ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа №314/5573/19
1-кп/336/391/2020

28 вересня 2020 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі колегії суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , під головуванням судді ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участі прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7
потерпілої ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження по обвинуваченню:
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Тернівка Вільнянського району Запорізької області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, офіційно не працевлаштований, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,
у вчинені злочину, передбаченого ст. 15 ч.2 ст. 115 ч.2 п. 4 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

13 вересня 2019 року приблизно о 18-00 год. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщенні житлового будинку за місцем свого мешкання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на прохання присутньої у вказаному житлі ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надати їй для вживання алкогольний напій взяв з печі для твердого палива полімерну пляшку, у якій містилась рідина, що є нафтопродуктом, а саме бензином-розчинником «Уайт-спіріт», та, володіючи інформацією про реальний вміст пляшки, запропонував ОСОБА_8 вжити з вказаної пляшки дану рідину легкозаймистого характеру, на що вона погодилася, але прийнявши до ротової порожними названу вище рідину та зрозумівши, що остання не є алкогольним напоєм та не придатна для вживання людиною, виплюнула її на передню частину свого тіла та одягу, після чого, обурившись вчинком ОСОБА_6 , словесно образила його. У відповідь на отриману образу ОСОБА_6 , діючи на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи небезпечний характер своїх дій, будучи обізнаним про те, що одяг ОСОБА_8 ввібрав у себе легкозаймисту вказану вище рідину, яка потрабила й на тіло потерпілої спереду, підніс до ОСОБА_8 запалену запальничку, в результаті чого одяг ОСОБА_8 та її тіло здійнялися полум`ям, внаслідок чого потерпіла зазначала травматичного впливу термічного чинника з високою температурою - бензина-розчинника, в результаті чого отримала наступні тілесні ушкодження: термічні опіки обличчя, живота, грудної клітки, правої верхньої кінцівки, лівої кисті, обох стегон та пахових ділянок І-ІІАБ-ступеню, що займають 40% (20%) поверхні тіла, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості, що не були небезпечними для життя, але спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні (більш як 21 день).
Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні свою провину у пред`явленому йому обвинуваченні у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 - п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, визнав частково та пояснив, що в день, коли трапилася подія, приблизно з 11-00 години вони із ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у будинку обвинуваченого вживали алкогольні напої. Десь о 13-30 год. 14-00 год. до них завітала потерпіла ОСОБА_8 , яка на той час співмешкала із ОСОБА_10 . Останній почав пред`являти їй претензії на предмет того, що вона винна йому гроші. Потерпіла на це засмутилася та почала плакати, тому обвинувачений був поряд з нею та заспокоював її. При цьому, ОСОБА_6 був п`яним, і на пропозицію ОСОБА_8 випити щось спиртного, налив їй рідини з літрової пластикової пляшки, вважаючи, що це був спирт. Потерпіла зробила ковток вказаної рідини, але відразу виплюнула її на себе. При цьому, запаху розчинника обвинувачений не відчував. Так минуло десь 3-4 хвилини, ОСОБА_8 продовжувала сидіти, спілкувалася із ОСОБА_10 , висловивши думку про те, що ОСОБА_6 то є придурок. Згодом обвинувачений, який, сидячи, перебував біля потерпілої, вирішив закурити, для чого висік вогонь із запальнички, як раптом ОСОБА_8 спалахнула. І саме в цей час ОСОБА_6 розумів, що налив потерпілій випити не спирт, а розчинник. Палаюча ОСОБА_8 підвелася, тому вогонь пішов по ній угору. Рятуючи її, обвинувачений почав зривати з неї одяг та поливати її водою. Згодом постраждала від вогню ОСОБА_8 лягла на ліжко поруч із ОСОБА_10 , проте наказала швидку допомогу їй не викликати. Тому ОСОБА_6 пішов геть та ліг спати. Хто викликав потерпілій швидку допомогу, йому не відомо. Згодом приїхали співробітники поліції, які затримали обвинуваченого. Пред`явлений до нього цивільний позов обвинувачений визнав частково лише в частині стягнення матеріальної шкоди, віднісши вирішення позову в частини моральної шкоди на розсуд суду.
Сторона захисту наполягала на перекваліфікації дій ОСОБА_6 з пред`явленого йому обвинувачення у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 - п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, на ст. 128 КК України та зазначала на правильності кваліфікації його дій саме як необережного заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження.
Під час судового розгляду досліджувались й докази, що були подані суду стороною обвинувачення: показання потерпілої, показання свідків, документи та висновки експертів.
