Провадження № 1-кс/932/6867/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року слідчий суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро клопотання ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про встановлення процесуального строку
в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулись до слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із клопотанням про встановлення прокурору у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000547 від 20.07.2016 року, строку для прийняття одного із процесуальних рішень, передбачених ст. 283 КПК України, тривалістю 14 календарних днів. В обгрунтування клопотання вказують, що з серпня 2016 року вони мають статус підозрюваних у вказаному кримінальному провадженні. В подальшому щодо них та інших осіб у кримінальному провадженні складено обвинувальний акт, який скеровано на розгляд суду. Вказаний обвинувальний акт неодноразово повертався прокурору, оскільки містить недоліки, перелік яких наведений у відповідних судових рішеннях. Вказують, що прокурором недоліки вчасно не усуваються, що призводить до порушення їх прав і вони тривалий час перебувають у невизначеному статусі.

Заявник ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги клопотання підтримав, просить таке задовольнити, надав пояснення аналогічні його доводам. Додатково зазначає, що він вже впродовж тривалого часу, а саме з 2016 року є притягнутим до кримінальної відповідальності у цьому кримінальному провадженні, однак розгляд справи судом досі проти нього не розпочато. Причиною цього є неможливість складення обвинувального акту прокурором у відповідності до вимог процесуального закону. Обвинувальний акт двічі вже повертався прокурору, а тому він продовжує перебувати у невизначеному статусі. Вказує, що прокурор не вживає заходів для належного завершення розслідування щодо нього у розумні строки та у будь-який із способів, який передбачений законом закриття кримінального провадження чи скерування належного обвинувального акту не розгляд суду.

Прокурор в судовому засіданні щодо вимог клопотання заперечив, вказує, що дані питання є дискреційними повноваженнями прокурора, а тому будь-які втручання з даного приводу, в тому числі і встановлення зазначеного строку слідчим суддею, не є припустимим. Зазначає, що прокурором вживаються достатні заходи для усунення недоліків обвинувального акту, зокрема встановлення належного потерпілого у кримінальному провадженні. Із даною метою скеровано відповідного листа до ПАТ «Укрзалізниця», відповіді на який досі не отримано.

Копія цього листа прокурором не надана, зміст цього листа невідомий.

На пропозицію слідчого судді висловити свою думку щодо розумного строку для завершення досудового розслідування, прокурор вказав, що такі дії можуть бути проведені впродовж одного місяця.

Заслухавши доводи заявника та прокурора, ознайомившись із змістом заявленого клопотанням, дослідивши надані матеріали, слідчий суддя зазначає наступне.

Так, слідчим суддею встановлено, що 12.08.2016 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000547 від 20.07.2016 року.

11.11.2016 року у вказаному кримінальному провадженні складено та затверджено обвинувальний акт. Окрім ОСОБА_3 , обвинувачення пред`явлено також ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Згідно обвинувального акту ОСОБА_3 та ОСОБА_5 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1,2 ст. 366 КК України.

22.11.2016 року вказаний обвинувальний акт скеровано на розгляд до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою колегій суддів вказаного суду від 22.11.2019 року даний обвинувальний акт повернуто прокурору для приведення у відповідність до вимог кримінально-процесуального закону.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27.01.2020 року ухвала суду першої інстанції від 22.11.2019 року залишена без змін.

20.05.2020 року у кримінальному провадженні складено та затверджено новий обвинувальний акт щодо тих же осіб та за тим же обвинуваченням, 29.05.2020 року обвинувальний акт передано до суду.

Ухвалою колегій суддів Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2020 року обвинувальний акт повторно повернуто прокурору для приведення у відповідність до вимог кримінально-процесуального закону.

Дана ухвала залишена без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.09.2020 року.

Станом на сьогоднішній день, недоліки обвинувального акту не усунуті, до суду обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні більше не скеровувався.

Такого роду клопотання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є не першим, оскільки з аналогічним клопотанням вони вже звертались до слідчого судді 02.11. 2020 року.

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2020 року у задоволенні клопотання відмовлено з мотивів того, що ухвалу суду від 17.09.2020 року прокурор отримав наприкінці вересня 2020, а тому не мав достатньо часу для виправлення встановлених судом недоліків.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення клопотання, та здійснюючи контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, слідчий суддя виходить з наступного.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Положеннями ст. 3, 8 Конституції України встановлено засади верховенства права. Так, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Стаття 64 Конституції України визначає заборону обмежувати права, що їх надано Основним законом, крім випадків, установлених самою Конституцією. При цьому Конституція України не містить норм, які б обмежували право особи на судовий захист її порушеного права.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 7 КПК України передбачені загальні засади кримінального провадження, до яких відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, розумність строків, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст. 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Якщо інше не передбачено КПК України, здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до будь-яких засобів правового захисту, якщо під час кримінального провадження порушуються її права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України.

