КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретарів судового засідання - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу виконувача обов`язків прокурора міста Києва ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 січня 2016 року за № 120 161 001 000 010 27, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Києва, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, має середню освіту, не заміжня, не судима,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Озліїв Млинівського району Рівненської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , працює, має середню освіту, не одружений, не судимий,

які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_9 , ОСОБА_10

захисників - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2020 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та кожному з них призначено покарання у виді обмеженні волі на строк 1 (один) рік.

Також вироком суду ОСОБА_7 і ОСОБА_8 звільнені від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків строком на 1 (один) рік, а саме: ОСОБА_7 матері ОСОБА_13 , ОСОБА_14 матері ОСОБА_15 .

Згідно з вироком суду, неповнолітні ОСОБА_7 і ОСОБА_14 , кожен 2000 року народження, разом із особами, які не досягли віку притягнення до кримінальної відповідальності, ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , кожен 2002 року народження, 28 січня 2016 року приблизно о 16 годині, знаходячись в під`їзді № 1 будинку АДРЕСА_3 , грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, вчинили хуліганство, що супроводжувалося особливою зухвалістю та виразилось у заподіянні неповнолітній ОСОБА_20 , 2001 року народження, тілесних ушкоджень.

Так, неповнолітні ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та потерпіла ОСОБА_20 усі разом зустрілись 28 січня 2016 року приблизно о 15 годині біля входу до під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_3 і зайшли до вказаного під`їзду для проведення власного дозвілля.

Знаходячись на третьому поверсі в під`їзді зазначеного будинку, ОСОБА_17 почала брутальною лайкою висловлюватись на адресу потерпілої ОСОБА_20 , а потім, діючи з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, схопила її за волосся та повалила на сходи.

При цьому ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , які в цей час стояли поруч, вирішили втрутитись в дану ситуацію і, діючи умисно та злагоджено з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, почали наносити потерпілій удари ногами в різні частини тулубу та ніг.

Процес побиття ОСОБА_20 та нанесення їй тілесних ушкоджень фіксувався ОСОБА_19 на камеру мобільного телефону.

Після того як ОСОБА_20 піднялась і стала в кут у під`їзді, ОСОБА_8 , продовжуючи злочинні дії, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, поводячи себе агресивно, став безпричинно плювати в бік потерпілої. В свою чергу, ОСОБА_18 зірвав з голови ОСОБА_20 шапку та, піднявшись на поверх вище, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, справивши в шапку фізіологічну потребу, умисно наніс нею до десяти ударів по обличчю потерпілої, а потім вибіг на вулицю, зліпив сніжку та повернувшись до під`їзду, умисно кинув її в обличчя ОСОБА_20 , потрапивши в праве око. Далі ОСОБА_18 підійшов впритул до ОСОБА_20 та, проявляючи особливу зухвалість, підпалив їй куртку, в яку вона була одягнена, і пропалив в ній дірку та розірвав у тому ж місці, а ОСОБА_8 плюнув в обличчя потерпілої.

Після цього ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 і ОСОБА_17 , продовжуючи вчиняти хуліганські дії з особливою зухвалістю, знаходячись на вулиці, під виглядом супроводження ОСОБА_20 стали умисно наносити удари по її ногам і ставити підніжки, внаслідок чого потерпіла впала на сходах біля станції метро «Дорогожичі», а коли піднялась і продовжила прямувати додому, то ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 і ОСОБА_17 почали наносити удари по різним частинам її тіла до того часу, поки вона не дійшла додому та викликала співробітників поліції.

Внаслідок сумісних хуліганських дій неповнолітніх обвинувачених та осіб, які не досягли віку притягнення до кримінальної відповідальності, потерпілій ОСОБА_20 спричинено синці на нижній повіці правого ока, передній поверхні колінного суглобу, що відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я) та закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку, що відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

В апеляційній скарзі виконувач обов`язків прокурора міста Києва ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, що встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості обвинувачених і правильність кваліфікації їх дій, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке виразилось у звільненні ОСОБА_7 і ОСОБА_8 від призначеного покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру на підставі ст. 105 КК України, та ухвалити новий вирок, яким призначити кожному із них покарання за ч. 2 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік, на підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнити їх від відбування цього покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік та покласти на них обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, прокурор, посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 97, ч. 2 ст. 105 КК України, а також на практику Верховного Суду, зазначає про те, що на момент постановлення вироку обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 досягли повноліття, що виключало можливість звільнення їх від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , їх захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 щодо доводів апеляційної скарги прокурора та які просили звільнити обвинувачених від покарання на підставі п. "а" статті 1 Закону України "Про амністію у 2016 році", перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та заявленого стороною захисту клопотання, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинувачених, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Кримінальне провадження розглянуто судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. У зв`язку із цим висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у вчиненні хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчиненого групою осіб, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися і докази щодо яких не досліджувалися, апеляційним судом відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряються.

