Справа № 754/8631/20
У Х В А Л А
Іменем України

27 липня 2020 року

Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання засудженого ОСОБА_4 в порядку ст.537 ч.1 п.14, 539 КПК України,

ВСТАНОВИВ:

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням в порядку ст.537 ч.1 п.14, 539 КПК України, в якому просить виправити вирок в частині покарання та привести його у відповідність до законодавства, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі на строк від 15 до 20 років як максимально установлений законодавством України строк, мотивуючи тим, що призначена йому вироком суду міра покарання у виді довічного позбавлення волі систематично порушує Конституцію України, ст.3 Конвенції та інші міжнародні договори в галузі правосуддя та прав людини, оскільки покарання у виді довічного позбавлення волі не має умовно-дострокового звільнення і будь-якого обмеження у часі, що є несумісним з гарантіями ст.3 Конвенції.

Прокурор в судовому засіданні заперечив проти доводів клопотання, зазначивши, що вони не ґрунтуються на вимогах закону, просить в задоволенні клопотання відмовити.

Засуджений про час та місце розгляду клопотання повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст.539 ч.4 КПК України його неприбуття в судове засідання не перешкоджає проведенню судового розгляду.

Вислухавши доводи прокурора, дослідивши доводи клопотання та долучені на його обґрунтування докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання, виходячи з наступного.

Згідно ст.537 ч.1 п.14 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Як вбачається з доводів клопотання, ОСОБА_4 26.01.2004р. був засуджений вироком Апеляційного суду АР Крим за ст.93 п.«ж», «з», «і» , ст.142 ч.3, ст.142 ч.2, ст.17 ч., 142 ч.3, ст.19 ч.4, 142 ч.3, ст.19 ч.6, 263 ч.1, ст.307 ч.2, ст.185 ч.2, ст.198, 42 КК України (1960р.) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Згідно клопотання, засуджений ОСОБА_4 ставить питання про перегляд судового рішення в частині призначеного йому покарання, а саме приведення вироку суду у відповідність до міжнародних норм та вимог.

Вказане питання знаходиться поза межами повноважень, якими наділений суд першої інстанції на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Згідно вимог ст.537 КПК України, в порядку виконання судових рішень предметом судового розгляду є вирішення лише тих питань, які прямо передбачені законом. Вирішення кримінального провадження чи кримінальної справи по суті, у тому числі в частині вирішення питання про відповідність чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, судом в порядку виконання судових рішень не здійснюється.

Статтею 537 ч.1 п.2, 3 КПК України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Згідно вимог ст.81КК України, умовно-дострокове звільнення застосовується до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Згідно вимог ст.82 ч.1 КК України, особам, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, встановлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарань, і не повинен перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Таким чином, зі змісту ст.82 ч.1 КК України вбачається, що законодавством передбачено лише можливість заміни більш м`яким покаранням покарання у виді позбавлення волі на певний строк, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Крім того, відповідно до п.3 ч.4 ст.82КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо-тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст.63 КК України.

Покарання у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст.64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення судом питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання, зокрема, згідно ст.87 ч.2 КК України актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на певний строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ст.151 ч.7 КВК України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Зазначені в клопотанні доводи засудженого ОСОБА_4 про те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду АР Крим від 26.01.2004року, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема ст.3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод, Конституції України, а також принципу верховенства права, тобто є нелегітимним по суті та таким, що викликає сумніви і протиріччя, не заслуговують на увагу, оскільки на цій стадії судового провадження суд не вправі застосовувати норми матеріального права, у тому числі чинні міжнародні договори, які відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, які б могли призвести до перегляду судового рішення по суті, зокрема в частині виду та розміру призначеного покарання, навіть у випадку, якщо цим не погіршується становище засудженого.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України»). Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті отримати нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Таке правозастосування відповідає практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд гарантоване пунктом 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Крім того, застосування покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить Конституції України та міжнародним нормам, оскільки метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів. Цієї мети можливо досягти лише у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству. Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого та ніяк не може розцінюватись як катування чи нелюдське ставлення до нього.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення клопотання про приведення призначеного вироком покарання у відповідність до положень міжнародних норм та вимог, оскільки дана вимога не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду першої інстанції.

Керуючись ст.372, 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про приведення вироку у відповідність та призначення покарання у виді позбавлення волі на визначений строк замість покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м.Києва протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим - в той же строк з моменту отримання ним копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні ухвали - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Головуючий суддя: