КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/3327/2020
Категорія ч. 1 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та виконувача обов`язків прокурора м. Києва ОСОБА_13 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року у кримінальному провадженні №0010156 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Білгород-Дністровський Одеської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року ОСОБА_12 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і йому призначене покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_12 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та на нього покладені обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти про зміну місця проживання, роботи.

Суд також вирішив питання процесуальних витрат, частково задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 та стягнув з ОСОБА_12 на його користь 7 700 грн матеріальної шкоди та 10 000 грн моральної шкоди.

Суд визнав доведеним, що 05 листопада 2018 року о 06 год 30 хв ОСОБА_12 , керуючи технічно справним транспортним засобом марки «Daewoo» моделі «Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по просп. Академіка Глушкова в м. Києві в напрямку до Одеського шляхопроводу, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який позначений відповідними дорожніми знаками та розміткою, діючи з необережності порушив п. 2.3 (б) і 18.1 Правил дорожнього руху України, а саме проявив неуважність та не зменшив швидкості руху, аж до повної зупинки транспортного засобу, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де передньою правою частиною керованого ним автомобіля здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який переходив проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу поблизу буд. № 22 по просп. Академіка Глушкова, з ліва на право по ходу його руху.

У результаті наїзду ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу, а саме закриту травму правого передпліччя у виді уламкового перелому епіметадіафазу променевої кістки зі зміщенням уламків та відкриту травму правого гомілково-ступневого суглоба.

В апеляційній скарзі ОСОБА_12 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку та правильність правової кваліфікації кримінального правопорушення, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, просить вирок змінити в частині покарання та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортними засобами.

Вважає, що суд першої інстанції, призначаючи йому покарання, належним чином не врахував тяжкість вчиненого з необережності кримінального правопорушення, ставлення його до вчиненого та щире каяття, молодий вік. Не дослідив суд питання щодо можливості призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі та без додаткового покарання, хоча таких перешкод немає. При цьому обвинувачений звертає увагу на те, що має дохід лише від діяльності, пов`язаної з керуванням транспортним засобом.

Обвинувачений також вважає, що суд не врахував думку потерпілого, з яким він уклав угоду про примирення, що є підставою для закриття кримінального провадження з огляду на вимоги ст. 46 КК України.

В апеляційній скарзі виконувач обов`язків прокурора м. Києва ОСОБА_13 просить вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року скасувати в частині призначеного ОСОБА_12 покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_12 від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покласти на нього обов?язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: з?являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, також повідомляти про зміну місця проживання, роботи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає про неправильне застосування судом ст. 75 КК України у частині звільнення обвинуваченого від відбування як основного, так і додаткового покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала виключно апеляційну скаргу прокурора, позицію обвинуваченого, який просив задовольнити його апеляційну скаргу та заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, пояснення потерпілого та його представника, які поклалися на думку суду у вирішенні апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілому, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам провадження та підтверджений наявними у справі доказами, які досліджувалися судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, а тому й не перевіряється колегією суддів, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, правильною є кваліфікація дій ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 286 КК України.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_12 про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Положеннями ст. 75 КК України передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на матеріали кримінального провадження та зміст вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_12 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є необережним і відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, обставини провадження та дані про особу обвинуваченого.

Зокрема, суд узяв до уваги ставлення обвинуваченого до вчиненого, його молодий вік, а також те, що ОСОБА_12 офіційно непрацевлаштований, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, судимий за вчинення корисливого злочину.

Водночас суд не встановив обставин, що обтяжують покарання, а також таких, які пом`якшують покарання, не дивлячись на те, що обвинувачений визнав свою провину повністю, але його позиція в суді не свідчить про дійсну критичну оцінку вчиненого і готовність понести за це покарання.

Санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачені альтернативні види покарання, а саме: штраф, виправні роботи, арешт та обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами або без такого.

Суд першої інстанції узяв до уваги всі встановлені ним обставини та обрав ОСОБА_12 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, яке є мінімальним за розміром згідно з санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, з чим погоджується і колегія суддів. Разом із цим, врахувавши дані про особу обвинуваченого, тяжкість та фактичні обставини кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбування покарання у виді обмеження волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, а тому застосував положення ст. 75, 76 КК України.

З урахуванням характеру допущеного обвинуваченим грубого порушення правил безпеки дорожнього руху, яке було вчинено на нерегульованому пішохідному переході без будь-яких для водія перешкод, фактичних наслідків кримінального правопорушення, колегія суддів визнає обґрунтованим і рішення суду про необхідність призначення ОСОБА_12 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

При цьому доводи обвинуваченого про те, що він має дохід лише від діяльності, пов`язаної з керуванням транспортним засобом, нічим не підтверджені, а вік та освіта ОСОБА_12 цілком дозволяють йому займатися іншою діяльністю.

Переконливих аргументів щодо призначення судом покарання, яке є явно несправедливим через суворість, в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено.

Доводи ОСОБА_12 про те, що він примирився з потерпілим, уклав з ним угоду про примирення та останній просив закрити кримінальне провадження, тобто в справі наявні підстави для звільнення від кримінальної відповідальності виходячи з положень ст. 46 КК України, є надуманими та не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки потерпілий заперечив ту обставини, що між ним та обвинуваченим відбулося примирення, в суді першої інстанції його представник погодився із запропонованим прокурором покаранням, а в суді апеляційної інстанції потерпілий пояснив, що завдану йому матеріальну шкоду обвинувачений частково відшкодував лише на стадії апеляційного розгляду, після ДТП і завдання тілесних ушкоджень його здоров`ям не цікавився, ніякої допомоги не надавав та вибачення за свої дії не попросив.

За вказаних обставин суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, обрав обвинуваченому покарання, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_12 і попередження вчинення ним нових злочинів, водночас є правильним і рішення суду в частині застосування положень ст. 75, 76 КК України.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування ст. 75 КК України у частині звільнення ОСОБА_12 від відбування як основного, так і додаткового покарання, то вони є необґрунтованими на таких підставах.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже перелік покарань, від відбування яких особу може бути звільнено на підставі ст. 75 КК України, є вичерпним. Покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю до цього переліку не включено.

Згідно зі ст. 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

За вироком суду ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 286 КК України призначено основне покарання у виді обмеження волі, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Ураховуючи, що ч. 1 ст. 75 КК України передбачає звільнення від відбування лише основного покарання і звільнення від призначеного судом додаткового покарання за цією нормою не допускається, відсутність у резолютивній частині вироку вказівки про те, що на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_12 звільнено від відбування лише основного покарання, в даному випадку не можна визнати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи, що в мотивувальній частині вироку суд навів належні мотиви щодо обрання обвинуваченому основного покарання, від відбування якого він звільнений з випробуванням, а також необхідності призначення йому додаткового покарання, то за цих обставин сформульоване в резолютивній частині рішення про застосування положень ст. 75 КК України не є таким, що може викликати сумніви під час виконання вироку. Якщо такі питання виникнуть під час виконання вироку, то вони можуть бути вирішені судом у порядку, передбаченому статтями 537-539 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та прокурора немає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та виконувача обов`язків прокурора м. Києва ОСОБА_13 залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року стосовно ОСОБА_12 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4