Так, відповідно до протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення потерпіла ОСОБА_8 повідомила старшого оперуповноваженого Вільнянського ВП Пологівського ВП ГУНП у Запорізькій області ОСОБА_12 про те, що 13 вересня 2019 року ОСОБА_6 облив її невідомою речовиною та підпалив (а.с. 1 т. 2).
Допитана судом потерпіла ОСОБА_8 показала суду, що ОСОБА_6 є її сусідом. До події злочину між ними конфліктів не було. В день, коли сталася подія злочину, її до себе додому покликав обвинувачений, який повідомив ОСОБА_8 , що її бажає бачити його мати. Натомість, завітавши до будинку обвинуваченого, потерпіла побачила, що у помешканні перебували ОСОБА_11 та на той час її співмешканець ОСОБА_10 . Останній почав вимагати від потерпілої повернути гроші та почав бити її за борг. При цьому, ОСОБА_6 намагався його заспокоїти, хоча згодом сам почав вимагати у неї гроші. Як зрозуміла остання, від неї вимагали повернути гроші за зерно, яке їй надавали. Під час конфлікту обвинувачений, взявши з печі пляшку, вилив прямо на потерпілу якусь рідину, що потрапила їй на шию, живіт, руки, ноги та сукню. Тут ОСОБА_8 побачила в руках ОСОБА_6 запальничку, яку привів у дію обвинувачений, від чого на потерпілій спалахнув вогонь. Хто викликав їй швидку допомогу, ОСОБА_8 не знає. Крім того пояснила суду, вона не розуміє мотивів таких жорстоких дій обвинуваченого.
За інформацією КУ «Запорізька станція екстренної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької міської ради виклик бригади швидкої допомоги задля госпіталізації ОСОБА_8 було отримано диспетчером 13.09.2020 року о 18-12 год. (а.с. 117, 118 т.2).

З листа директора КНП «Міська лікарня екстренної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради від 28.11.2019 року слідує, що потерпіла ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована по АДРЕСА_2 , знаходилася на лікуванні в опіковому відділенні з 20-05 год. 13.09.2019 року (а.с. 120 т.2).

Ухвалами слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 25.11.2019 року та від 02.12.2019 року слідчому в цьому кримінальному провадженні було надано доступ до медичної документації (карти стаціонарного хворого та рентгенограм на ім`я ОСОБА_8 ), з можливістю отримання копій та оригіналів (а.с. 35-36, 42 т. 2).
Відповідно до протоколів тимчасового доступу до речей і документів від 28.11.2019 року та від 04.12.2019 року з додатками слідчий в цьому кримінальному провадженні вилучив копії та оригінал медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_8 та дві рентгенограми (а.с. 37-39, 43-44 т. 2).
Як слідує із висновку експерта № 54 від 04.12.2019 року, на підставі дослідження наданих медичних документів судово-медичний експерт ОСОБА_13 дійшов до висновку, що у ОСОБА_8 були виявлені наступні тілесні ушкодження: опіки обличчя, живота, грудної клітки, правої верхньої кінцівки, лівої кисті, обох стегон та пахових ділянок І-ІІАБ-ступеню, що займають 40% (20%) поверхні тіла. Зазначені опіки термічні та кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості, що не були небезпечними для життя, але спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні (більш як 21 день). Перелічені ушкодження утворилися в результаті травматичного впливу термічного чинника з високою температурою. Можливість утворення даних тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 в строк (13.09.2019 року) і за обставин, зазначених у медичних документах та постанові слідчого, не виключається. За характером травмуючого фактору (горюча/займиста рідина) та локалізацією травмованих ділянок виявлені у потерпілої опіки цілком могли утворитися за зазначених нею обставин (а.с. 47-53 т.2).
