Подільський районний суд міста Києва
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.12.2020 місто Київ

Слідчий суддя Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю: прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , підозрюваного ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві клопотання старшого слідчого СВ Подільського УП ГУ НП в місті Києві, погоджене з прокурором Київської місцевої прокуратури № 7, стосовно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Бригинці Бобровицького району Чернігівської області, особа без громадянства, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, не має на утриманні неповнолітніх дітей, не навчається та офіційно не працює, зареєстрованого місця проживання немає, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, перебуває під вартою в Київському СІЗО,-

про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваному у кримінальному провадженні № 0002084 від 22.06.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.296, ч.2 ст.121 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

Старший слідчий СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 , як слідчий групи слідчих у кримінальному провадженні, за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_3 , що входить в групу прокурорів у даному кримінальному провадженні, звернувся до суду із клопотанням про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , підозрюваному у вчиненні кримінальних правопорушень ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 121 КК України.
Клопотання мотивоване тим, що у провадженні СВ Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві перебуває кримінальне провадження № 0002084 від 22.06.2020 р. за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що 11.06.2020 у нічний час, в період приблизно з 00.00 год. по 03.00 год., ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували за адресою: АДРЕСА_2 , де помітили ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в сидячому положенні спав на лавці, що на майданчику бювету. В цей час, у ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , виник злочинний умисел на вчинення хуліганських дій відносно ОСОБА_10 із застосуванням насильства у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю останнього шляхом нанесення йому ударів. Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи з метою грубого порушення громадського порядку, що супроводжувалось особливою зухвалістю, зневажаючи існуючими у суспільстві правилами поведінки та моралі, з мотивів явної неповаги до суспільства, перебуваючи у громадському місці, ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 бажаючи самоутвердитись шляхом приниження потерпілого ОСОБА_10 , безпричинно почали чіплятись та нецензурно виражатись в сторону останнього, з приводу його неохайного вигляду та стану. У подальшому, ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 діючи спільно, повалили на землю ОСОБА_10 та почали наносити численні удари ногами та руками останньому в область голови, тулуба та ніг. Після чого, ОСОБА_6 почав роздягати ОСОБА_10 , розкидаючи при цьому одяг останнього в різні сторони, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували поруч тим самим висловлював підтримку дій ОСОБА_11 та глузували над потерпілим ОСОБА_10 . Після чого, залишивши ОСОБА_10 в оголеному вигляді, ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покинули місце вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчиненому групою осіб, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 296 КК України. Крім цього, 11.06.2020 у нічний час, в період приблизно з 00.00 год. по 03.00 год., ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували за адресою: АДРЕСА_2 , де помітили ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в сидячому положенні спав на лавці, що на площадці бювету. В цей час, у ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , виник злочинний умисел на вчинення хуліганських дій відносно ОСОБА_10 із застосуванням насильства у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю останнього шляхом нанесення йому ударів. Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи з метою грубого порушення громадського порядку, що супроводжувалось особливою зухвалістю, зневажаючи існуючими у суспільстві правилами поведінки та моралі, з мотивів явної неповаги до суспільства, перебуваючи у громадському місці, ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 бажаючи самоутвердитись шляхом приниження потерпілого ОСОБА_10 , безпричинно почали чіплятись та нецензурно виражатись в сторону останнього, з приводу його неохайного вигляду та стану. У подальшому, ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 реалізуючи свій злочинний умисел на заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_10 шляхом нанесення йому ударів, діючи спільно, повалили на землю останнього та почали наносити численні удари ногами та руками ОСОБА_10 в область голови, тулуба та ніг. Після чого, ОСОБА_6 почав роздягати ОСОБА_10 , розкидаючи при цьому одяг останнього в різні сторони, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували поруч тим самим висловлював підтримку дій ОСОБА_11 та глузували над потерпілим ОСОБА_10 . У подальшому, залишивши ОСОБА_10 в оголеному вигляді, ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покинули місце вчинення кримінального правопорушення. Того ж дня, 11.06.2020 ОСОБА_10 було госпіталізовано до реанімаційного відділення КМКЛ №9, де ІНФОРМАЦІЯ_4 о 08.40 год. останній помер, не приходячи до тями. У ОСОБА_10 виявлені наступні тілесні ушкодження: синці на лівій половині голови на повіках лівого ока з крововиливом в кон`юнктиву, на лівій вушній раковині і в завушній ділянці, в м`які покриви голови зліва в лобно-скроневій області, на повіках правого ока, на спинці носа, а також на лівій половині грудної клітки в бічній ділянці; напластування крові під твердою оболонкою, крововиливи під м`яку оболонку на півкулях головного мозку та мозочка; набряк-набухання головного мозку з деструктивним набряком стовбурової частини мозку; переломи ребер зліва, на фоні заживших переломів з кістяними мозолями, 10-11-12 ребер в бічних відділах. Вказані ушкодження спричиненні тупими предметами, давність їх може відповідати строку поступлення ОСОБА_10 в стаціонар 11.06.2020 року. Виходячи з їх характеру та розташування на тілі, ушкодження могли бути спричиненні тупими предметами, які не відобразилися в синцях за своїми особливостями; це могли бути руки, ноги сторонньої особи. Виявлені тілесні ушкодження відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Смерть ОСОБА_10 настала внаслідок внутрішньочерепної травми з крововиливами під тверду та м`яку оболонку головного мозку, з набряком-набуханням тканини півкуль і з деструктивним набряком стовбурових структур мозку. Таким чином, своїми умисними діями які виразилися в спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, вчинене групою осіб, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України. Повідомлена ОСОБА_6 підозра підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами. Метою продовження застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наступним ризикам: переховування від органів досудового розслідування та/або суду; незаконного впливу на потерпілу, свідків, інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні; вчинення інших кримінальних правопорушень. Слідчий зазначає, що ризики визначені ст. 177 КПК України, повністю підтверджуються матеріалами кримінального провадження і саме обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_6 забезпечить виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків та надасть можливість досягти органу досудового розслідування завдань, передбачених ст. 2 КПК України. Окрім того, слідчий зазначає, що злочин, у якому підозрюється ОСОБА_6 вчинений саме із застосуванням насильства над особою, що спричинило смерть потерпілого. У зв`язку з чим досудове слідство просить не застосовувати щодо підозрюваного заставу.
У судовому засіданні прокурор підтримала внесене клопотання, посилаючись на його обґрунтованість та необхідність у застосуванні до підозрюваного запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою, оскільки наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Додала, що на думку сторони обвинувачення жодний з інших запобіжних заходів не забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного та не забезпечить запобігання встановлених ризиків. Наголосила, що хоч підозрюваний на момент розгляду внесеного клопотання є неповнолітнім, характер вчиненого ним кримінального правопорушення та зухвала поведінка при такому вчинку, свідчать про його агресивність та здатність вчинити інше кримінальне правопорушення.
