Ухвала
Іменем України
29 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 130/2174/17
провадження № 51-3803 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Жмеринського міськрайонного Вінницької області від 24 квітня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 22 червня 2020 року,
встановив:
Вироком Жмеринського міськрайонного Вінницької області від 24 квітня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяців.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 червня 2020 року вищевказаний вирок суду змінений в частині застосування принципів складання покарань за сукупністю злочинів та зарахування строку відбування покарання відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2019 року, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяців.
Зараховано ОСОБА_4 в строк покарання частину відбутого покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2020 року з 22 липня 2018 року по день набрання даним вироком законної сили, тобто 22 червня 2020 року. В решті оскаржуваний вирок залишений без зміни.
Засуджений звернувся із касаційною скаргою, в якій порушує питання про перегляд вищевказаних судових рішень щодо нього.
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року касаційну скаргу засудженого залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю ст. 427 КПК України, оскільки засуджений, оспорюючи свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч. 3 ст. 185 КК України, вказував на порушення порядку проведення досудового розслідування, однобічність, неповноту та упередженість судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, доказам у кримінальному провадженні просить дати іншу оцінку ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, а саме, вказував на невірну оцінку протоколу огляду місця події від 12 серпня 2017 року, показань потерпілого ОСОБА_5 та свідків, що відповідно до вимог ст. 438 КПК України, не є підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції.
Тобто, засудженим у скарзі не було наведено обґрунтування, як саме такі порушення, на його думку, вплинули на правильність доведеності його винуватості у вчиненні злочину, а також на прийняття судами першої та апеляційної інстанції законних та обґрунтованих рішень в цілому.
При цьому у поданій касаційній скарзі засуджений не зазначав, в чому незаконність та необґрунтованість ухвали апеляційного суду, які конкретно порушення закону, в силу ст. 419 КПК України, на його думку, було допущено цим судом та які доводи його апеляційної скарги суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив, не перевірив та не оцінив.
Крім цього, прохальна частина касаційної скарги засудженого не відповідала вимогам ст. 436 КПК України щодо повноважень суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги.
Також засудженому було роз`яснено, що у разі неусунення в установлений строк недоліків касаційної скарги, залишеної без руху, така скарга повертається особі, яка її подала.
На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року засуджений подав нову касаційну скаргу, у якій просить перевірити рішення суду першої та апеляційної інстанцій щодо нього у касаційному порядку.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, вимог ст. 427 КПК України засудженим не дотримано, вказані в ухвалі недоліки в повному обсязі не усунуто.
По суті, нова касаційна скарга за змістом відповідає попередньо поданій касаційній скарзі. Так, у касаційній скарзі засуджений так і не зазначає на конкретні порушення закону, з урахуванням положень ст. 438 КПК України, які були допущені судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні судових рішень та які б були підставами для їх скасування, та не конкретизує, у чому саме ці порушення полягали, як вони вплинули на законність й обґрунтованість постановлених судами судових рішень, і чому ці порушення слід відносити до підстав для скасування касаційним судом вироку районного суду та ухвали апеляційного суду згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України та з огляду на положення статей 370, 404, 412-414, 419 цього Кодексу.
Натомість, засуджений ОСОБА_4 повторно дає свій аналіз та викладає свої міркування щодо правильності, повноти проведення судового розгляду, вказує на невідповідність висновків суду, викладених у вироку суду першої інстанції, фактичним обставинам кримінального провадження, не погоджується із оцінкою доказів, наявних у матеріалах провадження, надає їм власну оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанції, що у розумінні ст. 433 КПК України не може бути предметом касаційного розгляду.
Тобто, засудженим у скарзі так і не наведено обґрунтування, як саме такі порушення, на його думку, вплинули на правильність доведеності його винуватості у вчиненні злочину, а також на прийняття судами першої та апеляційної інстанції законних та обґрунтованих рішень в цілому.
При цьому у поданій касаційній скарзі засуджений знову не зазначає, в чому незаконність та необґрунтованість ухвали апеляційного суду, які конкретно порушення закону, в силу ст. 419 КПК України, на його думку, було допущено цим судом та які доводи його апеляційної скарги суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив, не перевірив та не оцінив.
Оскільки в установлений строк засудженим не усунуто недоліків касаційної скарги, яку залишено без руху, то його скарга підлягає поверненню.
Водночас, враховуючи невідповідність касаційної скарги засудженого вимогам ст. 427 КПК України, суд вважає за необхідне згідно з приписом ст. 20 КПК України роз`яснити засудженому його право на кваліфіковану правову допомогу.
Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У ч. 2 ст. 8 Кримінально-виконавчого кодексу України засудженому гарантується право на правову допомогу. Для одержання правової допомоги засуджені можуть користуватися послугами адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» від 02 червня 2011 року № 3460-VI право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України мають також особи, засуджені до покарання у вигляді позбавлення волі, - на всі види правових послуг, передбачені ч. 2 ст. 13 цього Закону (в тому числі захист і складення документів процесуального характеру).
Захист, складання документів процесуального характеру та здійснення представництва інтересів особи, засудженої до покарання у вигляді позбавлення волі, за зверненням такої особи або за ухвалою суду забезпечують Регіональні центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги (підпункт 2 пункту 8 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 2 липня 2012 року № 967/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24 травня 2016 року № 1487/5).
Таким чином, для одержання правової допомоги під час складання документів процесуального характеру засуджений, який відбуває покарання у виді позбавлення волі, за змістом ст. ст. 110 і 113 КВК України вправі через адміністрацію виправної колонії звернутися до відповідного Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України касаційна скарга повертається, якщо особа не усунула недоліки касаційної скарги, яку залишено без руху, в установлений строк.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 429 КПК України залишення касаційної скарги без руху або її повернення не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом, у межах строку на касаційне оскарження, шляхом подання нової касаційної скарги.
Враховуючи викладене та керуючись ч. 3 ст. 429 КПК України, Суд
постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 на вирок Жмеринського міськрайонного Вінницької області від 24 квітня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 22 червня 2020 року, з усіма доданими до неї матеріалами, повернути.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3