Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6363/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 537 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
захисника: ОСОБА_7
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження за апеляційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 21 липня 2020 року про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання за вироком Харківського обласного суду від 30 грудня 1998 року.

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 31 липня 2020 року у задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 за вироком Харківського обласного суду від 30.12.1998 за ст.ст. 93 п.п. «а, г, е», 142 ч. 3, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав.

Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_8 засуджений вироком Харківського обласного суду від 30.12.1998 року за ст.ст. 93 п.п. «а, г, е», 142 ч. 3, 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари з конфіскацією майна, яке є його власністю. Ухвалою Верховного Суду України від 25.05.2000 року вирок суду змінила, замінила покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі. Ухвалою Харківського обласного суду від 20.10.2000 року початок строку покарання визначено з 29.07.1997 року; відповідно до ухвал Богунського районного суду м. Житомира зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 29.07.1997 року (дати затримання) по 25.05.2000 року (день набрання вироком законної сили) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Стаття 93 Кримінального кодексу України, яка діяла на момент вчинення злочинів (1998 рік), передбачала покарання за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах у виді позбавленні волі на строк від 8 до 15 років або смертну кару. 29.12.1999 року Конституційний Суд України визнав положення ст. 93 КК України, яка передбачає смертну кару як вид покарання таким, що не відповідає Конституції України. У зв`язку з цим 22.02.2000 року було внесено зміни в ст. 93 КК України відповідно до Закону України від «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального, Кримінально-трудових кодексів України» в частині зміни виду покарання «смертної кари» на «довічне позбавлення волі». Судом при призначенні покарання було застосовано покарання за вчинений злочин у виді довічного позбавлення волі, тобто було застосовано вимоги вказаної статті 5 КК України щодо пом`якшення покарання. Велика Палата Верховного Суду, розглянувши 08.07.2020 заяву про перегляд судових рішень на підставі рішення ЕСПЛ у справі «Петухов проти України № 2», зазначила, що довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. З цієї Конвенції. Оскільки засуджений був визнаний винним у вчинені разом з іншою особою вмисного вбивства інших людей (двох жінок), щодо нього і було застосовано певний вид обмеження волі, що в даному випадку не є надмірний, не є шкідливим для особи, оскільки визначений законодавством України, тобто право засудженого на життя, свободу не були порушені, а тому підстав для заміни визначеного виду покарання засудженому немає.

В поданій апеляційній скарзі та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_8 просить зазначену ухвалу суду скасувати та звільнити його від відбування покарання по відбуттю ним 15 років позбавлення волі. Посилається на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 березня 2019 року у справі «Петухов проти України» №2 зазначив, що довічне позбавлення волі без перспективи скоротити строк є порушення ст.3 Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини. 21.07.2020 року в ході розгляду справи звернувся до суду з усним клопотанням про приведення його вироку у відповідність, тобто покарання у виді довічного позбавлення волі без будь-яких фактичних перспектив звільнення замінити на інший вид покарання, який не суперечить ст.3 вказаної вище Конвенції. Також засуджений зазначає, що суд першої інстанції беручи до уваги рішення Великої палати Верховного Суду по справі «Петухов проти України №2» від 8.07.2020 року, не взяв до уваги, що Європейський Суд з прав людини в цьому ж рішенні по справі «Петухов проти України №2» прямо вказав, що довічне позбавлення волі у тому вигляді, в якому воно є на даний період часу, без реалістичних перспектив на звільнення є порушенням ст.3 Конвенції. Тобто, суд першої інстанції наводить аргументи, які не мають сенсу. Довічне позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції. Відповідно до Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» рішення ЄСПЛ є обов`язковими до виконання.

В доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_8 просив також ьвизнати факт того, що призначене йому довічне позбавлення волі не має реалістичних перспектив звільнення, як встановлено рішенням ЄСПЛ в справі Петухова, що є порушенням ст. 3Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також просив припинити по відношенню до нього зазначені порушення, замінивши покарання у виді дорвічного позбавлення волі покаранням, яке не суперечить ст. 3 Конвенції ( 15 років позбавлення волі), яке при цьому передбачене санкціями відповідних статей КК України.

В судовому засіданні захисник доводи та вимоги апеляційної скарги з доповненнями зсудженого підтримала, просила її задовольнити. Також захисник не заперечила проти розгляду провадження за відсутності засудженого, оскільки він не звертався до апеляційного суду із заявами про бажання бути присутнім в судовому засіданні, такого бажання безпосередньо їй також не висловлював.

Прокурор заперечив проти апеляційної скарги з доповненнями засудженого, як безпідставної, ухвалу суду першої інстанції просив залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги з доповненнями, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга з доповненнями засудженого ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.3-4 ст.370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог Закону суд першої інстанції вцілому дотримався та прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 , з яким погоджується і колегія суддів, але разом з тим дещо по іншому протрактував рішення Великої Палата Верховного Суду від 08.07.2020 року про перегляд судових рішень на підставі рішення ЕСПЛ у справі «Петухов проти України № 2», та дійшов висновку, що довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції.