Захисник в судовому засіданні щодо клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечувала, просила відмовити в його задоволенні, надала змістовні письмові заперечення, згідно яких слідчим у клопотанні та доданих документах, на думку захисту, не доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 та ч.2 ст. 121 КК України, оскільки ряд свідків в кримінальному провадженні слідчим не допитані, а показання допитаних свідків суперечать показанням підозрюваного ОСОБА_12 , який вказав на те, що ні він, ні ОСОБА_6 не били ОСОБА_10 , але ці показання не долучені до клопотання сторони обвинувачення. Також зазначила, що слідчим в клопотанні не доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів передбачених ч. 1 ст.176 КПК України не може запобігти встановленим в судовому засіданні ризикам передбаченим ст. 177 КПК України, а тому відсутності будь-які підстави вважати, що ОСОБА_13 може або має хоч якийсь намір реалізувати будь-який ризик, передбачений ч. 1 ст. 177 КПК України. Додала, що кваліфікація злочинів, які інкримінуються її підзахисному, не може вважатись правильною, оскільки не проведено слідчий експеримент та не призначена додаткова СМЕ. Зазначила, що в листопаді ОСОБА_6 звернувся до адміністративного суду з позовом про оскарження дій посадових осіб органу ДМС про відмову у видачі паспорта громадянина України. Додала, що її підзахисний має постійне місце проживання, проживаючи з матір`ю та бабусею, за якою доглядає, оскільки та інвалідом 1 групи та потребує сторонньою допомоги, працює неофіційно, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується. Просила обрати відносно підзахисного запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Підозрюваний в судовому засіданні вини не визнав, наголосив, що він безпідставно перебуває наразі в СІЗО, просив відмовити у задоволенні клопотання органу досудового розслідування, зазначаючи, що винним себе він не визнає, злочину не вчиняв, оскільки з вечора 10.06.2020 р. та цілий день 11.06.2020 р. він був вдома, при цьому в квартирі були його матір ОСОБА_14 , молодший брат (14 років) та бабуся. Про смерть ОСОБА_10 дізнався 23.06.2020 р. від працівників поліції. Додав, що в Києві він постійно проживає з 2014 р., коли був ще учнем 5 класу, закінчив школу, неофіційно працює вантажником, доглядає бабусю інвалідом 1 групи.
Заслухавши сторони кримінального провадження, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов таких висновків.
СВ Подільського УП ГУ НП в місті Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002084 від 22.06.2020 р. за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 121 КК України.
12.10.2020 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України. Його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 296 КК України (хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчиненому групою осіб) та за ч.2 ст.121 КК України (умисне тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, вчинене групою осіб).
Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 16.10.2020 р. було відмовлено в задоволення клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУ НП в місті Києві про застосування ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрано підозрюваному запобіжний захід у виді домашнього арешту строком до 12.12.2020 включно (справа № 758/11456/20).
19.11.2020 ухвалою Київського апеляційного суду вищевказана ухвала слідчого судді скасована та постановлена нова, якою клопотання слідчого було задоволено та підозрюваному ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 12.12.2020 включно із взяттям під варту в залі суду.
Постановою керівника Київської місцевої прокуратури №7 від 30.11.2020 р. строк досудового розслідування у даному кримінальному провадженні продовжено до 3-х місяців.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 296 КК України, є нетяжким злочином, покарання за яке передбачено у вигляді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на строк до чотирьох років.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України, є тяжким злочином, покарання за яке передбачено у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.
Наявність обґрунтованої підозри є умовою законності застосування запобіжного заходу.
Відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема, у рішеннях «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom), «Лабіта проти Італії» (Labita v. Italy), «Мюррей проти Сполученого Королівства» (Murray v. the United Kingdom), «Ільгар Маммадов проти Азейбарджану» (Ilgar Mammadov v. Azerbaijan), «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), зазначається, що наявність «обґрунтованої підозри» передбачає існування фактів та інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що ця особа могла вчинити злочин. Факти, які дають підставу для підозри, не мають бути такого ж рівня, як такі, що обґрунтовують засудження особи, тобто мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення. Для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (Влох проти Польщі п. 108).
Не вдаючись до детального аналізу, оцінки дій, винуватості особи та не порушуючи презумпції невинуватості на даній стадії кримінального провадження, слідчий суддя повинен пересвідчитись, що повідомлена підозра є обґрунтованою, тобто такою, що передбачає наявність достатніх даних, які б могли переконати об`єктивного та стороннього спостерігача у тому, що особа могла вчинити правопорушення у якому її підозрюють. При цьому, за усталеною практикою Європейського суду з прав людини, ці докази не повинні бути до такої міри переконливими та очевидними, щоб свідчити про винуватість особи, однак створювати у слідчого судді реальне бачення причетності особи до вчинення кримінального правопорушення, яке їй інкримінується.