Згідно із складеним 8 жовтня 2019 року року старшим слідчим СВ Вільнянського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області майором поліції ОСОБА_14 протоколом того ж дня у період часу із 16-30 год. по 16-50 год. на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було проведено слідчий експеримент за участю підозрюваного ОСОБА_6 . Останній, будучи під особистий підпис повідомлений про права підозрюваного, у тому числі не говорити нічого з приводу підозри, відмовитися у будь-який час давати показання, за участі захисника ОСОБА_15 добровільно повідомив про обставини вчинення злочину. Так, підозрюваний показав, що після 17-00 год. 13.09.2020 року, як у них закінчився самогон, який вони пили до того, ОСОБА_8 почала просити дати їй ще спиртного, якого вже не було. Оскільки потерпіла не вгамовувалася та весь час запитувала про алкоголь, ОСОБА_6 вирішив її провчити, у зв`язку із чим достав із печі пластикову пляшку ємкістю близько 1 л, у який знаходився розчинник для фарби, та зі словами: «На пий!», - дав її ОСОБА_8 . Остання, зробивши ковток з пляшки, виплюнула її вміст на себе спереду (на одяг), від чого обурилася та почала ображати ОСОБА_6 , через що обвинувачений на неї розсердився, тому дістав з кишені запальничку, підніс її до одягу потерпілої та запалив її одяг зайнявся полум`ям. Після того як одяг загорівся, він намагався загасити полум`я, а саме - зривав з ОСОБА_8 її одяг. Зірвавши з потерпілої сукню, він кинув її спочатку на ліжко, потім на тумбу в куті кімнати, де загасив водою. Пляшку із залишками розчинника для фарби він викинув на подвір`ї домоволодіння. Підозрюваний також додав, що умислу на вбивство потерпілої він не мав. Детальний хід проведеної слідчої дії відображений на доданому до протоколу відеозаписі на диску для лазерних систем зчитування (а.с. 96-98 т. 2).
Згідно з висновком експерта ОСОБА_13 № 44 від 10.10.2019 року при огляді ОСОБА_6 були виявлені рубець на тильній поверхні правої кісті в ділянці 1-о міжпальцевого проміжку та в ділянці п`ястково-фалангового суглобу 2-го пальця правої кисті; рубець на тильній поверхні міжфалангового суглобу 1-го пальця правої кисті, які утворилися на місці ран (опікових поверхень), що загоїлися. Не виключається можливість утворення ран (опікових поверхень), на місці яких утворилися рубці, в результаті травмуючого впливу високої температури полум`я на шкіряний покрив тильної поверхні правої кисті. Вказані рани (опікові поверхні) кваліфіковані як легкі тілесні ушкодження. При цьому, експертом не виключається можливість утворення тілесних ушкоджень правої кисті у ОСОБА_6 в строк (13.09.2019 року) та за обставин, вказаних в ухвалі слідчого судді про призначення експертизи та зазначених самим ОСОБА_6 при його освідуванні (а.с. 58-59 т. 2).
Крім того, з висновку судово-психіатричної експертизи № 476 від 23.10.2019 року слідує, що що ОСОБА_6 виявляє ознаки психічного розладу у виді психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності. У період здійснення інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, а перебував у стані гострої алкогольної інтоксикації. У ситуації, що досліджувалася, ОСОБА_6 міг усвідомлювати свої дії та керувати ними (а. с. 107-115 т. 2).
У протоколі слідчого експерименту від 29.11.2019 року наведені пояснення свідка ОСОБА_10 , який в ході вказаної слідчої дії зазначив, що події вечора того дня він пам`ятає фрагментарно, адже находився у стані сильного алкогольного сп`яніння. Так, пам`ятає, що ОСОБА_6 «крутився» біля ОСОБА_8 та у якийсь момент одяг на потерпілій спалахнув полум`ям. Після цього ОСОБА_8 почала бігати по будинку та кричати від болю. Також свідок додав, що хтось при цьому зривав з потерпілої одяг. Детальний хід проведеної слідчої дії відображений на доданому до протоколу відеозаписі на диску для лазерних систем зчитування (а.с. 84-87 т. 2).
Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні повідомив, що того дня вони з обвинуваченим та ОСОБА_11 разом вживали вдома у ОСОБА_6 спиртні напої. Згодом до них завітала ОСОБА_8 - вона прийшла пізніше, але коли саме, свідок не пам`ятає. Вона сиділа разом з ними у кімнаті, але дещо в сторонці біля печі. При цьому, чи вживала потерпіла з ними спиртні напої, ОСОБА_10 також не пам`ятає, але пригадав, що ОСОБА_6 стояв також коло печі біля потерпілої, як раптом свідок побачив, що ОСОБА_8 горить, але як саме відбулося загоряння, він не зрозумів. ОСОБА_6 почав знімав з потерпілої її палаючий одяг, ОСОБА_10 також намагався загасити вогонь на потерпілій. Коли приїхала швидка допомога, яку незрозуміло для свідка, хто викликав, ОСОБА_8 вже лежала на ліжку в іншій кімнаті.