Так, постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №757/12726/18-ц (п.36) підкреслено, що Європейським судом з прав людини прийнято рішення від 12.03.2019 року у справі «Петухов проти України», яке 09.09.2019 року набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Цим рішенням визнано, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи грунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Крім того, 08.07.2020 року Велика Палата Верховного Суду розглянувши кримінальну справу з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 року у справі «Петухов проти України №2» зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції.

Виходячи з висновків суду касаційної інстанції, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення його заяви про зміну рішень судів щодо нього та призначення йому покарання у виді 15 років позбавлення волі, і як наслідок, про його звільнення від відбування покарання через відбуття даного строку, є цілком обгрунтованими та вмотивованими.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в своїй заяві до суду першої інстанції засуджений ОСОБА_8 просив вирок судової колегії у кримінальних справах Харківського обласного суду від 30.12.1998 року, ухвалу судової колегії у кримінальних справах Верховного суду України від 25.05.2000 року щодо нього змінити та призначити йому покарання за п.п. «а», «г», «е» ст.93, ч.3 ст.143 КК України 1960 року у виді 15 років позбавлення волі.

Однак ч.2 ст.22 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Майже аналогічні положення містила ст.403 КПК 1960 року, який діяв на момент засудження ОСОБА_8 за вказаними статтями КК України 1960 року. Зокрема положенням вказаної статті передбачалось, що вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком Харківського обласного суду від 30.12.1998 року за ст.ст. 93 пп. «а, г, е», 142 ч. 3, 42, 43 КК України в редакції 1960 року до смертної кари з конфіскацією майна, яке є його власністю. Ухвалою Верховного Суду України від 25.05.2000 року вказаний вирок суду змінено, замінено покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі.

Зазначені рішення суду набрали законної сили і, з огляду на наведені вище положення Закону, підлягають до обов`язкового виконання. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в апеляційного суду відсутні підстави вважати, що вказані судові рішення щодо засудженого ОСОБА_8 переглядались за нововиявленими обставинами чи в порядку виключного провадження.

Пункт 14 ч.1 ст. 537 КПК України передбачає вирішення судом питань про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають саме при виконанні вироку. Тобто, в зазначеному порядку не може бути розглянуто питання, що призначене засудженому ОСОБА_8 покарання у вигляді довічного позбавлення волі, суперечить ст.3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод і ст.28 Конституції України та розцінюється як неправильне застосування до нього кримінального закону. Тому, усі наведені як в заяві засудженого, так і в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для зміни ОСОБА_8 покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років та звільнення від відбування покарання, визначеного вироком суду, який набрав законної сили.

Загальні засади кримінального провадження, а саме на положення ч.6, ст. 9, ст.ст.7, 12 КПК України, як і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практика Європейського Суду з прав людини, на які посилається засуджений та його захисник, в даному випадку не надають повноважень суду для вирішення питання про звільнення особи від подальшого відбуття покарання, призначеного вироком, що набрав законної сили, в тому числі і з огляду на наявне на даний час законодавче регулювання таких правовідносин та питань щодо відбуття особами такого виду покарання як довічне позбавлення волі.

Колегія суддів звертає увагу і на ту обставину, що ОСОБА_8 був засуджений за умисне вбивство людей та до нього було застосовано покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки визначена попереднім законодавством України міра покарання у вигляді смертної кари, що діяла на момент вчинення ОСОБА_8 злочинів, була замінена на більш м`який вид покарання, і стверджувати що засуджений був таким чином підданим катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню, тобто було порушено ст.3 Європейської конвенції з прав людини, за умови відповідно законодавчого врегулювання такого виду покарання, підстав не вбачається.

При цьому з огляду на невизначеність питання можливого перегляду вироку щодо довічного позбавлення волі в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення засудженого від подальшого його відбування на законодавчому рівні, національні суди позбавлені будь-якої процесуальної можливості для вирішення таких питань на даний час, не дивлячись на встановлення рішеннями ЄСПЛ порушень Україною відповідних положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод

При цьому встановлення судом, в тому числі і апеляційним, факту, що довічне позбавлення волі не має реалістичних перспектив звільнення, не передбачено положеннями КК та КПК України, і встановлення такого факту рішеннями ЄСПЛ само собі без відповідних змін до нормативно-правових актів України, не може вплинути на позитивне вирішення питання про звільнення засудженого ОСОБА_8 від призначеного вироком покарання у виді довічного позбавлення волі, який набрав законної сили та виконується на даний час.

Враховуючи вищенаведені обставини, підстави до задоволення апеляційної скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_8 , в тому числі і щодо припинення по відношенню до нього порушень прав людини, передбачених ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод шляхом заміни довічного позбавлення волі позбавленням волі на строк 15 років та звільнення його у зв`язку з відбуттям даного покарання, а також для скасування оскаржуваної ухвали Богунського районного суду м.Житомира від 21 липня 2020 року відносно засудженого ОСОБА_8 , відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

постановила:
Апеляційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 21 липня 2020 року про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання за вироком Харківського обласного суду від 30 грудня 1998 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного набирає чинності негайно після оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: