ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/316/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ст.128 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2020 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючої - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

представника потерпілого - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за № 0002129 від 22 липня 2019 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Тернопільської місцевої прокуратури на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2020 року,-

В с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тернополя, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.128 КК України, та призначено покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

Строк відбуття покарання визначено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Департаменту фінансів Тернопільської обласної державної адміністрації про стягнення з ОСОБА_7 на користь обласного бюджету для перерахування Департаменту фінансів Тернопільської обласної державної адміністрації коштів, витрачених на лікування ОСОБА_10 - потерпілого від злочину задовольнити та стягнути з ОСОБА_7 11852 (одинадцять тисяч вісімсот п`ятдесят дві) гривні витрат на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_10 ..

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 12 955 (дванадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять) гривень 11 (одинадцять) копійок шкоди, пов`язаної з витратами на лікування останнього, та 30 000 (тридцять тисяч) гривень моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням його здоров`я.

Згідно вироку суду, 20 липня 2019 року, близько 21 години 30 хвилин, ОСОБА_7 , який перебував на проїжджій частині відпочинкової території «дальній пляж», що на вул. Яблунева у м. Тернополі, під час конфлікту з ОСОБА_10 , діючи з необережності, не передбачаючи можливості настання наслідків у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, хоча повинен був і міг їх передбачити, наніс один удар кулаком правої руки в ліву ділянку обличчя ОСОБА_10 , від якого останній втратив рівновагу та впав на спину, в результаті чого вдарився лівою потиличною ділянкою голови до покриття вкритого камінням.

Внаслідок падіння з висоти власного росту та зіткнення потиличної ділянки голови із покриттям вкритим камінням, потерпілий ОСОБА_10 , отримав травму голови у вигляді відкритої черепно-мозкової травми із забиттям головного мозку середнього ступеня (за клінічною класифікацією), перелому потиличної кістки зліва із поширенням лінії перелому на основу черепа та «забійної» рани потиличної ділянки волосистої частини голови зліва, які за ступенем тяжкості належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя на момент заподіяння.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_7 просить вищевказаний вирок суду скасувати та ухвалити щодо нього виправдальний вирок, відмовивши повністю у задоволенні цивільних позовів.

Свої доводи мотивує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а рішення прийнято з істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону.

Стверджує, що саме потерпілий спровокував конфлікт, при цьому він разом із компанією невідомих осіб почали наносити ОСОБА_7 тілесні ушкодження, тому він діяв в межах необхідної оборони, з метою захисту себе та малолітнього сина, що підтверджується показами свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Внаслідок побиття ОСОБА_7 був госпіталізований, а також звернувся із заявою про вчинене щодо нього кримінальне правопорушення, що було внесена у ЄРДР, що судом не було взято до уваги.

Також зазначає, що судом неправомірно призначено йому покарання у виді позбавлення волі, якого не було передбачено санкцією ст.128 КК України.

- прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію його дій, просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за скоєний злочин, передбачений ст.128 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки.

Свої доводи мотивує тим, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки на момент вчинення злочину ОСОБА_7 діяла редакція ст.128 КК України, що не передбачала покарання у виді позбавлення волі, а згідно ст.5 КК України якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали подану апеляційну скаргу та просять вирок суду скасувати, а провадження у справі закрити, міркування прокурора та представника потерпілого, які заперечили проти задоволення апеляції обвинуваченого, а просять задовольнити апеляційну скаргу прокурора, з мотивів викладених у ній, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні, достатній аналіз яким суд дав у вироку та які узгоджуються між собою, і є обґрунтованим, дії обвинуваченого за ст.128 КК України кваліфіковані вірно.

Визнаючи доведеним вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, судом в основу обвинувального вироку було покладено як покази самого обвинуваченого ОСОБА_7 , так і покази допитаних в судовому засіданні потерпілого, свідків, висновок експерта, дані слідчих експериментів, огляду місця події.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вказує на те, що тілесне ушкодження спричинив потерпілому, оскільки перебував у стані необхідної оборони. Зазначає, що подія, яка мала місце, виникла через агресивну поведінку осіб з компанії потерпілого та самого потерпілого, з приводу паркування автомобілів. Останні наносили йому чисельні удари, від яких він вимушений був захищатися та, можливо, наніс один удар потерпілому від якого він впав та отримав встановлені тілесні ушкодження.

Відповідно до частини 1 статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається … від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. Частиною 2 статті 36 КК передбачено, що кожен має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади для захисту від суспільно небезпечного посягання.

