ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/1426/21 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне тяжке тілесне ушкодження
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2021 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Ветлуга Нижегородської області Росія, громадянину України, із середньою освітою, який офіційно не працює, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 17 березня 2021 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики переховування обвинуваченого від суду та незаконного впливу на недопитаних свідків, експерта , спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати. При цьому судом враховано тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання винним у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, дані про особу обвинуваченого, який не має стійких соціальних зв`язків, зловживав спиртними напоями та лікувався від алкоголізму.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить скасувати ухвалу про продовження строку тримання під вартою та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт.

Захисник зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Ризики, заявлені прокурором, ним не доведені та не підтверджені у суді. Обставини, які містяться в матеріалах справи, не можуть свідчити про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на думку апелянта, зазначені обставини обумовлені в першу чергу складними життєвими обставинами самого підзахисного. Так, в зв`язку з безробіттям у регіоні, обвинувачений не міг знайти постійне місце роботи, в зв`язку з чим він розраховував на непостійні заробітки. Проживав з матір`ю, яка страждала на хронічний алкоголізм, через що, намагався вилікувати її, доглядав за нею, купував ліки, слідкував, щоб вона не вживала алкогольні напої. Також допомагав хворому батькові, який проживав за іншою адресою. Вказані обставини зумовили те, що в січні 2020 року обвинувачений вимушений був виїхати на заробітки до Польщі. Крім того, за своїми фізичними вадами обвинувачений не міг мати дітей та вживав спиртні напої, не зловживаючи цим. Прокурор в суді не довів посилання на те, що ОСОБА_6 вживає спиртні напої та знаходиться в зв`язку з цим на лікуванні.
Судом залишено по за увагою, що були допитані свідки, які не бачили як було вчинене кримінальне правопорушення та вони не надавали свідчень, які б доказували вину обвинуваченого. Спеціаліст у даному кримінальному провадженні не був задіяний. Відтак у обвинуваченого відсутній сенс впливати на вказаних осіб.
При цьому суд не наводить обґрунтування неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.
Між тим, обвинувачений, дізнавшись про те, що його матері спричинені тілесні ушкодження, викликав медичну допомогу та чекав приїзду поліцейських, не переховувався, давав правдиві, стабільні показання як на досудовому слідстві, так і у суді.
Захисником в судовому засіданні 18.01.2021 р. надані матеріали кримінального провадження, які вказували на наявність сумнівів у тому, що злочин було скоєно саме обвинуваченим. Вказані обставини суд не врахував та не дав їм належну оцінку.
У судове засідання учасники судового провадження не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від прокурора та захисника надійшли клопотання про слухання справи без їх участі. Обвинувачений не подавав клопотання про розгляд справи з його участю.
Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч. 1 ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, незаконного впливу на свідків , експертів у цьому кримінальному провадженні, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Прокурор обґрунтовує підозру ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, зібраними під час досудового розслідування доказами.
Колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 інкримінується умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Даний злочин відноситься до злочинів проти життя та здоров`я особи і ці злочини носять підвищену суспільну небезпеку.
Належить також врахувати, що ОСОБА_6 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, умисно наніс потерпілій своїй матері ОСОБА_9 численні удари руками та ногами в область тулуба, шиї та голови, точну кількість яких в ході досудового розслідування встановити не вдалось можливим, від яких остання померла.
При цьому колегія суддів ґрунтується на принципі презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачується ОСОБА_6 .
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»)

Крім того ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Між тим, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Між тим, саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , який не працює, законних джерел заробітку не має, не одружений, дітей на утриманні не має, що свідчить про відсутність стійких соціальних зв`язків, зловживав спиртними напоями та лікувався від алкоголізму, може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Крім того, оскільки судовий розгляд даного провадження триває, на теперішній час не допитані всі свідки, експерти, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність ризику незаконного впливу на зазначених осіб.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Доводи захисника, що свідки у даному кримінальному провадженні допитані та не повідомили обставин, які б підтверджували вину ОСОБА_6 , не виключають можливості настання ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому, питання про винуватість чи невинуватість обвинуваченого не вирішується судом наперед, оскільки надані суду докази повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Посилання захисника на те, що обвинувачений не має наміру переховуватися, викликав допомогу та чекав на приїзд поліцейських на місці злочину, давав правдиві, стабільні показання не спростовують висновків суду щодо існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, з огляду на наведені вище обставини.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому.

Також колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2021 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді -