ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №: 11-кп/818/961/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , цивільного позивача ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 , представника цивільного відповідача СК «ЮНІВЕС» ОСОБА_11 , без участі потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та їх представника ОСОБА_14 , належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши в режимі відеоконференції, у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого та представника цивільного відповідача на вирок Київського районного суду м. Харкова від 19 11 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянин України, з вищою освітою, не одруженого, раніше не судимого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,-

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання чинності вироком обрано у виді тримання під вартою в ДУ «Харківській слідчий ізолятор» №27, взято його під варту в залі суду негайно та продовжено його до набрання законної сили вироком.

Визначено, що початок строку відбування покарання ОСОБА_7 слід рахувати з моменту його затримання, тобто з 19 11 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати за проведення судових експертиз в сумі 16098 грн. 32 коп.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто на його користь з засудженого ОСОБА_7 на відшкодування матеріальної шкоди 906896 грн. 02 коп., на відшкодування моральної шкоди 3000,00 грн. 00 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_13 задоволено повністю та стягнуто на її користь з засудженого ОСОБА_7 на відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн.

В інший частині позовних вимог провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою ОСОБА_13 від позовних вимог.

Стягнуто з АТ СК «ЮНІФВЕСТ» на користь ОСОБА_9 99 000 грн. в якості страхового відшкодування.

Вирішено питання щодо речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

ОСОБА_7 визнаний винним судом та засуджений за те, що він 18 09 2016 року, приблизно о 02 год. 20 хв., керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2109», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить його матері ОСОБА_15 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України відповідно до якого: - п. 2.9 «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин», рухався по вул. Алчевських, яка є другорядною дорогою зі сторони вул. Іванова в напрямку вул. Весніна м. Харкова, зі швидкістю 40 км/год.

Під час руху по вказаній вулиці, перетинаючи нерегульоване перехрестя з вул. Ярослава Мудрого, яка є головною дорогою, ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 16.3 та 16.11 Правил дорожнього руху України та п. 33 п/п 2.1 Додатка 1 до даних Правил, згідно з якими: п. 16.3 «У разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються по перехрещуваній дорозі, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією) або 1.13, світлофором так, щоб бачити його сигнали, а якщо вони відсутні перед краєм перехрещуваної проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів»; п. 16.11 «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху»; п. 33 «Дорожні знаки» (додаток 1) п/п 2.1 «Дати дорогу» водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, а за наявності таблички 7.8 транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі», не надав дорогу автомобілю «AUDI Q7», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , який перетинав вказане перехрестя по вул. Ярослава Мудрого зі сторони вул. Пушкінської в напрямку вул. Сумської та допустив з ним зіткнення.

Внаслідок дорожньо-транспортної події постраждали пасажири автомобіля «ВАЗ 2109» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 1202-A/16 від 12 10 2016 року, ОСОБА_12 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості по ознаці тривалості розладу здоров`я у вигляді закритої травми грудної клітини, а саме переломів 2-7 ребер справа по задній пахвовій лінії, а також спричинені тілесні ушкодження легкого ступеню тяжкості у вигляді садна голови.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 1201-А/16 від 20 10 2016 року, у ОСОБА_13 мали місце такі пошкодження: гостра закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забійно-рвані рани правої надбрівної області, мочки вуха і за щелепної області - належать до категорії легких тілесний ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; закритий перелом кісток тазу у виді: перелому лонних і сідничних кісток з обох боків, крайового перелому крижів справа, перелому крила клубової кістки справа без істотного зміщення - належить до категорії ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я; закриті переломи поперечного відростка 5-го поперекового хребця справа і 4-го поперекового хребця зліва зі зміщенням - належать до категорії ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я; закритий перелом верхньої третини правої малогомілкової кістки з незначним зміщенням належить до категорії ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, а відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи №466 КЕ /2017 від 16 07 2018 ОСОБА_13 спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у виді закритої травми правого гомілковостопного суглобу у виді перелому медіальної щиколотки без зміщення осколків.

Крім того, згідно вищевказаного висновку у ОСОБА_13 у зв`язку з перенесеною поєднаною закритою травмою таза та правої гомілки, мають місце стійкі наслідки у вигляді часткової необоротної втрати функції опорно-рухливого апарату, без перспективи повної її відновлення, наслідки що сформувалися внаслідок зазначеної поєднаної травми, відповідають наступним відсоткам втрати загальної працездатності: - посттравматична деформація з порушенням просторових співвідношень таза, виразним краніальним зміщенням правої тазової кістки, як наслідок загоєння (консолідації) зазначених вище переломів, поряд з наявністю на теперішній час незрощених переломів лобкових і сідничних кісток та початковими ознаками асептичного некрозу голівки правої стегнової кістки з помірним обмеженням рухів в правому кульшовому суглобі 25%; - посттравматичний артроз правого колінного суглобу, що сформувався внаслідок консолідації перелому верхньої третини правої малогомілкової кістки зі зміщенням уламків, та призвів до розвитку помірно виразного обмеження рухливості в суглобі 20 %.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, отриману постраждалою ОСОБА_13 та зазначену вище поєднану скелетну травму травму таза і правої гомілки, в комплексі, як таку, що утворилася за єдиним механізмом під час дорожньо-транспортної події, за її наслідками слід кваліфікувати як тяжке тілесне ушкодження, що обумовило розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою загальної працездатності більше ніж на 1/3, - в розмірі 45%.