Сутність необхідної оборони, виходячи із законодавчого її визначення, полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Як вбачається з матеріалів провадження, 20 липня 2019 року близько 21:30 на проїжджій частині відпочинкової території дальній пляж по вул.Яблунева у м.Тернополі, поруч із припаркованими автомобілями, між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_10 виник конфлікт з приводу паркування авто.

Вирішення питання, чи перебував обвинувачений у стані необхідної оборони, залежить від сукупності обставин, установлених під час розгляду справи. Зокрема, на підставі всієї сукупності обставин має бути встановлено, чи зазнала особа посягання та чи були його дії зумовлені захистом від такого посягання.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також потерпілий ОСОБА_10 суду пояснили, що даний конфлікт виник через те, що автомобіль обвинуваченого ОСОБА_7 перегородив дорогу для виїзду автомобіля ОСОБА_10 , який намагався виїхати заднім ходом. Обвинувачений ОСОБА_7 , який разом із сином підійшов до свого авто, спостерігав як потерпілий намагався виїхати і якому у цьому допомагали родичі. При цьому, обвинувачений висловлював провокаційні вирази у бік родини потерпілого, робив зауваження з приводу виїзду та кричав ще метр і будеш ремонтувати мені машину. Далі, у відповідь на поведінку ОСОБА_7 , який поводив себе агресивно та висловлювався в їх адресу нецензурними виразами, розпочалася словесна перепалка з сином потерпілого ОСОБА_14 , на що обвинувачений відреагував агресивно та різко розпочав свій рух в їх сторону. ОСОБА_14 , з метою зупинити ОСОБА_7 , зробив крок уперед, обхопивши останнього, та вони обидва впали на землю. Дружина потерпілого намагалася їх розборонити. В цей момент з автомобіля вийшов потерпілий ОСОБА_10 , який через дзеркало заднього виду побачив конфлікт, та розвів в сторони руки, щоб відгородити родичів від ОСОБА_7 , який в той момент біг в їх сторону. Тоді обвинувачений вдарив кулаком правої руки в обличчя потерпілого ОСОБА_10 , від якого той впав головою до бампера автомобіля, а потім на каміння.

Свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_11 та ОСОБА_17 суду пояснили, що бачили, як невідомі їм люди наносили тілесні ушкодження обвинуваченому ОСОБА_7 , проте самого початку конфлікту вони не бачили.

Судом встановлено, що посягання як такого з боку потерпілого ОСОБА_10 не було, а мав місце лише конфлікт між ними, який переріс у сварку і почався через агресивну поведінку самого обвинуваченого з приводу виїзду потерпілим своїм автомобілем з парковки.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), то такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Особа, що завдала шкоду, не може посилатися на стан необхідної оборони, якщо саме насильство було спровоковано нею ж самою, тобто було передбачуваним наслідком її власної поведінки. Окремим випадком такого спровокованого насильства є бійка, під час якої учасники застосовують один до одного насильство певного ступеня. Таке спровоковане насильство не можна вважати «посяганням» у тому значенні, яке цьому терміну надається статтею 36 КК.

Лише за умов установлення такого виняткового чинника, як напад, не настає кримінальна відповідальність відповідно до ст.36 КК.

Зважаючи на наведене, під час перевірки фактичних обставин кримінального провадження та надання правової оцінки діям ОСОБА_7 місцевий суд вірно встановив обставини, які підтверджують відсутність нападу, а саме раптового, непередбачуваного для ОСОБА_7 , агресивного, насильницького посягання з боку потерпілого ОСОБА_10 , що викликало б невідкладну необхідність заподіяння шкоди здоров`ю останнього.

З таким висновком суду першої інстанції про відсутність обставин, які б зумовили необхідну оборону у обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів повністю погоджується, а отже доводи апеляційної скарги обвинуваченого в цій частині до задоволення не підлягають.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, доводи прокурора та обвинуваченого щодо порушення судом вимог закону про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 покарання є вірними.

Зокрема, на момент вчинення злочину обвинуваченим 20 липня 2019 року діяла редакція ст.128 КК України від 27.06.2019 року згідно якої необережне тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження каралось громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до двох років.

Відповідно до частин 1-3 ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів приходить до висновку про те, що при призначенні покарання у виді позбавлення волі судом допущено неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно п.1, п.2 ч.1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Згідно п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для зміни рішення суду є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

За змістом ст.ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Вирішуючи питання призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд врахуває: ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, зокрема те, що він є особою молодого віку, не судимий, його сімейний стан.

Обставиною, що пом`якшує покарання є наявність у ОСОБА_7 на утриманні неповнолітньої дитини, а також обставиною, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, позиція потерпілого, котрий заявив, що обвинуваченого необхідно покарати відповідно до закону.