Як роз`яснено у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» від 25.04.2003 року № 4, запобіжні заходи застосовується за наявності підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений буде намагатись ухилятися від слідства або суду, перешкоджати встановленню істини по кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Разом з тим взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим такий обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають з норм КПК України, і його належної поведінки. У п. 13.3 даної постанови зазначено, що обов`язковою умовою взяття під варту (виходячи з його правової природи) має бути обґрунтована впевненість судді в тому, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого. Це можливо, коли особа немає постійного місця проживання, зловживає спиртними напоями чи вживає наркотичні засоби, продовжує вчиняти злочини, підтримує соціальні зв`язки негативного характеру, порушила умови запобіжного характеру, не пов`язаного з позбавленням волі, раніше ухилялася від слідства, суду чи виконання судових рішень.
За приписами ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно з ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які має вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу.
Більш того, якщо виходити з поняття «обґрунтована підозра», приведеного в п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», то обґрунтована підозра означає, що існують факти і інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Фактів і інформації, які переконливо свідчать про причетність підозрюваного до вчинення вищевказаного кримінального правопорушення, в клопотанні та доданих до нього матеріалах міститься достатньо для висновку про обґрунтованість підозри.
Таким чином, слідчий суддя вважає, що досліджені в судовому засіданні додані до клопотання документи, на даний час свідчать про обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_6 підозри у вчиненні інкримінованого йому у провину кримінального правопорушення.
Між тим, слідчий суддя приймає до уваги, що допитана в судовому засіданні при розгляді даного клопотання як свідок мати підозрюваного ОСОБА_14 показала, що з 22.00 22.30 год 10.06.2020 р. та до ранку 11.06.2020 р. її син ОСОБА_6 постійно знаходився дома в квартирі. Тим самим, даний свідок повідомляє про алібі підозрюваного.
На момент розгляду внесеного клопотання доводи сторони захисту органом досудового розслідування не спростовані, підтвердження відсутності алібі підозрюваного не перевірено.
Проте, підозра ОСОБА_6 у вчиненні даного злочину за відсутності фактичних даних, які б свідчили про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити його належної поведінки та виконання процесуальних обов`язків, передбачених КПК України, не є підставою для обрання найбільш суворої міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.
Вирішуючи клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя враховує тяжкість покарання за ч. 5 ст.191 КК України, дані про особу підозрюваного.
Вивченням даних про особу підозрюваного встановлено, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, є особою молодого віку (18 років), має постійне місце проживання, проживаючи з матір`ю та неповнолітнім братом, доглядає за бабусею ОСОБА_15 , яка згідно наданої довідки МСЕК від 12.03.2015 р. має 1 групу інвалідності довічно та потребує сторонньої допомоги, що свідчить про наявність у нього стійких соціальних зв`язків. Між тим, враховуючи молодий вік підозрюваного є ймовірні підстави вважати, що під важкістю відповідальності ОСОБА_6 може переховуватися від органів слідства та суду.
Крім того, вирішуючи питання клопотання, слідчий суддя також враховує вимоги п. п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Актуальним слідчий суддя вважає ризик того, що підозрюваний може впливати на потерпілу, свідків та інших підозрюваних, оскільки ще триває досудове розслідування, а тому є підстави вважати, з метою зміни ними своїх показів підозрювана буде впливати на них.
Ризик вчинення підозрюваним інших кримінальних правопорушень слідчий суддя вважає не доведеним прокурором, оскільки підозрюваний раніше не притягувався до кримінальної відповідальності.
Вирішуючи питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя у відповідності до положень ст. ст. 177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, враховував тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному ОСОБА_6 за інкриміновані злочини у разі доведення його вини, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, а також наявність суспільного інтересу в забезпеченні об`єктивності досудового розслідування, та прийшов до висновку, що докази та обставини, на які посилається прокурор, дають достатні підстави слідчому судді вважати, що продовжують існувати ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що ОСОБА_6 може переховуватися від слідства та суду (п.1); незаконно впливати на потерпілу, свідків, інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні (п.3).