Згідно із складеним 29 листопада 2019 року старшим слідчим СВ Вільнянського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області майором поліції ОСОБА_14 протоколом того ж дня у період часу із 14-15 год. по 14-33 год. на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було проведено слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_11 , який під час даної слідчої дії пояснив за яких обставин 13.09.2019 року потерпілій були спричиненні тілесні ушкодження. Зокрема, свідок показав, що ОСОБА_8 запитала у присутніх в кімнаті будинку, чи є ще щось випити, на що ОСОБА_6 звідкись взяв прозору пластикову пляшку та передав її ОСОБА_8 . Остання зробила ковток з пляшки та відразу виплюнула рідину на себе, яка потрапила на одяг спереду. Свідок зрозумів, що у пляшці не алкоголь, а якась хімічна рідина, оскільки відчувався різкий хімічний запах, схожий на запах розчинника для фарби. ОСОБА_8 обурилася за це на ОСОБА_6 , який дав їй випити не алкоголь, тому почала ображати його, на що ОСОБА_6 , присівши навпочіпки перед ОСОБА_8 , яка при цьому сиділа на лавці, дістав з шортів запальничку та запалив її. Від цього одяг на ОСОБА_8 зайнявся полум`ям. Свідок також додав, що ОСОБА_6 намагався загасити полум`я, а саме, зупиняв ОСОБА_8 , яка голосила та бігала по будинку, зривав з неї палаючий одяг. Детальний хід проведеної слідчої дії відображений на доданому до протоколу відеозаписі на диску для лазерних систем зчитування (а.с. 84-87 т. 2).
Свідок ОСОБА_11 пояснив безпосередньо суду, що потерпіла це його колишня дружина, а обвинувачений був та є його сусідом. В день, коли трапилася подія, вони усі разом вживали спиртні напої. ОСОБА_6 з потерпілою сидів окремо від інших, під час чого між ними сталася якась сварка. Так, обвинувачений подав потерпілий пляшку, яку взяв, як здається свідкові, з печі. ОСОБА_8 , у свою чергу, зробила ковток з цієї пляшки, але відразу виплюнула рідину, сказавши, що обвинувачений - придурок, як раптом спалахнула. Натомість, звідки здійнялося полум`я, свідок не згадав. ОСОБА_6 був поряд з ОСОБА_8 та одразу почав її гасити.
Допитана в якості свідка ОСОБА_16 показала суду, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є її сусідами. Того дня свідок побачила як з будинку обвинуваченого пішов дим, після чого на вулицю вискочив ОСОБА_6 . ОСОБА_16 побігла до того будинку, де побачила, що в одній з кімнат сидів ОСОБА_11 , в іншій на ліжку лежали ОСОБА_10 та постраждала від опіків потерпіла, якій свідок викликала швидку допомогу.

За даними протоколу огляду місця події, складеного 13.09.2019 року слідчим СВ Вільнянського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області майором поліції ОСОБА_14 , у присутності понятих, експерта-криміналіста та власниці житла ОСОБА_17 того ж дня з 21-40 год. до 01-10 год. наступної доби був проведений огляд місця події - території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Так, на подвір`ї вказаного домоволодіння було виявлено та вилучено пляшку об`ємом 0,5 л із написом «УАЙТ», фрагмент одягу коричневого кольору із слідами обвуглення, кіптяви та горіння. В кімнаті № 1 вказаного будинку, зокрема, було виявлено та вилучено: з матрацу на ліжку - виріз матерії зі слідами плавлення, з бильців ліжка зразки кіптяви, з підлоги 4 згорілих сірника. Детальний хід проведеної слідчої дії відображений у додатках до протоколу: схемі території оглянутого домоволодіння, фототаблиці та на відеозаписі на диску для лазерних систем зчитування (а.с. 3-17 т. 2).
Вказаний огляд домоволодіння був проведений зі згоди власниці житла ОСОБА_17 (а.с. 2 т.2). Також, ухвалою слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.09.2019 року за клопотанням слідчого, погодженим із прокурором, було надано дозвіл на огляд зазначеного житла (а.с. 25-26, т.2).
Крім того, ухвалою слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.09.2019 року за клопотанням слідчого про арешт майна, поданого у межах даного кримінального провадження, було накладено арешт на всі предмети, що були вилучені під час огляду у період 21-40 год. 13.09.2019 року по 01-10 год. 14.09.2019 року території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено заборону на користування, розпорядження та відчуження відносно вказаного майна (а.с. 31-32 т. 2).
Як випливає із висновку експерта ОСОБА_18 № 6-378 від 25.10.2019 року надана на дослідження рідина у полімерній пляшці з написом «УАЙТ» ємністю 0,5 л є нафтопродуктом, а саме - бензином-розчинником «Уайт-спірит» (а.с. 69-73 т. 2).
Оцінюючі перераховані вище безпосередньо досліджені судом докази на предмет їх належності, достовірності та допустимості, суд виходить з наступних положень чинного законодавства, а також міжнародних норм.
Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Відповідно до вимог ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Відповідно до ст. 337 ч. 1 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Стаття 374 ч. 3 п. 2 КПК України вказує, що у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою має міститись, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом в межах розумного створені як стороні обвинувачення, так і стороні захисту, а також потерпілій усі умови для надання доказів та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.
Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постановлення законного і справедливого рішення у справі.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» № 5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.
Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу.
Саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.
При цьому, стороною захисту суду не заявлялося про недопустимість досліджених під час судового розгляду перелічених вище доказів.
Досліджені в судовому засіданні докази суд вважає належними та допустимими, в сукупності ці докази підтверджують той факт, що саме ОСОБА_6 13.09.2019 року умисно спричинив потерпілій ОСОБА_8 термічні опіки, завдавши тілесні ушкодження середньої тяжкості.
При кваліфікації дій обвинуваченого суд виходить з наступного.
Стороною обвинувачення дії ОСОБА_6 щодо спричинення тілесних ушкоджень потерпілій кваліфіковані за ст. 15 ч.2 ст. 115 ч. 2 п. 4 КК України як закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з особливою жорстокістю, так як особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Сторона захисту наполягала на тому, що дії обвинуваченого із завдання тілесного ушкодження ОСОБА_8 слід кваліфікувати за ст. 128 КК України як необережне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження.
Водночас суд не погоджується ані з кваліфікацією сторони обвинувачення, ані з доводами сторони захисту щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 , виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Згідно з ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі (ст. 15 ч.2 КК України).
Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.
При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.
Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Оцінивши надані в даному кримінальному провадженні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не надано суду достатніх доказів наявності у ОСОБА_6 умислу саме на позбавлення життя ОСОБА_8 , показання якої в частині її облиття рідиною з пляшки ОСОБА_6 не знайшли свого об`єктивного підтвердження.
Так, відповідно до показань потерпілої, свідка ОСОБА_11 , самого ОСОБА_6 , висновку експерта ОСОБА_13 № 54 від 04.12.2019 року та висновку експерта ОСОБА_18 № 6-378 від 25.10.2019 року, фактичні дані з яких узгоджуюитться між собою, обвинуваченим потерпілій в результаті травматичного впливу термічного чинника з високою температурою - бензином-розчинником «Уайт-спірит» - було спричинено термічні опіки, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості, що стороною захисту під час судового розгляду власне й не оспорювалося.
Тілесні ушкодження - це протиправне і винне порушення анатомічної цілості тканин, органів потерпілого та їх функцій, що виникає як наслідок дії одного чи кількох зовнішніх ушкоджуючих факторів.
В даному випадку виявлені у потерпілої тілесні ушкодження кваліфіковано експертом за тією ознакою, що вони не були небезпечними для життя, але спричинили тривалий розлад її здоров`я строком понад 3 тижні (більш як 21 день).
Аналізуючи дії як потерпілої, так і дії обвинуваченого щодо завдання останній тілесних ушкоджень суд дійшов висновку, що їх умисному спричиненню обвинуваченим передувала образа останнього з боку самої ОСОБА_8 як її реакція на те, що замість алкогольного напою ОСОБА_6 їй було надано для вживання бензин-розчинник.
При цьому, з фактичних обставин справи судом встановлено, що в результаті умисних дій обвинуваченого через застосування ОСОБА_6 запальнички на потерпілій здійнявся вогонь від загоряння парів бензину-розчинника «Уайт-спірит», ковток якого вона, за задумом ОСОБА_6 , мала випити з поданої їм пляшки, проте цього не сталося, бо ОСОБА_8 виплюнула таку рідину спереду на себе з потряплянням її як на одяг потерпілої, так і на тіло останньої.
Як вже зазначалося судом, ОСОБА_6 спричинив потерпілій ОСОБА_8 термічні опіки, завдавши тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Інших тілесних ушкоджень, які б локалізувалися у життєво важливих органах та становили хоча б якусь загрозу життю потерпілій обвинувачений їй не спричиняв.
