Справа № 487/4718/20
Провадження № 1-кс/487/5181/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2020 року місто Миколаїв
Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району міста Миколаєва скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_4 від 31.07.2020 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке 30.06.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000657, за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 368 КК України,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва зі скаргою, в якій просив скасувати постанову слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_4 від 31.07.2020 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке 30.06.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000657, за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 368 КК України.
Скарга обґрунтована тим, що оскаржувана постанова винесена передчасно, без всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення у зв`язку із тим, що слідчий ОСОБА_4 позбавив ОСОБА_3 можливості надати додаткові пояснення по фактам кримінального провадження, викликав ОСОБА_3 з смт. Овідіополь Одеської області до м. Миколаєва не прийнявши до уваги загальнодержавний карантин та складне матеріальне становище скаржника, мав приїхати для проведення слідчих дій до смт. Овідіополь Одеської області. Слідчий прийняв рішення про закриття кримінального провадження лише за письмовими поясненнями особи, стосовно якої відкрито це провадження, не допитав інших осіб; не обґрунтував висновки щодо встановлених обставин. Слідчий не провів необхідні слідчі дії, спрямовані на встановлення істини у справі, не було ініційовано проведення перевірки дій судді ОСОБА_5 з метою встановлення факту сприяння судді ОСОБА_5 рейдерському захопленню земельної ділянки через незаконне скасування права власності ОСОБА_3 . Слідчий ОСОБА_4 у постанові посилається лише на те, що заявник ОСОБА_3 невдоволений процесуальними рішеннями судді ОСОБА_5 , хоча у повідомленні про злочин він зазначав, що якби він був незгодний із рішеннями судді ОСОБА_5 - то оскаржував би їх в апеляції. Суть заяви ОСОБА_3 у іншому - суддя ОСОБА_5 сприяв рейдерам, отримавши від них неправомірну вигоду, а дії судді ОСОБА_5 вчинені під час розгляду цивільної справи №509/2573/18 виходять за рамки апеляційного оскарження і підпадають під дію Кримінального кодексу України.

У судове засідання скаржник не з`явився, надавши заяву про розгляд скарги за його відсутністю. Вимоги скарги підтримав, просив її задовольнити.

Слідчий у судове засідання не з`явився, надавши заперечення, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні скарги.
Згідно ч. 3 ст. 306 КПК України, відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
Дослідивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження № 0000657, слідчий суддя дійшов наступних висновків.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, згідно ч. 1 ст. 7 КПК України, серед іншого, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності; публічність; диспозитивність; розумність строків, тощо.
Згідно ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
У кримінальному провадженні, за змістом ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, в тому числі: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 КПК України , за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає (ч. 2 ст. 92 КПК України).
Збирання доказів регламентовано ст. 93 КПК України, за змістом якої збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.
Згідно 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 12.06.2020 року уповноважену особу ТУ ДБР у м. Миколаєві зобов`язано внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, викладені в заяві ОСОБА_3 від 03.06.2020 року.
У поданій заяві від 03.06.2020 року ОСОБА_3 просив внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення з приводу зловживання службовим становищем суддею Овідіопольского районного суду ОСОБА_5 та одержанні службовою особою неправомірної вигоди з метою сприяння (пособництві) незаконного позбавлення права власності під час розгляду цивільної справи №509/2573/18 за що передбачена кримінальна відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 368 КК України.
На виконання ухвали слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 12.06.2020 року ТУ ДБР у м. Миколаєві 30.06.2020 року відомості по заяві ОСОБА_3 від 03.06.2020 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення за №0000657.
Після проведення слідчих дій, в тому числі щодо допиту ОСОБА_5 та дослідження зібраних у справі письмових доказів, слідчий Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_4 постановою від 31.07.2020 року кримінальне провадження №0000657 від 30.06.2020 року було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях судді Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України та складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України, досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Згідно ч. 2 ст. 214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
За змістом оскаржуваної постанови в ході досудового розслідування встановлено, що 21.06.2018 до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_6 до Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про визнання недійсним рішення III сесії V скликання Роксоланівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 28.04.2006 року за № V, визнання недійсним виданого на його підставі державного акта про право приватної власності на земельну ділянку. Разом з позовною заявою 21.06.2018 надійшла заява про забезпечення позову.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 21.06.2018 головуючим суддею по вказаній справі визначено суддю Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_5 .

