аналізуючи наведені правові позиції, колегія суддів також враховує й позицію Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведену у постанові Пленуму від 19.12.2014 року № 14 «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанцій процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» зокрема в частині того, що зазначення у вироку строку шляхом настання певної події, а саме набрання вироком законної сили не суперечитиме рішенням Європейського суду з прав людини. Крім того, таке визначення строку узгоджується і з положеннями ч. 1 ст. 115 КПК України.

Перевіривши вказані доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів поза розумним сумнівом доходить висновку, що колегія суддів суду першої інстанції, зазначивши у судовому рішенні строк тримання обвинуваченого під вартою «до набрання вироком законної сили», тобто із вказівкою на відповідну подію, діяла відповідно до вимог як національного так й міжнародного законодавства.

Щодо доводів клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 в частині того, що він підлягає негайному звільненню з під варти, колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.

Так, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому, суд захищає права та свободи не тільки обвинуваченого, а й інших учасників кримінального провадження, в тому числі й потерпілого.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Отже, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при розгляді питання щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою аргументами на користь такого рішення є, у тому числі: серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Вироком Садгірського районного суду м. Чернівців від 23.07.2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України та призначено покарання: за ч. 4 ст. 187 КК України у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ст. 257 КК України у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворих покарань більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

В ухвалі апеляційного суду від 11.08.2020 року, на аналогічні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 колегією суддів було наголошено на тому, що на даній стадії судового розгляду, існує значна ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_7 , у разі зміни йому запобіжного заходу, може перешкоджати встановленню істини по справі.

При прийнятті рішення про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу, колегія суддів враховує як процесуальне становище цієї особи, так й стадію судочинства на якому перебуває кримінальне провадження щодо нього, а саме апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції.

Твердження ОСОБА_7 про утримання його без відповідного судового рішення протягом тривалого часу повністю спростовується як викладеними вище доводами, так й практикою Європейського суду з прав людини в справі «Руслан Яковенко проти України» (заява №5425/11, рішення від 04.09.2015 року).

З п. 31 вказаного рішення вбачається, що «Суд зауважує, що, починаючи з дати постановлення вироку (навіть якщо лише судом першої інстанції), підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 (для більш детального розгляду відповідних принципів, встановлених практикою Суду, див. пункти 46-51)».

В п. 47 цього ж рішення наголошується, що «У своїй практиці Суд неодноразово зазначав, що він бере до уваги значні розбіжності серед держав - учасниць Конвенції стосовно питання про те, чи розпочинається відлік строку відбування покарання особою, засудженою судом першої інстанції, тоді як розгляд апеляційної скарги ще триває. Проте Суд повторно зазначає, що важливі гарантії статті 5 Конвенції не залежать від національного законодавства (див. рішення у справі «Б. проти Австрії» (В. v. Austria), від 28 березня 1990 року, п. 39, Series А № 175, та вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26).

Отже, навіть якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції (див. вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26).

Таким чином колегія суддів доходить висновку про те, що існує рішення суду першої інстанції про утримання такої особи під вартою, таке рішення ухвалене компетентним судом й тримання під вартою продовжується до певної події, а саме до набуття вироку суду першої інстанції законною сили.

Обвинуваченим ОСОБА_7 у вказаному клопотанні також не наведено переконливих доказів, якими буде забезпечена належна його поведінка та виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків, у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

З клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що свої доводи щодо незаконності його тримання під вартою, він обґрунтовує відсутністю клопотань прокурора про продовження дії запобіжного заходу, з посиланням на неприпустимість автоматичного продовження тримання під вартою, в той же час беззаперечних доказів, що можуть бути стримуючим фактором подальшої його належної процесуальної поведінки, обвинуваченим не наведено.

При цьому, наявність обвинувального вироку суду відносно ОСОБА_7 , який не набув чинності, не має запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого та не є безумовною підставою для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

На переконання колегії суддів, будь-який інший альтернативний та більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків.

Викладене вище, в свою чергу унеможливлює задоволення клопотання ОСОБА_7 про зміну йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на іншу міру запобіжного заходу, а тому у задоволенні клопотання, належить відмовити.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною першою ст. 28 КПК України визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Частина друга вказаної статті визначає, що проведення судового провадження у розумні строки забезпечує суд.

Частинами третьою, четвертою цієї статті встановлені критерії для визначення розумності строків кримінального провадження, а саме складність кримінального провадження, поведінка учасників кримінального провадження, спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. Кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Кримінальне провадження №0007159 за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_7 надійшло в провадження апеляційного суду 13.09.2019 року та з цього часу було призначено понад 20 судових засідань, з яких більша частина були відкладені за клопотаннями учасників процесу з різних причин, що підтверджується наявними у справі доказами.

Отже, більшість половини призначених засідань були відкладені з метою дотримання процесуальних прав відповідних учасників судового процесу, які знаходяться як в м. Чернівці, в м. Львові, так й в м. Київ, та у зв`язку із важкістю їх прибуття в судові засідання в наслідок запроваджених в Україні карантинних заходів.

В той же час, апеляційний суд вживає всі можливі заходи щодо розгляду вказаного кримінального провадження протягом строку, встановленого законом.

Пунктом 1.5 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» (Лісабон, 10.07.1998 року) встановлено, що суддя зобов`язаний підтримувати високий рівень компетентності, необхідний для вирішення справ у кожному конкретному випадку, оскільки від рішення судді залежать гарантії та права особи.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_7 з під варти, та зміну йому запобіжного заходу на більш м`який.

При цьому колегія суддів враховує наявність дійсного публічного інтересу у триманні особи під вартою, що переважає над приватним правом особи на особисту недоторканність.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу, залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_5

ОСОБА_4