При цьому, після загоряння на потерпілій парів бензину-розчинника ОСОБА_6 одразу ж припинив свої дії, оскільки після цього жодних дій, які б загрожували життю ОСОБА_8 , ОСОБА_6 не вчиняв, маючи таку можливість, адже поряд в кімнаті, де перебувала і постраждала, і обвинувачений залишалася пляшка з вмістом бензину-розчинника, який обвинуваченим надалі застосовано не було - він такою нагодою не скористався та не продовжував застосовувати бензин-розчиник з термічним чинником високої температури і спричиняти надалі тілесні ушкодження ОСОБА_8 з метою досягнення бажаного наслідку у виді смерті потерпілої, яка залишалася живою.
Водночас одразу після спалаху на потерпілій вогню обвинувачений намагався загасити його, тобто вчиняв дії, спрямовані на відвернення негативних наслідків від злочину
Крім того, стороною обвинувачення суду не було надано жодних доказів існування стійких неприязних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які могли б викликати у обвинуваченого бажання позбавити проживаючу з ним в одному селі потерпілу життя, а сама сварка між ними виникла вдома у ОСОБА_6 з незначного приводу - через те, що замість алкогольного напою потерпілій було надано для вживання бензин-розчинник.
Сукупність вищевикладеного переконує суд у тому, що позбавлення життя потерпілої не охоплювалось умислом обвинуваченого ОСОБА_6 , тобто на переконання суду, умисно спричиняючи ОСОБА_8 перелічені вище термічні опіки ОСОБА_6 мав на меті не позбавлення потерпілої життя, а виключно нанесення їй тілесного ушкодження, ступінь тяжкості якого умислом обвинуваченого й не охоплювався.
Оцінюючи доводи сторони захисту про те, що дії ОСОБА_6 в цій частині були необережними суд виходить з наступного.
Стаття 23 КК України дає визначення вини як є психічного ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.
Відповідно до ст. 24 КК України умисел поділяється на прямий і непрямий.
Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
Статтею 25 КК України визначено, що необережність поділяється на кримінальну протиправну самовпевненість та кримінальну протиправну недбалість.
Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення.
Необережність є кримінальною протиправною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.
При цьому, твердження обвинуваченого суду про те, що загоряння потерпілої сталося від його дій випадково, бо застосовуючи запальничку задля паління, він не розумів, що на потерпілу потрапив бензин-розчинник, суд знаходить такими, що не відповідають дійсності, та розцінює їх як позицію захисту, яка спрямована на зменшення обсягу відповідальності обвинуваченого.
Так, на умисні дії обвинуваченого, які виразилися у піднесенні застосованої ним запальнички до одягу ОСОБА_8 , яке було просякнуте горючою рідиною (бензином-розчинником), вказують: послідовні пояснення потерпілої як безпосередньо надані в судовому засіданні, так і відображені у протоколі прийняття її заяви про вчинене кримінальне правопорушення; пояснення самого ОСОБА_6 , які він добровільно надав в ході слідчого експерименту за участю його захисника, будучі повідомленим про право нічого не говорити з приводу підозри проти нього, які узгоджуються з пояснення свідка ОСОБА_11 , що були надані ним також під час слідчого експерименту, коли названий свідок стверджував, що ОСОБА_6 передав потерпілій у пляшці не алкоголь, а якусь хімічну рідину, оскільки відчувався різкий хімічний запах, схожий на запах розчинника для фарби, хоча сам свідок у цей час перебував навіть не поряд з ОСОБА_19 , біля якої й знаходився обвинувачений.
Разом з тим, спричиняючи потерпілій термічні опіки за допомогою травматичного впливу термічного чинника з високою температурою (бензина-розчинника) обвинувачений, на переконання суду, достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно істотну шкоду здоров`ю ОСОБА_8 . Водночас, обвинувачений не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно ним потерпілій.
У таких випадках особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно - умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження.
На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що поєднання обставин, обстановки та умов, за яких були спричинені потерпілій тілесні ушкодження, мети та мотивів ОСОБА_6 , виключає кваліфікацію дій останнього за ст. 15 ч.2 ст. 115 ч.2 п.4 КК України як закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з особливою жорстокістю, так як особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі,.
Таким чином, підстав для будь-яких розумних сумнівів щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 в умисному спричиненні ОСОБА_8 тілесного ушкодження середньої тяжкості під час судового розгляду справи встановлено не було, а тому суд дії обвинуваченого суд кваліфікує за ст. 122 ч.1 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Отже, суд, на виконання вимог ст. 67 КПК України, аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням наведені докази, з урахуванням їх допустимості, належності достатності, об`єктивності та достовірності, враховуючи, що по справі було забезпечено всебічний, повний та об`єктивний розгляд усіх її фактичних обставин, дійшов висновку про доведеність вищевикладеного судом обвинувачення.
Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України судовий розгляд в суді першої інстанції проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Змінюючи кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 суд виходить з того, що злочин, передбачений ст. 122 ч. 1 КК України є менш тяжким ніж злочин, передбачений ст. 15 ч.2 ст. 115 ч.2 п.4 КК України, внаслідок чого при перекваліфікації дій обвинуваченого його право на захист не порушується.
При вирішенні цивільного позову, заявленого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Як цивільний позивач, ОСОБА_8 підтримала заявлений позов у кримінальному провадженні, за яким просила стягнути з обвинуваченого на її користь матеріальну шкоду у розмірі 38 834,76 гривень та 300 000 гривен - на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення ОСОБА_6 щодо неї злочину.
Згідно ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушення або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.
Відповідно до вимог ч.1 ст.61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.
У відповідності до вимог ст.ст. 127, 128, 129 КПК України обов`язок про відшкодування матеріальної та моральної шкоди вироком покладається на підозрюваного, обвинуваченого.
Вимоги позову про відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_8 обгрунтувала тим, що у зв`язку зі спричиненням їй через протиправні дії обвинуваченого тілесних ушкоджень вона понесла витрати на власне лікування. Такі обставини знайшли своє підтвердження наданими потерпілою суду доказами випискою із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_8 та фіскальними чеками про придбання лікарських препаратів, достовірність яких не була спростована під час судового розгляду, та, власне, позов у названій частині визнавався стороною захисту, у зв`язку з чим судом вказані позовні вимоги задовольняються у повному обсязі.
Вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_8 обґрунтувала з посиланням на те, що в результаті протиправних дій обвинуваченого вона зазнала моральної шкоди, яка полягає у душевних та фізичних стражданнях, що виникли внаслідок нанесення їй тілесних ушкоджень, пережитому нею стресі, стані психологічної напруженості.
Заслухавши цивільного позивача та позицію обвинуваченого з приводу заявленого позову в названій частині, який ОСОБА_6 просив вирішити на розсуд суду, оцінивши у сукупності всі надані на обґрунтування цивільного позову докази, суд задовольняє цивільний позов частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. ст. 22, 23, 1167, 1168 ЦК України, особа має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої їй внаслідок порушення її прав, зокрема, витрат, які особа зробила або повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також втрат через перенесені душевні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою відносно членів його сім`ї або близьких родичів.
Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів.
Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.
Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації, а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.
Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з Прав Людини (далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.
Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте, розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.
Аналізуючи наведене суд встановив, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позову, знайшли своє підтвердження сукупністю доказів, які логічні, послідовні, достовірні та достатні для висновку про те, що потерпілій внаслідок спричинення тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості завдана моральна шкода, яка полягає у перенесених через отримані термічні опіки фізичних та душевних стражданнях, що призводить до психологічної травми.
Протиправні дії обвинуваченого, що полягли у завданні ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, вимусили позивача проявляти наполегливість у відстоюванні своїх прав у кримінальному провадженні, додатково пережити нервові хвилювання. Крім того, потерпіла отримала шрами та рубці внаслідок загоєння термічних опіків, які, на думку суду, немалозначно вплинули на зовнішній вид її тіла.
Відтак, враховуючи, що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо пов`язана з отриманням нею тілесних ушкоджень, розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості втрачену психологічну рівновагу відновити.
Аналізуючи суть самого порушення прав позивача, виходячи з справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, суд визначає розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у 150 000 гривень, що є достатнім для компенсації немайнових втрат, які в інший, негрошовий спосіб, поновити неможливо, та реальним з точки зору виконання судового рішення як складової права на справедливий суд та однієї з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено, адже ОСОБА_6 не висловив каяття у вчиненні ним злочину при викладених судом обставинах.
Стороною обвинувачення ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні злочину в стані алкогольного сп`яніння. При цьому, факт перебування ОСОБА_6 на час події злочину в стані алкогольного сп?яніння стороною захисту не спростовувався та підтверджений показаннями самого обвинуваченого, які узгоджуються з показаннями допитаних судом свідків, зазначивших про спільне вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_6 незадовго до вчинення ним кримінального правопорушення.
Отже, обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, судом визнається вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Питання призначення покарання судом вирішується у відповідності до загальних засад, передбачених ст. 65 КК України, де поряд із кваліфікацією дій винуватої особи враховується й ряд інших чинників.
