ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/6567/20 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/1094/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія:ч.1 ст. 187 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3

ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

за участі прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

адвокатів: ОСОБА_8

ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000462 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 14 липня 2020 року, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. П`ятихатки, Великоолександрівського району, Херсонської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 14 липня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді 3 трьох років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обраховано з моменту затримання ОСОБА_7 .

Зараховано в строк відбування покарання період попереднього ув?язнення (затримання) з 25.02.2020 року до 28.02.2020 року.

Частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_10 .

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 3007 грн. в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням, та 10000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 25.02.2020 року близько 17:30 год. (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи на зупинці міського транспорту «Суднобудівельний завод», що розташована по Острівському шосе в м. Херсоні, переслідуючи прямий умисел та корисливий мотив, спрямований на незаконне заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив розбійний напад на потерпілу ОСОБА_10 , поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, що виразилося у нанесенні удару кулаком правої руки та по верхній губі потерпілої ОСОБА_10 , в результаті чого спричинив останній легкі тілесні ушкодження, що викликали короткочасний розлад здоров`я, після чого відкрито схопившись лівою рукою за пакет та сумку чорного кольору марки «BALIVIYA» зі штучної шкіри, вартістю 560 грн., у якій знаходився мобільний телефон марки «HUAWEI P9 Lite» вартістю 1833, 33 грн., що належать потерпілій шляхом ривку намагався заволодіти вказаним майном, однак був затриманий на місці вчинення кримінального правопорушення (злочину), тому не заволодів майном потерпілої ОСОБА_10 .

Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).

Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 просить вирок змінити.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України та визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст. 125 КК України та призначити покарання у вигляді ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 1700 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави на залучення експерта в розмірі 4563, 57 грн.

Зменшити суму стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 до 1586 грн. в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням.

Зменшити суму стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 до 1000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Вважає вирок незаконним через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Захисник зазначає, що суд не врахував, що ОСОБА_7 схопився за сумку потерпілої після того, як остання його штовхнула цією ж сумкою у груди, що підтверджується показами потерпілої та свідка ОСОБА_11 .

Зазначена обставина має вирішальне значення для встановлення умислу, який переслідував обвинувачений задля скоєння злочину, зважаючи на те, що обвинувачений свої дії пояснював тим, що спонтанно вдарив жінку (про що у подальшому неодноразово пожалкував та вибачився у суді), оскільки потерпіла пліткувала про нього дорогою додому.

Суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про те, що дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч.1 ст. 187 КК України, як розбій, оскільки з моменту затримання ОСОБА_7 заперечував корисливий умисел у своїх діях, зазначаючи про те, що хотів вдарити жінку тому, що вона про нього погано висловилася. За сумку схопився під час падіння після поштовху потерпілої.

Свідок ОСОБА_12 надала пояснення про те, що їй відомо про факт побиття потерпілої, при цьому остання не повідомляла про те, що на неї вчинили напад або щось намагалися забрати. Відносно сумки свідок нічого не зазначала.

Вважає, що особисте сприйняття потерпілою причин скоєння злочину не може бути покладено в основу вироку.

Стверджує, що кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 187 КК України не доведена.

Крім того , вказує, що при призначенні покарання суд безпідставно не врахував щире каяття , як обставину, що пом`якшує покарання , оскільки ОСОБА_7 в судовому засіданні вибачився, неодноразово намагався примиритися, добровільно оплатити лікування та відшкодувати моральну шкоду, усіляко сприяв якнайшвидшому завершенню досудового розслідування, жодним чином не перешкоджав йому.

Не врахував також суд і відомості про особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, працевлаштований, але не офіційно, перешкод судовому розгляду не чинив.

Вказує, що обвинувачений готовий виплатити кошти на лікування та 1000 грн. моральної шкоди. У подальшому через засоби поштового зв`язку перерахував потерпілій грошові кошти у сумі 2600 грн. в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, однак судом зазначені обставини розцінено не як каяття, а як ухилення від відповідальності.

Судом необґрунтовано стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілої 10000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки сума заподіяної моральній шкоді, може бути не більше 1000 грн.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок в частині призначеного покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок та призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 187 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

До початку апеляційного розгляду прокурор, який подав апеляційну скаргу , відмовився від неї.

Прокурор , що приймав участь під час апеляційного розгляду , підтримав заяву про відмову від апеляційної скарги.

За таких обставин , апеляційна скарга прокурора не є предметом апеляційного розгляду.

Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного розгляду.
Адвокат ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги сторони захисту.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних вимог захисника.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Потерпіла ОСОБА_10 направила заяву про проведення апеляційного розгляду за її відсутності та просила залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши виділені матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви Суду.
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Частинами 1, 6 ст. 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Як видно із вироку, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушень, передбаченого ч.1 ст.187 КК України ґрунтується на доказах, які безпосередньо досліджені судом та оцінені з точки зору належності, допустимості та достатності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження забезпечено принцип змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів.