Таким чином, в судовому засіданні достеменно встановлено, що підозрюваний може переховується від органу досудового розслідування, незаконно впливати на потерпілого та свідків, цим підтверджується наявність ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. Водночас, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обоє 'язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477- IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.
Європейський суд з прав людини стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.
Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клітин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції. Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ "Александер Макаров проти Росії" національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.
Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі «Кобець проти України» зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (також рішення у справі «Авшар проти Туреччини». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». Як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи - «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»).
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні довести суду обставини, на які вони посилаються.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_6 , суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.
Суд у рішенні по справі "Белчев проти Болгарії" наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами. Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу. Згідно Постанови N14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, при вирішені питання, чи було особу «обвинувачену в кримінальному правопорушенні» для цілей статті 6 Конвенції, необхідно виходити з таких трьох критеріїв: категорія даного провадження згідно з національним законодавством; суттєві характерні риси цього провадження; вид та суворість міри покарання, яке може бути призначено заявникові. [«O. v. Norway», n. 33926].
«Законність» тримання під вартою з погляду національного закону не завжди є вирішальним чинником. Європейський суд з прав людини зазначає, що тримання під вартою протягом зазначеного періоду має відповідати меті пункту 1 статті 5 Конвенції, яка забороняє безпідставне позбавлення свободи. [«Гаважук проти України», п. 63654]; [«Мурукін проти України», п. 34]; [«Буряга проти України», п. 54655]; [«Фельдман проти України», п. 68656].
Тримання під вартою у відповідності до пункту 1(с) статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Взяття заявника під варту має бути конче необхідним для забезпечення його присутності в суді, але водночас інші, менш суворі заходи можуть бути достатніми для досягнення цієї мети. (Рішення : «Ladent v. Poland», n. 55660; «Ambruszkiewicz v. Poland», n.n. 29-33661; «Хайредінов проти України», n. 28).
Затримання особи є настільки серйозним запобіжним заходом, що воно є виправданим, лише якщо інші, менш суворі, заходи були розглянуті та визнанні недостатніми для забезпечення захисту індивідуальних або суспільних інтересів, які можуть вимагати затримання відповідної особи. (Рішення : «X. v. Finland», n. 151).
ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для обґрунтування обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Виходячи із правової позиції ЄСПЛ при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя, суд у кожному випадку повинен принципово та критично ставитися до доводів прокурора, якими він обґрунтовує необхідність застосування саме цього запобіжного заходу, об`єктивно оцінюючи її переконливість. При цьому прокурор повинен довести, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам передбачених ст. 177 КПК України.
При цьому, прийшовши до висновку про наявність на даному етапі обґрунтованої підозри про вчинення кримінального правопорушення та наявність ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, слідчий суддя вважає недоведеними ті обставини, що більш м`який запобіжний захід не здатний запобігти наведеним ризикам.
А відтак, враховуючи, що стороною обвинувачення не здобуто та не доведено в повному обсязі обставини, зазначені у частині третій ст. 199 КПК України, а саме обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Враховуючи те, що сторона кримінального провадження не довела суду виняткових обставин, які б виправдовували обмеження права підозрюваного на свободу та свідчили б про наявність всіх ризиків регламентованих ст. 177 КПК України, що слугували б підставами у обрані найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя приходить до переконання про відмову у задоволенні клопотання, а відтак, слідчий суддя вбачає підстави для обрання альтернативного і менш суворого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Обираючи такий запобіжний захід, слідчий суддя враховує особу підозрюваного, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, обставини злочину та його наслідки.
Згідно зі змістом ст. 131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовується на підставі ухвали слідчого судді або суду. Відповідно до вимог 177 цього ж Кодексу, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладення на нього процесуальних обов`язків.
Домашній арешт полягає в забороні підозрюваному залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється у вчинені злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду. Працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Враховуючи вказані обставини, слідчий суддя переконаний, що саме такий запобіжний захід, як цілодобовий домашній арешт, забезпечить дотримання підозрюваним процесуальних обов`язків під час досудового розслідування та буде запобігати встановленим в судовому засіданні ризикам.