У подальшому, 25.06.2018 від представника позивача адвоката ОСОБА_7 до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшло доповнення до заяви про забезпечення позову, а також заява про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , оскільки в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірну земельну ділянку АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0072 - зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 , на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯБ №297340, зареєстрованого Овідіопольським районним відділом земельних ресурсів 29.06.2006 року за № 25.
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області 25.06.2018 прийнято до розгляду та відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_6 , розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.
Крім того, 25.06.2018 ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_3 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
25.06.2018 суддею Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_5 винесено ухвалу про забезпечення позову, а саме задоволено заяву представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер: :02:001:0072, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3
03.08.2018 до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла заява про забезпечення позову адвоката ОСОБА_7 - представника позивача, в якій він просив заборонити ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам, вчиняти будь-які дії на земельній ділянці кадастровий номер: :02:001:0072, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
15.08.2018 ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області задоволено заяву представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про забезпечення позову.
11.09.2018 до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла заява ОСОБА_3 про відвід судді ОСОБА_5 від розгляду зазначеної справи, в зв`язку з обставинами, які викликають сумнів в його об`єктивності та неупередженості.
11.09.2018 в підготовчому судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав свою заяву про недовіру судді з підстав незгоди з процесуальним рішенням про допуск до участі у справі представника позивача ОСОБА_8 , у якого на думку заявника відсутні належні повноваження, а також не реагування, як на думку заявника, на ознаки кримінальних правопорушень у діях позивача та його представника, чим викликає у ОСОБА_3 сумнів в об`єктивності та неупередженості судді при розгляді цієї справи.
11.09.2018 Овідіопольським районним судом Одеської області було винесено ухвалу про передачу справи до канцелярії суду для вирішення питання визначення судді, який буде розглядати заяву про відвід судді ОСОБА_5 в порядку встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України.
18.09.2018 ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області задоволено заяву про відвід судді ОСОБА_5 .
Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_9 від 20.11.2018 заходи забезпечення позову вжиті ухвалою від 25.06.2018 скасовано. На цей час судовий розгляд цивільної справи триває.
Допитаний в якості свідка суддя Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_5 підтвердив вищевказані обставини, категорично заперечивши вчинення будь-яких порушень під час судового розгляду цивільної справи № 509/2573/18. У ході допиту останній зазначив, що фактично заява ОСОБА_3 містить в собі лише невдоволення скаржником процесуальними рішеннями, які приймались ним, за час, коли зазначена цивільна справа перебувала в його провадженні, хоча рішення щодо забезпечення позову, про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову, скаржником в апеляційному порядку не оскаржувались, вимог, щодо зустрічного забезпечення не заявлялось. Рішення суду щодо забезпечення позову, про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову, на думку ОСОБА_5 приймались у відповідності до вимог чинного законодавства та такі заходи відповідали фактичним обставинам справи та наданими сторонами по справі доказами, у зв`язку з чим ним не було допущено жодних порушень вимог законодавства України.
Дані обставини підтверджуються долученими до матеріалів кримінального провадження копіями документів з цивільної справи № 509/2573/18, у тому числі ухвалами Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.06.2018, 20.07.2018, 15.08.2018, 11.09.2018 та 20.11.2018.
Відповідно до ухвали Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 15.07.2020 № 2135/3дп/15-20 за результатом розгляду скарги ОСОБА_3 відмовлено у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_5 , оскільки суть скарги зводиться лише до незгоди із судовим рішенням.
Згідно ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У відповідності до п. 4 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, статтею 151 ЦПК України передбачені підстави для забезпечення позову.

Статтею 152 ЦПК України визначені наступні способи забезпечення позову: накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; заборона вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії; заборона іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

Заборона вчиняти певні дії застосовується, якщо потрібно обмежити право відповідача чи будь-якої іншої особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються предмета спору. При цьому не допускається заборона дій, вчинення яких не утруднює виконання рішення в майбутньому.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Таким чином, вказаними нормами законодавства визначено підстави обмеження використання та відчуження оспорюваного майна, які за наявності достатніх підстав можуть вживатись судом під час розгляду цивільної справи.
Згідно з ч. 1 ст. 129 Конституції Українисудді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Частина 2 цієї статті передбачає, що поміж інших особливостей основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини та змагальність сторін, свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначено, що судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом. При цьому ст. 2 Закону вказує на те, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частина 1 ст. 6 Закону передбачає здійснення судами правосуддя самостійно. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, та є незалежними від будь-якого незаконного впливу.
Відповідно до положень статей 126, 129 Конституції України, статті 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (вказана норма закону визнана конституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2011 від 12 липня 2011 року).

Як зазначено у Висновках № 3 (2002) та №11 (2008) КРЕС до уваги Комітету Міністрів Ради Європи судові помилки у визначенні чи застосуванні закону та здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції. Є неприйнятною можливість притягнення судді до відповідальності за здійснення своїх обов`язків, крім випадку умисного правопорушення при здійсненні судових функцій. КРЕС підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється головним чином з а допомогою процедур перегляду рішень у судах. Провадження щодо судді має здійснюватися з урахуванням конституційного принципу незалежності суддівської діяльності, відповідно до якого воно не може бути спрямоване на оцінку судових рішень суддів, які можуть піддаватися критиці лише шляхом оскарження відповідно до закону. Той факт, що рішення судді може бути переглянуте, змінено чи скасоване, не може бути підставою для відповідальності. Відповідальність суддів не повинна поширюватися на зміст їх рішень або на випадки судових помилок.