За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 і ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 296 КК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, яке виразилось у звільненні обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 від покарання із застосуванням до них примусових заходів виховного характеру на підставі ст. 105 КК України, заслуговують на увагу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 105 КК України, неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.

До такої особи застосовуються примусові заходи, перелік яких викладено у частині другій цієї статті.

Згідно з ч. 2 ст. 97 КК України, примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього Кодексу, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що примусові заходи виховного характеру можуть бути застосовані виключно до неповнолітнього. Вони застосовуються не лише за умови вчинення особою, яка після досягнення 11-річного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, а також і якщо під час постановлення ухвали про застосування таких заходів, особа перебувала у неповнолітньому віці.

Всупереч наведеному, звільняючи ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , кожного 2000 року народження, від покарання та застосовуючи до них примусові заходи виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків, суд першої інстанції залишив поза увагою, що на момент постановлення вироку - 15 січня 2020 року обвинувачені досягли повноліття, що виключало можливість застосування положень ст. 105 КК України.

За таких підстав колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що відповідно до ст. ст. 409, 413 КПК України є підставою для скасування вироку та постановлення апеляційним судом в порядку ст. 420 КПК України нового вироку в частині призначення покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 і ОСОБА_8 покарання, колегія суддів відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, який ст. 12 КК України віднесений до злочинів середньої тяжкості, дані про кожного з обвинувачених, які на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебувають (т. 2 а. с. 4, 5, 19, 20), навчаються, за місцем навчання характеризуються позитивно (т. 1 а. с. 187-188, 193-194, т. 3 а. с. 7, 191, 192, 193), до кримінальної відповідальності притягуються вперше (т. 2 а. с. 6, 21), їх молодий вік, те, що ОСОБА_8 працевлаштований, де характеризується позитивно (т. 3 а. с. 194, 195), принесення обвинуваченими публічного вибачення перед потерпілою.

Обставинами, що пом`якшує покарання кожного з обвинувачених, є вчинення злочину неповнолітнім та щире каяття у вчиненому.

Обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , у кримінальному провадженні не встановлено.

З урахування наведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченим ОСОБА_7 і ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі у мінімальному розмірі, встановленому санкцією закону, за якими вони визнані винуватими.

Водночас, з огляду на середню тяжкість злочину, який вчинений обвинуваченими вперше, їх позитивних характеристик, молодого віку, усвідомлення протиправності власних діянь та критичне ставлення до них, наявності двох обставин, що пом`якшує їх покарання, колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та попередження вчинення ними нових злочинів можливе без відбування призначеного покарання, але в умовах здійснення контролю за їх поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням та мінімальним іспитовим строком на підставі ст.ст. 75, 104 КК України, що відповідатиме меті покарання, визначеній у ст. 50 КК України.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Водночас, підлягає задоволенню клопотання обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про звільнення їх від відбування покарання на підставі п. "а" статті 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року № 1810-VIII, який набрав чинності 07 вересня 2017 року, оскільки на момент вчинення ними злочину у 2016 році, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, вони були неповнолітніми. При цьому ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не відносяться до кола осіб, до яких не може бути застосована амністія відповідно до статті 9 цього Закону.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року № 1810-VIII, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу виконувача обов`язків прокурора міста Києва ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2020 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким призначити покарання:

ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Покласти на ОСОБА_7 обов`язки, що передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Покласти на ОСОБА_8 обов`язки, що передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі пункту "а" статті 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року № 1810-VIII звільнити ОСОБА_7 і ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з дня його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження: № 11-кп/824/2244/2020

Категорія КК України: ч. 2 ст. 296
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_21
Суддя-доповідач: ОСОБА_1