Таким чином, слідчий суддя дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання слідчого та застосування більш м`якого запобіжного заходу підозрюваному, ніж той, який зазначений у клопотанні, а саме цілодобовий домашній арешт, що полягає в забороні підозрюваному залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , вказаний запобіжний захід повністю забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного та забезпечить виконання завдань кримінального провадження.
Окрім цього, обираючи відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, суддя вважає за необхідне відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на нього такі обов`язки: не залишати місце свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , - цілодобово; прибувати до слідчого СВ Подільського УП ГУ НП в м.Києві, прокурора Київської місцевої прокуратури або Подільського районного суду м.Києва (залежно від стадії кримінального провадження) за першою вимогою на встановлений службовою особою час, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк заздалегідь повідомити про це останніх; не відлучатися з міста Києва без дозволу слідчого СВ Подільського УП ГУ НП в м.Києві, прокурора Київської місцевої прокуратури або Подільського районного суду м.Києва (залежно від стадії кримінального провадження); повідомляти слідчого СВ Подільського УП ГУ НП в м.Києві, прокурора Київської місцевої прокуратури або Подільського районного суду м.Києва (залежно від стадії кримінального провадження) про зміну свого місця проживання; заборонити спілкуватись з потерпілою, свідками та іншими підозрюваними, без дозволу слідчого СВ Подільського УП ГУ НП в м.Києві, прокурора Київської місцевої прокуратури або Подільського районного суду м.Києва; носити електронний засіб контролю.
Враховуючи вказані обставини, слідчий суддя переконаний, що саме такий запобіжний захід, як домашній арешт, забезпечить дотримання підозрюваним процесуальних обов`язків під час досудового розслідування за буде запобігати встановленим в судовому засіданні ризикам.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.177, 178, 181, 193, 194, 196, 205, 206, 309 КПК України, -
У Х В А Л И В :

В клопотанні старшого слідчого СВ Подільського УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_7 , погодженому з прокурором Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_3 , про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_6 відмовити.
Застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Покласти на підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі процесуальні обов`язки:
1)не залишати місце свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , - цілодобово;
2)прибувати до слідчого СВ Подільського УП ГУ НП в м.Києві, прокурора Київської місцевої прокуратури або Подільського районного суду м.Києва (залежно від стадії кримінального провадження) за першою вимогою на встановлений службовою особою час, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк заздалегідь повідомити про це останніх;
3)не відлучатися з міста Києва без дозволу слідчого СВ Подільського УП ГУ НП в м.Києві, прокурора Київської місцевої прокуратури або Подільського районного суду м.Києва (залежно від стадії кримінального провадження);
4)повідомляти слідчого СВ Подільського УП ГУ НП в м.Києві, прокурора Київської місцевої прокуратури або Подільського районного суду м.Києва (залежно від стадії кримінального провадження) про зміну свого місця проживання;
5)заборонити спілкуватись з потерпілою, свідками та іншими підозрюваними, без дозволу слідчого СВ Подільського УП ГУ НП в м.Києві, прокурора Київської місцевої прокуратури або Подільського районного суду м.Києва;
6)носити електронний засіб контролю.
Звільнити підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти в залі суду.
Зобов`язати підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , негайно прибути до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Роз`яснити підозрюваному, що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Роз`яснити підозрюваному наслідки невиконання ухвали та порядок заміни запобіжного заходу.
Виконання ухвали доручити Подільському УП ГУ НП в місті Києві.
Копію ухвали скерувати начальнику Подільського УП ГУ НП в місті Києві для виконання.
Копію ухвали вручити слідчому для організації виконання, прокурору, захиснику та начальнику Київського СІЗО для відома.
Копію ухвали вручити підозрюваному.

Ухвала підлягає негайному виконанню органом Національної поліції.

Строк дії ухвали по 09 січня 2021 р. включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду міста протягом 5 днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1