При призначенні покарання обвинуваченому суд ураховує позицію сторін обвинувачення та захисту, бере до уваги вищевказану обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченого, враховує ступінь тяжкості учиненого злочину, який закон відносить до категорії злочинів середньої тяжкості, фактичні обставини вчиненого, зокрема, наслідки - спричинення потерпілій тілесних ушкоджень в результаті травматичного впливу термічного чинника з високою температурою, суд враховує й відомості про особу винуватого: на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, офіційно ніде не працює, оскільки документів на підтвердження іншого не надав, має постійне місце проживання, де зловживає алкогольними напоями та авторитетом серед населення не користується, до військової строкової служби не призивався через попередні засудження.
Суд також враховує і суб`єктивне ставлення обвинуваченого до вчиненого ним злочину критики до своєї протиправної поведінки не висловив, і його поведінку після вчинення злочину жодних дій на відшкодування спричиненої потерпілій шкоди не вчинив, хоча й не обмежений у працездатності.
Усе вищевказане у сукупності, на переконання суду, свідчить про неможливість його соціальної адаптації без реальної ізоляції від суспільства.
Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 за вчинений злочин покарання у виді позбавлення волі на строк, в межах санкції відповідного закону про кримінальну відповідальність, зважаючи на можливість виправлення обвинуваченого лише шляхом строкової ізоляції від суспільства.
На думку суду, вказане покарання випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, отже, воно буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів як ним самим, так й іншими особами, тобто покарання, що призначається, досягне мети, передбаченої ст. 50 КК України.
Зважаючи на те, що у справі встановлено не встановлено обставин, які пом`якшували б покарання обвинуваченому, судом не встановлено достатніх підстав для застосування при призначенні йому покарання положень ст. 69 КК України, як не встановлено і законних підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання, що призначається.
Відносно обвинуваченого ОСОБА_6 під час судового розгляду був застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту, строк дії якого закінчився.
Вирішуючи питання про запобіжний захід до набрання вироком суду законної сили, суд виходить з того, що на момент ухвалення вироку суду не зник та не зменшився ризик переховування ОСОБА_6 від суду, бо перспектива відбування ним реального покарання за вчинений злочин може спонукати обвинуваченого до переховування від суду. Такий висновок суду підкрімплюється аналізом процесуальної поведінки ОСОБА_6 , яка мала місце за час судового розгляду справи.
Виходячи з цих міркувань, суд вважає доцільним застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, який є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Також судом вирішуються питання щодо речових доказів згідно ст. 100 КПК України та стягнення витрат за проведення експертиз у відповідності до положень ст. 124 КПК України.
Так, відповідно до ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу; витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.
Оскільки проведення судових експертиз здійснювалося за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділялися експертній установі з Державного бюджету України, відповідно до вимог ч. 2 ст. 122, ч.2 ст. 124 КПК України суд має стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати у справі, які складають документально підтверджені витрати на проведення експертиз в загальній сумі 20 103 гривні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 373, 374 КПК України, ст. 122 ч. 1 КК України, суд

УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 122 ч. 1 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
До набрання вироком суду законної сили застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з часу його фактичного затримання.

Зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_6 час його попереднього ув`язнення (перебування під вартою) у період з 14 вересня 2019 року по 29 січня 2020 року.
Позов ОСОБА_8 задовольнити частково та стягнути на її користь з ОСОБА_6 38 834,76 гривень на відшкодування спричиненої матеріальної шкоди та 150 000 гривень на відшкодування спричиненої моральної шкоди.
У іншій частині позову ОСОБА_8 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати в сумі 20 103 гривні.
Скасувати арешт накладений на речові докази: виріз матерії, зразки кіптяви, 4 згорівших сірники, фрагмент одягу, 2 полімерні пляшки, 2 скляні чарки, керамічну чашку, 2 запальнички, 8 дактокарт, зразки букальних клітин (3 шт.), змиви з рук ( 3 шт.), які перебувають у камері зберігання речових доказів Вільнянського ВП Поголівського ВП Головного управління Національної поліції України у Запорізькій області, та знищити їх.
Скасувати арешт накладений на речові докази: шорти, які перебувають у камері зберігання речових доказів Вільнянського ВП Поголівського ВП Головного управління Національної поліції України у Запорізькій області, та повернути їх ОСОБА_6 за належністю.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для особи, яка перебуває під вартою, з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Роз`яснити обвинуваченому, захиснику, потерпілій, право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. Обвинуваченому, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, також роз`яснити право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_20