Номер провадження: 11-кп/813/2041/20
Номер справи місцевого суду: 502/1558/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 20 серпня 2020 року про продовження йому строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000561 від 09.10.2019 року, за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.185; ч.3 ст.185 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 20 серпня 2020 року було задоволено клопотання прокурора ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185; ч.3 ст.185 КК України продовжений строк тримання під вартою до 28 жовтня 2020 року включно.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просив застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту, або більш м`який запобіжний захід, який буде достатнім для забезпечення виконання покладених на нього обов`язків.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що обвинувачення відносно нього було сфальсифіковане органом досудового розслідування чим порушується принцип презумпції невинуватості. Також зазначив, що він не має наміру переховуватись від органу досудового розслідування та суду.

Позиції учасників судового провадження.
Захисник ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_10 в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив апеляційний суд залишити оскаржену ухвалу без змін.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали судового провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Частиною першою ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантується право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

13.06.2019 року рішенням Конституційного суду України №4-р/2019 року було вирішено питання про можливість оскарження стороною захисту ухвал суду першої інстанції щодо застування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або у продовженні його строку під час судового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з приписами ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що в провадженні Кілійського районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000561 від 09.10.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, а тому на даному етапі питання щодо обґрунтованості обвинувачення, оцінки доказів та встановлення вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину відноситься до компетенції суду першої інстанції за результатами судового розгляду.

Оскарженою ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 20 серпня 2020 року обвинуваченому ОСОБА_10 був продовжений строк тримання під вартою, до 28 жовтня 2020 року включно.

Зазначене рішення суд першої інстанції мотивував наявністю у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які на думку суду свідчать про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк до шести років.

Таким чином, враховуючи тяжкість покарання, у разі доведеності його вини, існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_10 може переховуватись від суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду також підтверджується і тією обставиною, що ОСОБА_10 переховувався від органів досудового розслідування та ухвалою суду був оголошений у розшук.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні шести епізодів злочинів по трьом обвинувальним актам, об`єднаним в одне кримінальне провадження.

Вищенаведене у сукупності з тим фактом, що ОСОБА_10 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, характеризує його як особу схильну до вчинення корисливих злочинів проти власності та підтверджує наявність ризику вчинення обвинуваченим ОСОБА_10 іншого аналогічного злочину.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду про існування ризику незаконного впливу обвинуваченим на потерпілих та свідків, що безпосередньо судом не допитувалися, з метою змінити їх показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Апеляційний суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_10 може незаконно впливати на потерпілих та свідків з метою змінити їх первинні показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, що підтверджується характеристикою особи обвинуваченого ОСОБА_10 який, знаходячись в працездатному віці, офіційно не працевлаштований, не має офіційних джерел доходу, а тому існує ризик вчинення обвинуваченим іншого корисливого злочину.

Апеляційний суд бере до уваги обставини, що відповідно до положень ст.178 КПК України слід враховувати при обранні запобіжного заходу, а саме те, що ОСОБА_10 не одружений, не має осіб, що перебувають на його утриманні, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків.

Вищенаведене в сукупності з конкретними обставинами злочину та встановлені ризики дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що у свою чергу дає підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 .

Щодо тверджень обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що він має місце реєстрації та фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , апеляційний суд приймає до уваги, однак вважає, що зазначені обставини не спростовують викладені в ухвалі висновки суду та не дають достатніх підстав вважати, що вказані соціальні фактори можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність продовження відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про доцільність продовження тримання обвинуваченого під вартою дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження з урахуванням даних, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового провадження лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_10 та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які прокурор посилався у судовому засіданні.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 про наявність підстав для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а суд першої інстанції дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження з урахуванням даних, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Згідно п.1 ч.1 ст.407 КПК України, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 532 КПК, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 20 серпня 2020 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 , обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, строком до 28 жовтня 2020 року, включно, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3