Таким чином, можливе порушення суддею норм матеріального або процесуального права не може виключно кваліфікуватись як кримінальне правопорушення та як підстава для притягнення судді до кримінальної відповідальності. Адже відповідні порушення (у разі їх наявності) усуваються за наслідками перегляду судового рішення вищестоящими судовими інстанціями в апеляційному та касаційному порядку.

Отже, оцінка судових рішень, прийнятих суддею, може бути надана виключно у межах встановленого законодавством процесуального контролю.

Ураховуючи викладене, незгода сторони справи з ухвалами, винесеними 25.06.2018 та 15.08.2018 суддею Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_5 , не може свідчити про неналежне ставлення судді до службових обов`язків, умисне порушення ним норм права чи вчинення зловживання службовим становищем в інтересах третіх осіб, оскільки при винесенні даних рішень суддя керувався внутрішнім переконанням на підставі встановлених під час судового розгляду фактах та досліджених обставинах, згідно вимог чинного законодавства.

До того ж, за правилами ч. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду, що не позбавляє сторони у справі, у разі незгоди з прийнятим остаточним рішенням, їх зазначити у подальшому в своїх апеляційних скаргах.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КК України, злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Частиною 1 статті 364 КК України встановлено кримінальну відповідальність за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах або в інтересах третіх осіб, використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно заподіяло істотну шкоду охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.

Зловживання владою або службовим визнається злочином за наявності трьох спеціальних ознак в їх сукупності: 1) використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби; 2) вчинення такого діяння з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах або в інтересах третіх осіб; 3) заподіяння такими діями істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.

Під зловживанням владою слід розуміти умисне використання службовою особою, яка має владні повноваження, всупереч інтересам служби своїх прав щодо пред`явлення вимог, а також прийняття рішень, обов`язкових для виконання іншими фізичними чи юридичними особами. Зловживати владою може як представник влади, так і службова особа, яка виконує організаційно-розпорядчі обов`язки, оскільки остання також має владні повноваження, що розповсюджуються на підпорядкованих їй осіб.

З суб`єктивної сторони злочин характеризується умисною або змішаною формою вини.

До того ж, відповідно до ч. 3 примітки до ст. 364 КК України істотною шкодою у статтях 364, 364-1, 365, 365-2, 367 вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що взагалі виключає в даному випадку склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

У відповідності до рішення Верховного Суду України від 27.10.2016 по справі № 5-99кс16 постановлено, що диспозиція частини першої статті 364 і частини першої статті 365 КК України, якими передбачено відповідальність за заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або громадським чи державним інтересам, чи інтересам юридичних осіб, може становити не лише майнову шкоду, а й включати прояви немайнової шкоди, але тільки ті, які можуть одержати майнове відшкодування (як істотна шкода може враховуватися будь-яка за характером шкода, якщо вона піддається грошовій оцінці та відповідно до такої оцінки досягла встановленого розміру).

Так, за конкретних обставин справи, наслідки нематеріального характеру, які піддаються грошовій оцінці (реальна шкода) та відповідно до такої оцінки досягли встановленого розміру («істотної шкоди» чи «тяжких наслідків») із заподіянням шкоди охоронюваних Конституцією України чи іншими законами прав та свобод людини і громадянина.

При цьому, згідно вказаного рішення, має бути чітко встановлено і доведено, що саме вчинення того чи іншого службового злочину стало причиною відповідних наслідків. Обчисленняїх розміру також має бути належним чином підтверджено та не викликатисумніву.
Разом з тим, спричинення будь-якої шкоди ОСОБА_3 внаслідок винесення Овідіопольським районним судом Одеської області рішень від 25.06.2018 та 15.08.2018, досудовим розслідуванням не встановлено, заявником будь-яких відомостей щодо вказаної шкоди та підтверджуючих документів не надано.

Водночас, диспозиція ч. 1 ст. 368 КК України передбачає кримінальну відповідальність за прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи не вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Об`єктивна сторона злочину характеризується активною поведінкою діями спрямованими на прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи не вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується наявністю лише прямого умислу та корисливого мотиву.

Суб`єктом вказаного злочину може бути лише службова особа.

Із заяви ОСОБА_3 конкретних фактів отримання неправомірної вигоди суддею Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_5 не вбачається. Натомість, у зверненні останнього викладені лише його припущення щодо отримання вказаної неправомірної вигоди, які будь-якими конкретними доказами не підтверджуються.

Крім того, у ході досудового розслідування не встановлено обставин, які б свідчили про отримання неправомірної вигоди вказаного особою.
За таких обставин, в діях судді Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_5 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, а також склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України.

