Провадження № 11-кп/4808/419/20
Категорія ч. 4 ст. 358 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 серпня 2020 року, якою повернуто прокурору обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 00001048 про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, разом з іншими матеріалами кримінального провадження,
за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній скарзі просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Мотивує вимоги апеляційної скарги тим, що судове рішення є незаконним з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, прийнятим за відсутності правових підстав. Посилається на те, що в ухвалі не зазначено жодного факту порушення вимог ст. 291 КПК України, які допущені при складанні обвинувального акта. Вказує, що вимоги ст. 291 КПК України дотримано в повному обсязі, формулювання обвинувачення чітко зазначено в обвинувальному акті. Вважає, що перелічені судом обставини (в який час, за яких обставин та в якому місці ОСОБА_8 отримав завідомо підроблену декларацію про готовність об`єкта до експлуатації) не мають принципового правового значення для обвинувачення та ніяк не пов`язані з фактом використання останнім документа, про недостовірність якого він достеменно знав, будучи директором фірми, яка була замовником будівництва. Зазначає, що в обвинувальному акті чітко вказано час, дату та обставини використання ОСОБА_11 завідомо підробленої декларації, що виразилось в її подачі державному реєстратору. Крім того, на його думку, суд безпідставно вважає достатніми для повернення обвинувального акта прокурору ті обставини, які встановити неможливо. Вказує, що вказані судом першої інстанції обставини не є порушенням вимог ст. 291 КПК України та не можуть бути перешкодою для подальшого призначення справи до розгляду і підставою для повернення обвинувального акта. Також, посилається на те, що судом грубо порушено норми ст. 350 КПК України, оскільки не заслухано думку всіх учасників судового провадження щодо клопотання про повернення обвинувального акта, його розглянуто без виклику та участі прокурора в судовому засіданні. Вважає це порушенням засади змагальності сторін, що гарантована ст. 22 КПК України. Зазначає, що відмічене судом незазначення місця народження обвинуваченого не є істотним недоліком обвинувального акта.

Обвинувачений ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, просить відмовити в її задоволенні, а ухвалу суду залишити без змін.

Обґрунтовує своє заперечення тим, що апеляційну скаргу прокурора вважає невмотивованою. Пояснює, що при складанні обвинувального акта вимоги ст. 291 КПК України не дотримано взагалі, що в повній мірі знайшло своє відображення в ухвалі суду, та є підставою для повернення обвинувального акта прокурору.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 серпня 2020 року матеріали кримінального провадження з обвинувальним актом про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, повернуто прокурору Івано-Франківської місцевої прокуратури ОСОБА_7 для належного оформлення.

Таке рішення суд мотивував тим, що в обвинувальному акті щодо ОСОБА_8 не відображені усі обов`язкові складники згідно з вимогами ст. 291 КПК України: фактичні обставини кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини). Відсутність в обвинувальному акті належного формулювання обвинувачення та належної правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист. Також, суд звернув увагу й на те, що при викладі анкетних відомостей щодо обвинуваченого, даний обвинувальний акт не містить даних про місце народження ОСОБА_8 , що також є порушенням вимог п. 2 ч. 2 ст.291 КПК України. Такі обставини свідчать про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, а тому суд вважає, що його необхідно повернути прокурору для виправлення його змісту та форми згідно з вимогами вказаної статті. Без усунення зазначених недоліків дане кримінальне провадження не може бути призначене до судового розгляду.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, викладених у них, просив її задовольнити;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_10 просили залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, вважають її необґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно із приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 381 КПК України після отримання обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку суд у п`ятиденний строк, а у разі затримання особи - у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 298-2 цього Кодексу, невідкладно призначає судовий розгляд. Спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цього параграфа.

Відповідно до ч. 3 п. 3 ст. 314 КПК України суд у підготовчому судовому засіданні має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

За правилами ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, перевіривши обвинувальний акт, зробив висновок про те, що в ньому не відображені усі обов`язкові складники згідно з вимогами ст. 291 КПК України, а саме фактичні обставини кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини), а також дані про місце народження ОСОБА_8 .

У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 5-328кс16 від 24 листопада 2016 року, аналізуючи зазначену норму, вказує, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:

1) фактичних обставин кримінального правопорушення;

2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»);

3) формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого кримінального правопорушення, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель кримінального правопорушення, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

У ч. 1 ст. 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), що виходячи з суті цієї статті має відображатися в обвинувальному акті, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

За змістом п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24 жовтня 2003 року № 8 суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Вказаний принцип закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (у справі «Абрамян проти Росії) більш ґрунтовно тлумачить зазначену норму, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (у справі «Камінські проти Австрії»).

