Дата документу 27.01.2021 Справа № 331/3943/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/3943/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/354/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 287 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_9 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 5 листопада 2020 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, повернутий прокурору, -
В С Т А Н О В И Л А:

Вказаною ухвалою суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003939 від 3 листопада 2018 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, повернуто прокурору.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що обвинувальний акт був складений без дотримання вимог ст. 291 КПК України, а саме: відсутнє формулювання обвинувачення; правова кваліфікація не відповідає диспозиції інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 кримінального правопорушення; до обвинувального акта додано витяг з ЄРДР та заяву представника малолітнього потерпілого про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням на підставі ст. 46 КК України; в розділі ІІІ Реєстру матеріалів досудового розслідування відсутня будь-яка інформація щодо заходів забезпечення кримінального провадження.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що посилання в обвинувальному акті на те, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки на момент складення обвинувального акта ОСОБА_7 мав статус підозрюваного.

Крім того, неточності в реєстрі матеріалів досудового розслідування не є підставою для повернення обвинувального акта, оскільки відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, підставою для повернення є невідповідність саме обвинувального акта вимогам КПК України.

Разом з тим, вказана ухвала постановлена без участі та з`ясування думки законного представника малолітнього потерпілого, чим порушено права останньої на доступ до правосуддя.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримала апеляційну скаргу та зазначила, що посилання в обвинувальному акті на те, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, є неістотним, а фабула є об`єктивною стороною злочину та буде предметом доказування під час судового розгляду.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційного суду вважала рішення суду законним та зазначила, що обвинувальний акт повинен містити правову кваліфікацію, якою є не тільки посилання на статтю, а і формулювання диспозиції кримінального правопорушення, чого в даному обвинувальному акті немає. За таких обставин обвинувачення викладено не конкретно. Стаття 287 КК України є бланкетною, тому повинно бути посилання на норми, положення чи інструкції, які були порушені. Інші ж порушення є несуттєвими. Крім того, суд з`ясовував думку прокурора щодо можливості розгляду без потерпілого, і він проти цього не заперечував.

Обвинувачений ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечував, рішення суду просив залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
На переконання колегії суддів, є хибними висновки суду першої інстанції з приводу підстав для повернення обвинувального акту, які полягали в тому, що до обвинувального акта додано витяг з ЄРДР та заяву представника малолітнього потерпілого, оскільки вказані обставина не є істотними, а тому не позбавляли суд першої інстанції можливості призначити справу до розгляду.
Інша ж обставина, зазначена судом першої інстанції, як підстава для повернення обвинувального акта, та яка полягає у тому, що в розділі ІІІ Реєстру матеріалів досудового розслідування відсутня будь-яка інформація щодо заходів забезпечення кримінального провадження, не є відповідно до положень ст. 291 КПК України підставою для повернення обвинувального акта прокурору.
Разом з тим, на переконання колегії суддів, є правильними висновки суду першої інстанції про те, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення, а зазначена у ньому правова кваліфікація не відповідає диспозиції інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.
Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Тобто, межі судового розгляду визначаються виходячи із висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 42 КПК України встановлено, що обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

Це право також гарантовано ст. 6 Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, тобто право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

В той же час формулювання обвинувачення повинно відповідати фактичним обставинам кримінального правопорушення, а правова кваліфікація узгоджуватись з положеннями Закону про кримінальну відповідальність, бо наявні в цій частині обвинувального акта суперечності можуть призвести до порушення права обвинуваченого на захист.

Проте, як вбачається з обвинувального акта, у правовій кваліфікації кримінального правопорушення вказано, що ОСОБА_7 вчинив випуск в експлуатацію технічно несправного транспортного засобу або інше порушення їх експлуатації, що не узгоджується з диспозицією ст. 287 КК України, та суперечить формулюванню обвинувачення дій ОСОБА_7 , а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки містить в собі положення, що суперечать одне одному і зазначене є перешкодою для призначення на його підставі судового розгляду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що в обвинувальному акті не розкрито об`єктивну сторону інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, яка підлягає обов`язковому доказуванню у кримінальному провадженні.

Так, стаття 287 КК України передбачає кримінальну відповідальність за:

1) випуск в експлуатацію завідомо технічно несправних транспортних засобів;

2) допуск до керування транспортним засобом особи, яка перебуває в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, або не має права на керування транспортним засобом;

3) інше грубе порушення правил експлуатації транспорту, що убезпечують дорожній рух, вчинене особою, відповідальною за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів, якщо це спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тяжке тілесне ушкодження або його смерть.

Натомість, в обвинувальному акті не сформульовано обвинувачення в частині того, чи був випущений в експлуатацію транспортний засіб завідомо технічно несправним, не зазначено, які саме інші порушення експлуатації транспортного засобу допустив ОСОБА_7 , а також не вказано, які наслідки від таких порушень експлуатації транспортного засобу (у вигляді середньої тяжкості тілесного ушкодження, тяжкого тілесне ушкодження або смерті) настали для потерпілого, їх причинно-наслідковий зв`язок з діями (бездіяльністю) ОСОБА_7 .

Всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, під час перевірки можливості призначення кримінального провадження до судового розгляду, судом повинна бути дана правова оцінка відповідності відомостей, викладених в обвинувальному акті, встановлених обставин вчинення злочину, тільки відносно загальних критеріїв їх відповідності ознакам статті (частин статті) Кримінального кодексу України, і саме в такому аспекті судом першої інстанції і здійснено перевірку дотримання прокурором при складанні обвинувального акта у відношенні ОСОБА_7 вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, яким цей обвинувальний акт не відповідає.

Пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності не дають повного уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, не дає можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
У зв`язку з чим, вимоги закону щодо викладу фактичних обставин та правової кваліфікації не дотримано, і конкретність їх викладення у даному провадженні викликає сумніви.
З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні прийняв обґрунтоване рішення про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні прокурору через його невідповідність вимогам закону, і підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачає.
Що стосується доводів прокурора про істотне порушення прав законного представника потерпілого, яке полягало у прийнятті судом першої інстанції рішення про повернення обвинувального акту прокурору без з`ясування думки представника потерпілого з приводу вказаного питання, то вони, виходячи з обставин даного провадження, на думку колегії суддів, є не переконливими, оскільки по-перше згідно наявної в матеріалах провадження нотаріально завіреної заяви законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_10 будь-яких претензій до обвинуваченого не має та просить закрити провадження відносно нього, а по-друге рішення про повернення обвинувального акту прокурору не є остаточним процесуальним рішенням у кримінальному провадженні, і відповідно представник потерпілого в подальшому буде забезпечений можливістю реалізувати свої процесуальні права в суді першої інстанції.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 5 листопада 2020 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, повернутий прокурору, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4