Конституційний Суд України у рішенні від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина, та відповідно до ч. 2 ст. 64 Конституції не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану, а недоторканість інституту судового контролю за досудовим слідством не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної влади.

За положеннями п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України, кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

В свою чергу, згідно п. 5 та п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, а судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами.

Таким чином, будь-яке кримінальне провадження складається лише із двох основних стадій досудового розслідування та судового провадження, межі яких чітко визначені певними процесуальними діями та рішеннями.

Чинний КПК України не врегульовує алгоритм дій прокурора, строки на усунення недоліків обвинувального акту та інші важливі аспекти, у випадку, якщо обвинувальний акт повернутий прокурору на стадії підготовчого судового провадження.

Аналіз вищевказаних визначень стадій кримінального провадження, зазначених у ст. 3 КПК України, в сукупності з іншими процесуальними нормами кримінального закону, свідчить, що фактично, після повернення обвинувального акту прокурору, судове провадження у кримінальному провадженні не здійснюється, а таке повертається до стадії досудового розслідування, оскільки кримінальне провадження не закінчено (відсутня постанова про закриття кримінального провадження; обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності до суду не направлені).

Питання строків досудового розслідування достатньо чітко врегульовані чинним КПК України.

Як на момент повідомлення про підозру, тобто станом на серпень 2016 року, так і даний час, строк досудового розслідування у кримінальному провадженні був одним і тим же два місяці з моменту повідомлення особі про підозру.

Слідчому судді не було надано жодних відомостей стосовно можливого продовження строку досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, однак це питання не було основним предметом дослідження за даним клопотанням ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , а тому слідчий суддя не загострює особливу увагу на цьому.

В будь-якому випадку, прокурором доказів зворотного представлено не було. В межах якого строку досудового розслідування на даний час здійснюється провадження прокурор не пояснив, жодних доводів з даного приводу не навів.

Враховуючи, що фактично кримінальне провадження повернуто до стадії досудового розслідування, а слідчий суддя це - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, твердження прокурора, що питання строків на усунення недоліків обвинувального акту є дискреційними повноваженнями останнього, і слідчий суддя фактично не уповноважений втручатись у ці питання, є неспроможними.

На підтвердження даної позиції, слідчий суддя звертає увагу на п. 3.2 рішення Конституційного Суду України 30 червня 2009 року у справі №1-17/2009 де зазначено, що до повноважень судів загальної юрисдикції відноситься судовий контроль за дотриманням законності в діяльності правоохоронних органів в період проведення дізнання та досудового слідства. Метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав та свобод людини і громадянина. Зазначені доводи безперечно доводять можливість та необхідність оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора в період досудового провадження до суду без будь-якого винятку.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 1997 року «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина», вся діяльність суддів повинна бути підпорядкована захисту прав та свобод людини і громадянина, шляхом розгляду судових справ у повній відповідності з Конституцією та законами України суди зобов`язані забезпечити рівність громадян перед законом і судом. Враховуючи, що згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, суди не вправі з часу введення Конституції в дію відмовляти фізичним чи юридичним особам у прийнятті до судового розгляду заяв і звернень. Суди не вправі відмовити у судовому захисту прав та свобод людини і громадянина, у прийнятті скарг на рішення, дії чи бездіяльність органі державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб з підстав, не передбачених Конституцією чи законом. При цьому слід мати на увазі, що коло прав і свобод людини і громадянина, закріплених Конституцією, не є вичерпним.

Відтак, вищевказані доводи прокурора не відповідають принципу верховенства права, суперечать положенням Конституції України, загальним засадам кримінального провадження та сталій практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово визначав порушення «розумних строків» розслідування та судового розгляду, як системну проблему правоохоронних та судових органів України, і як наслідок держава змушена постійно зазнавати значних збитків через виплату компенсацій за порушення її органами «розумних строків».

З аналізу вищевикладеного, слідчий суддя приходить до висновку про наявність більш ніж достатніх правових підстав для розгляду такого роду клопотань, яке заявлено ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Щодо питання «розумності строків», порядку та необхідності їх встановлення, слідчий суддя зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.38 КПК України орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

В свою чергу, саме на прокурора покладено обов`язок у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких трьох дій : закрити кримінальне провадження; звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Положеннями ст.28 КПК України визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Згідно ч.3 ст. 28 КПК України, критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Відповідно до ч.6 ст. 28 КПК України підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 113 КПК України процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.

Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

За положеннями ч. 1,2 ст. 114 КПК України, для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку слідчий суддя, суд має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження . Будь-які строки, що встановлюються прокурором, слідчим суддею або судом, не можуть перевищувати меж граничного строку, передбаченого цим Кодексом, та мають бути такими, що дають достатньо часу для вчинення відповідних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень та не перешкоджають реалізації права на захист.

Відповідно до ч.1 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Слідчий суддя зазначає, що прокуром не доведено, що кримінальне провадження можливо є складним, або здійснюється щодо великої кількості кримінальних правопорушень, та/або з огляду на обсяг та специфіку процесуальних дій, потребує значного часу для завершення досудового розслідування.

З даного приводу прокурор лише вказав, що затримкою в даному випадку є лише відповідь ПАТ «Укрзалізниця» на лист прокурора. Разом з тим, ні вказаного листа, ні обставин, які б перешкоджали здійснити необхідні дії раніше, прокурор не надав, не навів та не обґрунтував.

Невиправдана затримка в закінченні досудового розслідування значною мірою та грубо порушує права не лише заявників, а й інших учасників кримінального провадження, оскільки кожна особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження (ч. 1 ст. 283 КПК України).

За викладених обставин, слідчий суддя, здійснюючи у порядку, передбаченому КПК України, судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні, з урахуванням тривалості кримінального провадження, не доведеність того, що кримінальне провадження є складним, або здійснюється щодо великої кількості кримінальних правопорушень, або з огляду на обсяг та специфіку процесуальних дій, потребує значного часу для його завершення, дійшов висновку про те, що здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо заявників не відповідає критеріям розумних строків та порушує їх право на розгляд обвинувачення проти них в суді в найкоротший строк та/або на його припинення шляхом закриття провадження.

З огляду на наведене, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність встановлення прокурору строку для прийняття одного із процесуальних рішень, передбачених ч. 2 ст. 283 КПК України.

Визначаючи тривалість такого строку, слідчий суддя зазначає, що строк в 14 днів про який зазначають заявники ними необґрунтовано, а такий є достатньо обмеженим.

Доцільним в даному випадку слідчий суддя вважає строк тривалістю в один календарний місяць, якого, вже з врахуванням попереднього періоду (починаючи з жовтня 2020 року) є цілком достатньо для вчинення однієї із дій, передбачених ч. 2 ст. 283 КПК України.

Зрештою, слідчий суддя вважає визначальним в даній ситуації не тривалість встановленого строку ( 14 днів, як просять заявники, чи один місяць, як зазначає прокурор), а сам факт його встановлення в порядку судового контролю, оскільки саме така ефективна дія дозволить дисциплінувати учасників провадження, присікти невиправдані затримки у прийнятті процесуальних рішень та вчиненні процесуальних дій, а також дозволить внести визначеність для учасників провадження, якої вони на даний час фактично позбавлені.

Водночас, слідчий суддя зазначає, що встановлення строків за даною ухвалою для прийняття одного із процесуальних рішень, передбачених ч. 2 ст. 283 КПК України, жодним чином не є втручанням у діяльність прокурора, оскільки одну із передбачених дій прокурор вчиняє самостійно та на власний розсуд, і саме вибір однієї із цих дій є дискреційними повноваженнями прокурора, а не строки на її вчинення, тим більше за умови, що розумні строки на вчинення дії є очевидно порушеними.

Усі судові рішення є обов`язковими до виконання, їх невиконання тягне за собою передбачену законом відповідальність, а тому вимоги заявників щодо покладення на слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні обов`язку виконання даної ухвали, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 2, 7-9, 28,113,114, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в :
клопотання ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про встановлення процесуального строку задовольнити частково.

Встановити прокурору (прокурорам), що входять до складу групи прокурорів у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000547 від 20.07.2016 року, строк для прийняття одного із процесуальних рішень, передбачених ч. 2 ст. 283 КПК України, тривалістю один місяць з дня постановлення даної ухвали, у частині, що стосується заявників ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

В задоволенні решти вимог клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1