Порушення п.п.16.3, 16.11 Правил дорожнього руху України та п. 33 п/п 2.1 Додатка 1 до даних Правил ОСОБА_7 , які згідно висновків судової авто-технічної експертизи № 963/16 від 28 10 2016 року знаходяться в причинному зв`язку з подією та наслідками дорожньо-транспортної пригоди, виразилися в тому, що він, керуючи автомобілем «ВАЗ - 2109», реєстраційний номер НОМЕР_1 , проявив необачність, не врахував дорожню обстановку, і, рухаючись через нерегульоване перехрестя по другорядній дорозі, повинен був поступитися дорогою автомобілю «AUDI Q7», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався через перехрестя по головній дорозі, та допустив зіткнення з останнім, що спричинило вказані наслідки.

Вказані дії обвинуваченого кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження (т.3 а.с.194-199).

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції, захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій, не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_7 , просив оскаржуваний вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити нове рішення, яким застосувати до ОСОБА_7 покарання у виді 3 років позбавлення волі та звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням на іспитовий строк 3 роки.

В обґрунтування таких вимог зазначив, що застосоване судом першої інстанції покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, оскільки судом не було враховано наявність у обвинуваченого малолітньої дитини та батьків похилого віку, які потребують його допомоги та підтримки.

Крім того, вказав, що довідка Харківської міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова від 26 09 2016 року, яка підтверджує перебування ОСОБА_7 під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди у стані алкогольного сп`яніння, є неналежним доказом.

Зазначив, що під час розгляду справи у суді першої інстанції не вдалося достеменно встановити, з якою швидкістю рухався автомобіль «Audi Q7», д.н.з. НОМЕР_2 , з яким відбулося зіткнення автомобіля обвинуваченого, тому при призначенні покарання суд першої інстанції також повинен був врахувати сумніви щодо швидкості вказаного автомобіля (а.с.220-223).

Крім того, на вказаний вирок подав апеляційну скаргу представник цивільного відповідача, в якій просив скасувати оскаржуваний вирок в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС».

Такі вимоги обґрунтував тим, що ні ОСОБА_16 , яка є власницею автомобіля, ні ОСОБА_9 не зверталися до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» з заявою на виплату страхового відшкодування (а.с.240-242).

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник обвинуваченого вважав, що, враховуючи характеризуючі особу обвинуваченого дані та конкретні обставини справи, наявні підстави для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання та застосування щодо нього положень ст.75 КК України.

Обвинувачений підтримав вимоги апеляційної скарги захисника, поданої в його інтересах.

Представник цивільного відповідача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив задовольнити у повному обсязі.

Цивільний позивач ОСОБА_17 та його представник заперечували проти задоволення апеляційних скарг.

Прокурор вважала рішення районного суду законним та обґрунтованим.

Потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та їх представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Будь-яких заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, від них не надходило.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи апелянтів та їх думку щодо апеляційної скарги опонентів, думку цивільного позивача та його представника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, а також документи, надані захисником обвинуваченого в судовому засіданні, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, виходячи з апеляційних доводів захисника обвинуваченого, в частині призначеного йому покарання, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Положеннями ст.75 КК України передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як вбачається зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення та визначаючи його у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував: характер і ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, відсутність пом`якшуючих обставин покарання та наявності обтяжуючої обвинувачений керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння; дані про особу винного, який раніше не судимий , на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не одружений, офіційно не працює, характеризується формально.

Отже, зваживши вказані обставини і всі дані, наявні в матеріалах справи на момент ухвалення вироку, щодо особи ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі, навівши при цьому у вироку переконливі мотиви та підстави такого рішення, з чим погоджується і колегія суддів.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 повинні відбуватися в умовах ізоляції від суспільства і з таким висновком суду також погоджується колегія суддів.

Як на підставу призначення більш м`якого покарання та застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст.75 КК України, захисник, поміж іншого, посилається на наявність у останнього малолітньої дитини та батьків похилого віку, які потребують його допомоги та підтримки.