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії»: «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

Крім того, Суд нагадує, що положення пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52; рішення у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п. 34).

Ознайомившись з обвинувальним актом та проаналізувавши його зміст, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що фактичні обставини кримінального правопорушення викладено послідовно і зрозуміло, є конкретними. В обвинувальному акті розкрито подію кримінального правопорушення, як її встановив прокурор, з зазначенням як об`єктивної, так і суб`єктивної сторони кримінального правопорушення.

Наведені в обвинувальному акті фактичні дані у своїй сукупності дають уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Суд апеляційної інстанції також встановив, що в обвинувальному акті зазначено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення статі (частини статі) закону України про кримінальну відповідальність відповідно до означених фактичних обставин, точне формулювання конкретного кримінального правопорушення.

Також, суд апеляційної інстанції вважає, що в обвинувальному акті в повній мірі відображено формулювання обвинувачення, правову модель злочину з вказівкою на кримінально-правову норму, порушення якої інкримінується обвинуваченому ОСОБА_8 .

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне взяти уваги те, що обвинувачення як складова частина обвинувального акта, яке лише підлягатиме доведенню під час судового розгляду, не завжди може бути остаточним на момент надходження обвинувального акта до суду, оскільки відповідно до приписів ст. ст. 338, 339, 340 КПК України під час або в результаті судового розгляду прокурор може як змінити обвинувачення чи висунути додаткове, так і відмовитись від підтримання державного обвинувачення.

Відсутність даних про місце народження ОСОБА_8 суд апеляційної інстанції не вважає таким недоліком обвинувального акта, який є суттєвим порушенням прав особи, а також не дозволяє суду визначити межі обвинувачення, в яких має бути розглянуто кримінальне провадження, тобто унеможливлює призначення справи до розгляду.

Повернення обвинувального акта прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акта вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, приймаючи рішення про повернення обвинувального акта прокурору, зробивши висновок про невідповідність обвинувального акта вимогам КПК без достатніх для цього підстав.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувальний акт, в свою чергу, містить відомості, які передбачені пунктами 1-9 ч. 2 ст. 291 КПК України, підписаний прокурором, до нього даний реєстр матеріалів досудового розслідування та розписки обвинуваченого та його захисника про отримання копії обвинувального акта та вказаного вище реєстру.

Безпідставне повернення обвинувального акта прокурору призводить до порушення судом першої інстанції вимог ст. 28 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розумних строків кримінального провадження.

Виходячи зі змісту та трактування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, остання гарантує винесення судового рішення протягом розумного терміну, встановивши тим самим межу стану невизначеності, в якому знаходиться та чи інша особа через пред`явлення їй кримінального обвинувачування. Кінцевим моментом стану невизначеності є момент вступу вироку чи рішення у законну силу чи зняття обвинувачення (закриття кримінальної справи).

Так, у групі справ проти України Європейський Суд визнав порушення «розумного терміну» саме у зв`язку з направленням справи на додаткове розслідування. Це сталося по справах «Айбабін проти України», «Лопатін та Медведський проти України», «Білий проти України» та інших.

На думку суду апеляційної інстанції, за таких обставин саме розгляд даного кримінального провадження по суті обвинувачення судом першої інстанції та прийняття за результатами розгляду відповідного судового рішення сприятиме виконанню завдань кримінального провадження, якими, згідно з ст. 2 КПК України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Безпідставне повернення обвинувального акта прокурору ініціює продовження діяльності органів досудового розслідування з обґрунтування обвинувачення, створює додаткові можливості для доведення винуватості особи, що жодним чином не сприяє дотриманню таких засад кримінального провадження, як рівність та змагальність сторін.

Відповідно ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

У зв`язку з безпідставним поверненням прокурору обвинувального акта суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для скасування рішення суду.

Оскільки наведених вище вимог не було дотримано, а в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК України, не входять істотні порушення кримінального процесуального закону, передбачені ст. ст. 7, 370 КПК України, ст. 372 КПК України, які в даному випадку були допущені судом першої інстанції, кримінальне провадження по суті не розглядалось, тому суд апеляційної інстанції вважає, що, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог ст. 20 КПК України, ухвала суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 415, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 серпня 2020 року, якою повернуто прокурору обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 00001048 про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, разом з іншими матеріалами кримінального провадження,скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5