Докази, надані сторонами кримінального провадження суд першої інстанції безпосередньо і неупереджено дослідив у повному обсязі, обставин, які б завадили сторонам скористатися своїми процесуальними правами у наданні інших доказів, за результатами апеляційного перегляду не встановлено.

Вбачається, що висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України, суд обґрунтував показами потерпілої, свідків, письмовими доказами, які безпосередньо досліджені судом першої інстанції.

Так, суд обґрунтовано поклав в основу вироку покази потерпілої, яка в судовому засіданні прямо вказала на ОСОБА_7 , як на чоловіка, який у вечірній час на зупинці міського транспорту, раптово для неї наніс удар кулаком в обличчя та в подальшому намагався заволодіти її речами.

Як слідує із вироку та підтверджено технічним записом судового від 14.05.2020 року, потерпіла акцентувала увагу на тому, що після нанесення їй раптового удару, обвинувачений «схопив » сумку та почав її тягнути, вона не відпускала сумку з рук. Коли він знову замахнувся на неї, щоб нанести удар, вона махнула в його бік рукою, в якій була сумка, а він не втримався ( оступився) і став падати, потягнувши і потерпілу , сумка опинилася в руках обвинуваченого і тримав він сумку до тих пір , поки сумку не забрали чоловіки , які прийшли їй на допомогу.

Такі ж обставини вчинення злочину потерпіла повідомила під час проведення слідчого експерименту на місці події 05.03.2020 року , що підтверджено відповідним протоколом , який підставно взято до уваги судом.

Твердження апелянта про те, що із показань потерпілої вбачається, що ОСОБА_7 схопився за її сумку лише після того як почав падати , не відповідають дійсності та спростовуються технічним записом судового засідання, на якому зафіксовані послідовні показання потерпілої.

Потерпіла спростувала доводи обвинуваченого про те, що вони зі свідком ОСОБА_12 обговорювали його , і що він прямував на зупинку відразу позаду них.

Свідок ОСОБА_12 також в суді заперечила факт розмови із потерпілою про ОСОБА_7 по дорозі з роботи , і що ОСОБА_7 слідував за ними від самої території « судозаводу».

Свідок ОСОБА_11 в суді підтвердив, що він бачив факт заподіяння обвинуваченим потерпілій удару і те, що обвинувачений в руках тримав сумку потерпілої.

Під час предявлення особи для впізнання за фотознімками потерпіла та свідок ОСОБА_11 впізнали по фото ОСОБА_7 як особу, що скоїв напад на потерпілу.

Показання потерпілої та вказаних свідків є послідовними , узгоджуються між собою та з сукупністю інших доказів у справі, які суд поклав в основу вироку, не суперечать встановленим судом обставинам справи .

Підстав оговорювати обвинуваченого з боку потерпілої та свідка судом не встановлено і не наведено таких підстав і в апеляційній скарзі.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений на підтвердження доводів апеляційної скарги вказав на те, що з потерпілою вони були знайомі і за деякий час до події на роботі у них виник конфлікт.

Колегія суддів зважає на те, що під час судового розгляду обвинувачений такі доводи не висловлював, про ці обставини обвинувачений повідомив лише під час апеляційного розгляду, в апеляційній скарзі захисника вказані обставини не були зазначені, і така позиція обвинуваченого суперечить дослідженим судом доказам та встановленим судом фактичним обставинам справи, які спростовують позицію обвинуваченого щодо наявності між ним та потерпілою особистих неприязних стосунків.

Під час судового розгляду , як слідує із технічного запису судового засідання , обвинувачений не зміг вказати які саме обставини між собою обговорювали потерпіла і свідок , які слова його дуже збурили, образили і змусили нанести удар потерпілій , лише зазначив , що вони казали « щось погане».

Матеріали провадження не містять відомостей про те, що обвинувачений працевлаштований за тим же місцем роботи , що і потерпіла.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_7 наносячи удар , промовив « О! Стара!» та « Стара отримала своє !» , як на доказ того, що удар ОСОБА_7 наносив на грунті особистих неприязних стосунків , колегія суддів визнає бездоказовими, оскільки не було доведено наявність раптово виниклих неприязних стосунків між обвинуваченим та потерпілою, а дії, які після нанесення удару вчинив обвинувачений , прямо вказують на те, що вони були спрямовані на протиправне заволодіння майном потерпілої в результаті нападу на неї.

Розбій є закінченим злочином саме з моменту вчинення нападу, при цьому для кваліфікації розбою не має значення було чи не було фактично вилучене майно у потерпілого.

Факт заподіяння потерпілій легких тілесних ушкоджень , що викликали короткочасний розлад здоровя , встановлений висновком експерта № 114 від 25.03.2020 року та № 105/114 від 26.03.2002 року. Наявність у потерпілої тілесних ушкоджень та їх ступінь тяжкості, захисником в апеляційній скарзі під сумнів не ставиться та не оспорюється.