Проаналізувавши зазначені доводи колегія суддів дійшла висновку, що вони не є переконливими, оскільки обставиною, що пом`якшує покарання може бути визнано лише таку обставину, яка тісно пов`язана із вчиненням злочину, і за наявності якої особа, яка вчинила злочин заслуговує на поблажливе ставлення до себе. Тому сам факт наявності утриманців не зобов`язує суд до призначення більш м`якого покарання. Разом з тим, усвідомлення відповідальності за малолітню дитину та батьків похилого віку не стало стримуючим фактором від протиправних дій обвинуваченого, зокрема, керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди з тяжкими наслідками.

Більш того, з наданої до суду характеристики ОСОБА_7 вбачається, що він проживає з батьками та своїм старшим братом ОСОБА_18 , тобто, окрім обвинуваченого, є ще один працездатний член родини, який може дбати про батьків похилого віку (т.1 а.с.242).

Посилання захисника на недопустимість довідки Харківської міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова від 26 09 2016 року як доказу, а також відсутність інших доказів перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння, - необґрунтовані.

Окрім того, що огляд водія на стан алкогольного сп`яніння проводився у медичному закладі безпосередньо після дорожньо-транспортної пригоди, що передбачено п.8 р.1 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, де і було встановлено, що вміст алкоголю в організмі останнього становить 1,25 проміле, сам ОСОБА_7 в судовому засіданні вказував, що о 23:00 год. випив 2 пляшки пива.

Суб`єктивна оцінка ОСОБА_7 свого стану не підтверджується жодними доказами та не може бути прийнята судом до уваги.

Швидкість руху автомобіль «Audi Q7», д.н.з. НОМЕР_2 , з яким відбулося зіткнення автомобіля обвинуваченого, має значення для встановлення обсягу винуватості водіїв у дорожньо-транспортній пригоді, однак, відповідно до положень ст.65 КК України, не є визначальною при призначенні покарання.

Приймаючи до уваги, що судом першої інстанції були виконані вимоги ст.ст.50,65 КК України, враховані всі обставини, які були доведені в суді, впливають на покарання, в тому числі і з якими захисник обвинуваченого пов`язує апеляційне прохання, колегія суддів уважає, що призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання, яке він повинен відбувати в умовах ізоляції від суспільства, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, отже підстав вважати його явно несправедливим через суворість, як і підстав для застосування ст.ст.75, 76 КК України, не вбачає.

Щодо вимог апеляційної скарги представника цивільного відповідача про скасування оскаржуваного вироку в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно з ч.5, ч.7 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства; особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентоване ст.129 КПК України.

Частинами 1 та 3 статті 129 КПК України встановлено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому; у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених ч.1 ст.326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, у даному кримінальному провадженні особою, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди є, серед інших, ОСОБА_9 , яким пред`явлено цивільний позов до обвинуваченого та юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого, до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС».

Так, представник ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» в своїй апеляційній скарзі зазначає, що слід відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС`в частині стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна, розміром 99 000 грн.

Разом із тим, як вбачається з вироку суду першої інстанції, судом належно мотивовано прийняте рішення в частині вирішення позовних вимог в цій частині.

Як встановлено у даному кримінальному провадженні, обвинувачений ОСОБА_7 керуючи транспортним засобом ВАЗ 2109 р.н. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, здійснив дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої, серед іншого, було пошкоджено автомобіль «Audi Q7», д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_9 .

Згідно копії полісу №АК/0437854 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, між ОСОБА_15 та АТ СК «ЮНІВЕС» укладено відповідний договір, за умовами якого було забезпечено транспортний засіб ВАЗ 2109 р.н. НОМЕР_1 , з лімітом відповідальності за завдану шкоду майну в розмірі 100000 грн. з франшизою 1000,00 грн., період дії вказаного полісу з 05 07 2016 року по 04 07 2017 року (т.1, а.с.111).

Доводи апеляційної скарги ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» про те, що позивач ОСОБА_9 не звертався до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, передбаченому ст.35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є необґрунтовані, оскільки таке звернення із заявою до страхової компанії не виключає право потерпілого на звернення до суду з позовом. Аналогічну правову позицію висловив і Верховний Суд у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 06 2019 року у справі № 465/4621/16-к, відповідно до якої для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є обов`язковим.

Зважаючи на зазначене вище, колегія суддів вважає, що розглянувши цивільний позов у кримінальному провадженні, суд першої інстанції дотримався вимог ч.5 ст.128, ст.129 КПК України, при цьому, застосувавши при вирішенні цивільного позову відповідні норми цивільного законодавства, а також діяв і відповідно до ст.2 КПК України, якими визначено завдання кримінального провадження, зокрема, як охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відтак, зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача свого підтвердження не знайшли.

З огляду на наведене, колегія суддів залишає апеляційні скарги без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Істотних порушень вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 19 11 2019 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача, - залишити без задоволення.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ________________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4