Таким чином, органом досудового розслідування зібрано достатньо об`єктивних даних для прийняття остаточного законного та обґрунтованого процесуального рішення відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Окрім цього, згідно ст. 215 КПК України, досудове розслідування здійснюється у формі досудового слідства. Зазначена норма, як і в цілому положення Глави 19 КПК України визначають форму та регламентують порядок проведення досудового слідства, однак не встановлюють переліку процесуальних та слідчих дій, які обов`язково належить здійснити в ході досудового розслідування для його закінчення.

Орган досудового розслідування в залежності від описаних заявником обставин, в яких останній вбачає ознаки кримінально караних діянь, на власний розсуд визначає об`єм перевірочних дій, достатніх за переконанням слідчого чи прокурора, для прийняття мотивованого рішення у відповідності до положень ч. 2 ст. 283 КПК України.

Перевірка дотримання вимог закону та повнота розгляду справи входить виключно до повноважень суду апеляційної інстанції під час перегляду рішень суду першої інстанції.
З огляду на викладене, у зв`язку із встановленням відсутності в діях судді Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України та складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, слідчим правомірно була винесена постанова про закриття кримінального провадження відповідно до пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України.

Доводи скаржника щодо передчасності висновку слідчого щодо закриття кримінального провадження, ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні норм чинного законодавства України та не свідчать про неправомірність прийнятої постанови.

Посилання на позбавлення можливості ОСОБА_3 надати додаткові пояснення не відповідають фактичним обставинам та не свідчать про неповноту досудового розслідування виходячи з наступного.

Згідно частин 1-3 ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 КПК України, не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, громадянства, освіти, роду занять, а також за мовними або іншими ознаками.
Згідно ст. 138 КПК України поважними причинами неприбуття особи на виклик є: 1) затримання, тримання під вартою або відбування покарання; 2) обмеження свободи пересування внаслідок дії закону або судового рішення; 3) обставини непереборної сили (епідемії, військові події, стихійні лиха або інші подібні обставини); 4) відсутність особи у місці проживання протягом тривалого часу внаслідок відрядження, подорожі тощо; 5) тяжка хвороба або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням або вагітністю за умови неможливості тимчасово залишити цей заклад; 6) смерть близьких родичів, членів сім`ї чи інших близьких осіб або серйозна загроза їхньому життю; 7) несвоєчасне одержання повістки про виклик; 8) інші обставини, які об`єктивно унеможливлюють з`явлення особи на виклик.
Принцип диспозитивності, закріплений ч. 1 ст. 26 КПК України, передбачає вільне використання сторонами кримінального провадження своїх прав, яке повинно здійснюватись у межах та у спосіб, передбачений КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України.
Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
З матеріалів кримінального провадження №0000657 вбачається, що слідчим неодноразово здійснювався виклик ОСОБА_3 для допиту щодо обставин кримінального провадження. Так, 06.07.2020 року скаржника було викликано на 13.07.2020 року, однак у визначений день ОСОБА_3 за викликом не прибув, причини неявки не повідомив, про що слідчим було складено доповідну записку від 13.07.2020 року. Після цього, 14.07.2020 року скаржника було викликано на 21.07.2020 року, однак у визначений день ОСОБА_3 за викликом не прибув, причини неявки не повідомив, про що слідчим було складено доповідну записку від 21.07.2020 року. 27.07.2020 року ОСОБА_3 було викликано слідчим в телефонному режимі на 27.07.2020 року та 31.07.2020 року. Під час телефонної розмови ОСОБА_3 повідомив, що він не прибуде для допиту у зв`язку з небажанням пересуватись маршрутними транспортними засобами (автобусами) оскільки в Україні наявний коронавірус, що зафіксовано в протоколі здійснення виклику від 27.07.2020 року та доповідних записках слідчого від 29.07.2020 року та 31.07.2020 року.
За такого, з урахуванням характеру процесуальної поведінки скаржника, підстави для скасування постанови слідчого від 31.07.2020 року з наведених ОСОБА_3 міркувань відсутні.

Згідно ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами КПК України. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про відмову у задоволенні скарги.
Встановлені слідчим суддею та вище перелічені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що слідчим всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі обставин кримінального провадження, оскаржувана постанова відповідає вимогам ст. 110 КПК України, містить зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення КПК України, у зв`язку з чим скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 62, 126, 129 Конституції України, ст.ст. 364, 368 КК України, ст. ст. 2, 3, 7, 9, 10, 22, 28, 91-94, 110, 138, 214, 219, 284, 294, 303-307, 309, 368, 370, 372, 376 КПК України,-
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_4 від 31.07.2020 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке 30.06.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000657, за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 368 КК України.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Повний текст ухвали оголошено 07.09.2020 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1