Судова колегія вважає, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК є обґрунтованими, відтак доводи сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_7 ознак розбою, а саме умислу на заволодіння майном потерпілої, та необхідності перекваліфікації дії обвинуваченого за ч.2 ст. 125 КК України, апеляційний суд вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 КК розбоєм є напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.

Безпосередньо дослідивши всі надані сторонами кримінального провадження докази , врахувавши покази як потерпілої та свідків, надавши належну оцінку поясненням самого обвинуваченого, суд обґрунтовано дійшов висновку, що скоєння ОСОБА_7 злочину супроводжувалося застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, а його дії були обумовлені корисливим мотивом та спрямовані на напад з метою протиправного заволодіння майном потерпілої.

Суд першої інстанції, відхиляючи доводи сторони захисту в цій частині, навів переконливі аргументи, чому він визнав кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.187 КК України, доведеною поза розумним сумнівом, та навів ґрунтовні мотиви з яких надає критичну оцінку показам обвинуваченого, та в цілому версії перебігу події, на яку посилалася сторона захисту.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_7 висловлював послідовну позицію як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду про те, що удар потерпілій він наносив з метою заподіяння тілесних ушкоджень, а не з метою заволодіння майном, не є прийнятними , оскільки відповідні доводи обвинуваченого об`єктивно спростовані сукупністю доказів, які покладені судом в основу вироку і яким суд надав повну , об`єктивну оцінку.

Допустимість покладених в основу вироку доказів в апеляційній скарзі захисником під сумнів не ставиться.

Клопотання про безпосереднє дослідження доказів судом апеляційної інстанції ні в апеляційній скарзі ні під час апеляційного розгляду учасниками судового провадження не заявлялося.

Твердження апелянта про те, що суд допустив неповноту судового розгляду є голослівними. Суд дослідив усі докази , які були надані сторонами. Клопотань про дослідження інших доказів, як видно із матеріалів справи , стороною захисту не порушувалося.

Враховуючи викладене , колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги захисника про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч 1 ст. 187 КК України слід визнати необгрунтованими.

Суд першої інстанції вірно та повно встановив фактичні обставини вчиненого злочину , дав діям обвинуваченого правильну кваліфікацію за ч 1 ст. 187 КК України і підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого за ч 2 ст. 125 КК України колегія суддів не вбачає.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , крім іншого, також вказує на невідповідність призначеного покарання через його суворість .

Перевіряючи доводи захисника про незаконність вироку в частині призначеного покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як видно із вироку, суд визначаючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно не працевлаштований, не чинив перешкод судовому розгляду, заходів для залагодження конфлікту з потерпілою не вжив.

Суд зважив і на те, що обвинувачений ознак щирого каяття з приводу заподіяння тілесних ушкоджень потерпілої не проявив, вибачень не висловив, у зв`язку з чим обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання під час судового розгляду встановлено не було.

З урахуванням викладеного, реалізуючи свої дискреційні повноваження, суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді 3 років позбавлення волі, тобто в мінімальних межах санкції ч.1 ст. 187 КК України, оскільки таке покарання слугуватиме виправленню обвинуваченого та недопущенню вчинення ним нових злочинів.

Доводи захисника ОСОБА_8 щодо незаконності вироку суду в частині призначеного покарання є необгрунтованими.

Наявність постійного місця проживання, відсутність попередніх судимостей та інші обставини , на які є посилання в апеляційній скарзі , були у повному обсязі враховані судом при визначенні виду та міри покарання обвинуваченому, і фактично стали підставою для призначення покарання у мінімальних межах санкції ч.1 ст. 187 КК України.

Однак, ці ж самі обставини, не можуть слугувати підставою для зміни призначеного покарання, шляхом застосування привілейованого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, з огляду на те, що інших альтернативних видів, чи меншої міри покарання, санкція інкримінованої статті не передбачає.

Працевлаштування неофіційно, сприяння якнайшвидшому завершенню досудового розслідування, самі по собі, не впливають на зменшення ступеню суспільної небезпеки особи обвинуваченого, на чому наполягає апелянт, а відтак, не можуть бути визнані правовими підставами для задоволення апеляційних вимог захисника про помякшення призначеного покарання.

Матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що на стадії досудового розслідування кримінального провадження чи в ході судового розгляду ОСОБА_7 вчиняв дії спрямовані на усунення наслідків своїх злочинних дій.

Твердження апеляційної скарги захисника про те, що суд не врахував, як обставину, що пом`якшують покарання щире каяття є неприйнятними.

Зі змісту обвинувального акта вбачається, що органом досудового розслідування не встановлено будь яких обставин, які пом`якшують покарання.

Щире каяття полягає у вираженні обвинуваченим позиції щодо критичної оцінки своєї злочинної поведінки і готовності нести кримінальну відповідальність за вчинене кримінально-каране діяння.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Позиція обвинуваченого щодо розкаяння, на переконання колегії суддів, має бути послідовною протягом як досудового розслідування так і судового розгляду.

Однак, колегія суддів вважає, що вказівка на вибачення обвинуваченого, носить лише формальний характер, висловлена лише з метою уникнення більш суворого покарання, а отже не може бути визнана як обставина, що пом`якшує покарання.

Доводи захисника на те, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що обвинувачений готовий компенсувати на користь потерпілої грошові кошти у сумі 2600 грн. є неспроможними.

Як видно , сума у 2600 грн була перерахована потерпілій вже після ухвалення вироку суду , а отже ці обставини не могли бути враховані судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що часткове відшкодування заподіяних збитків вже на стадії апеляційного провадження після ухвалення вироку суду, не доводить наявність у обвинуваченого щирого каяття, а такі дії вчинені з метою домогтися помякшення призначеного покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку суду в частині призначеного покарання, з підстав викладених захисником в апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання були прийняті до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально - побутовому плані, а також враховані обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, процесуальну поведінку обвинуваченого та його відношення до наслідків злочину .

Призначене судом за ч 1 ст. 187 КК України покарання у мінімальній межі санкції цієї статті , а саме у виді 3 років позбавлення волі, на думку колегії суддів у повній мірі відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України і є справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових злочинів.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 не погоджується із вироком суду в частині вирішення питання щодо цивільного позову. Вказує, що судом необґрунтовано стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілої грошові кошти в сумі 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, оскільки така сума на думку адвоката, може бути не більшою не 1000 грн. Також адвокат не погоджується із сумою матеріальною шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 .

Захисник обмежилася формальним висловленням незгоди з вироком суду в цій частині, не навівши змістовних доводів в обґрунтування власної позиції з посиланням на докази.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Як слідує зі змісту цивільного позову, потерпіла в обґрунтування своїх вимог про стягнення з обвинуваченого грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди зазначала, що внаслідок скоєння злочину вона перенесла психічні страждання, пов`язані з фізичним болем та перенесеним стресом, психічні переживання, занепокоєння, в тому числі за тривалість негативних на слідків, страх за своє життя та майно, розпачем при лікуванні та відновленні здоров`я, втрати нормальних життєвих зв`язків.

Мотивуючи вирок в частині стягнення моральної шкоди та частково задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд врахував обставини справи , доводи викладені потерпілою в обгрунтування розміру заподіяної шкоди, врахував матеріальне становище обвинуваченого, виходячи із принципів розумності , виваженості та справедливості , та дійшов висновку про стягнення на користь потерпілої на відшкодування заподіяної моральної шкоди 10000 грн.

Виходячи із положень ст. 22, 26, 128 КПК, враховуючи що провадження здійснюється на основах змагальності, заперечуючи проти суми позовних вимог та оспорюючи розмір моральної шкоди, цивільний відповідач повинен надати докази, на підтвердження своїх заперечень.

Проте, ні в ході розгляду провадження в суді першої інстанції, а ні під час апеляційного розгляду стороною захисту не надано доказів, які б спростовували висновки суду та доводили неправильність вироку суду в частині вирішення цивільного позову.

Посилання апелянта на те, що обвинувачений оцінив заподіяну ним моральну школу у 1000 грн, не є достатнім для висновку про неправильність вирішення судом цивільного позову.

Сторони надають докази на підтвердження своїх вимог та заперечень за своїм розсудом, а чинним законодавством не передбачено, що обставини, викладені у позові, зокрема щодо характеру моральних страждань та його розміру мають бути підтверджені лише певними доказами.

Колегія суддів вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди відповідає тривалості та характеру моральних страждань потерпілої, тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень, витраченого часу пов`язаного з лікуванням, враховуючи ступінь вини обвинуваченого, матеріальної спроможності відшкодувати шкоду, та приходить до висновку, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн., у повній мірі відповідатиме вимогам розумності та справедливості.

Не спростовані захисником і висновки суду про наявність підстав для стягнення на користь потерпілої витрат понесених на лікування та розмір витрат, що підлягають стягненню.

Як видно зі змісту вироку, суд вирішуючи питання в частині стягнення із обвинуваченого коштів в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, виходив із того, що заявлені вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, а саме відповідними фіскальними чеками, що підтверджує обґрунтованість стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошових коштів у сумі 3007 грн.

Ретельно перевіривши всі доводи апеляційної скарги , колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог захисника.

Істотних порушень вимог КПК, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни вироку, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 376 ч 2 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 14 липня 2020 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом 3-х місяців може бути оскаржена до Верховного суду.

Судді: ( підписи)

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4