Матеріали кримінального провадження не містять даних, які б свідчили про неможливість застосування менш суворого виду покарання з числа передбачених у санкції статті за вчинений злочин, і що такий вид покарання буде недостатній для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів

При цьому, на думку колегії суддів місцевим судом при призначенні покарання не вірно встановлено таку обтяжуючу вину обставину, як вчинення кримінального правопорушення в стані сп`яніння, що погіршує становище обвинуваченого, оскільки така не була встановлена на досудовому слідстві та не досліджувалася й не встановлювалася в ході судового розгляду даного кримінального провадження. У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з даного приводу. Отже, не встановлено факт перебування ОСОБА_7 в стані сп`яніння та якого саме сп`яніння, що вбачається з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, яке викладено у мотивувальній частині вироку. Тому, посилання суду першої інстанції на обтяжуючу вину обставину - вчинення злочину у стані сп`яніння, слід з вироку виключити.

Таким чином, враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання слід змінити та визначити йому покарання в межах санкції ст.128 КК України, у виді громадських робіт, оскільки саме такий вид покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Що ж стосується визначеного судом розміру моральної шкоди на суму 30000 грн., то в цій частині вирішення цивільного позову суд дійшов вірного висновку виходячи з наступного.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до роз`яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкодиN 4 від 31.03.95 з наступними змінами і доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В даному випадку, приймаючи до уваги ступінь фізичних, душевних та психічних страждань, яких потерпілий зазнав внаслідок вчинення щодо нього злочину передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, беручи до уваги тривалість його лікування та відновлення, а отже зусилля до відновлення попереднього стану, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відшкодування спричиненої моральної шкоди потерпілому, та у відповідності до вимог ст.ст.23, 1167 ЦК України, з урахуванням вимог розумності та справедливості, а також враховуючи глибину страждань потерпілої особи, ступінь вини обвинуваченого та інших обставин справи, вірно визначив її у розмірі 30000 грн..

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування йому моральної шкоди, як про це ставиться питання в апеляції обвинуваченого.

Разом з тим, що стосується вирішення пред`явленого ОСОБА_10 цивільного позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, то в цій частині суд першої інстанції допустився невірних висновків, у зв`язку із чим вирок в частині задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди підлягає до зміни, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_10 звернувся із позовом до ОСОБА_7 про відшкодування понесеної ним матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на лікування у сумі 12 955 грн. 11 коп.

На підтвердження понесених матеріальних витрат позивач ОСОБА_10 долучив довідку про встановлення челюсно-лицевих протезів (а.с.70), висновки комп`ютерної томографії, копії квитанцій за КТ-обстеження головного мозку, копії фіскальних чеків на придбання ліків.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутнє лікарськє призначення із зазначенням назв медикаментів та лікарських препаратів на лікування потерпілого у зв`язку з отриманими ним ушкодженням внаслідок вчинення щодо нього злочину, з вказанням їх кількості. Відсутні також відомості з приводу вартості призначених ОСОБА_10 медикаментів та доказів того, що саме призначені ліки ОСОБА_10 придбавалися.

При цьому, суд оцінює критично надані суду копії фіскальних чеків, які самі по собі, без лікарського призначення, не можуть бути доказом в підтвердження понесених потерпілим витрат на лікування, та враховується при цьому, що потерпілий перебував згідно виписки із медичної карти на лікуванні з 21.07.2019 по 12.08.2019 року (а.с.172). Разом з тим, частина чеків датована 09.09.2019 року, 13.09.2019 року, 14.10.2019 року, 21.12.2019 року. Також частина долучених фіскальних чеків є непридатними до читання.

Відповідно до ст.1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

При цьому, згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно довідки Тернопільської університетської лікарні від 20.07.2019 року ОСОБА_10 було призначено комп`ютерну томографію головного мозку (а.с.169). В матеріалах справи наявні висновки комп`ютерної томографії здійсненої ОСОБА_10 від 21.07.2019 року, 23.07.2019 року, 24.01.2020 року (а.с.171, 172, 173) та до матеріалів провадження долучено квитанції про оплату вартості проведеної КТ головного мозку від 22.07.2019 року у розмірі 1100 грн., 23.07.2019 року у розмірі 950 грн. та 09.08.2020 року у розмірі 950 грн..

Також, згідно долученої до матеріалів провадження довідки, виданої лікарем стоматологом-ортопедом, вартість виготовлених верхнього та нижнього челюсно-лицевих протезів, які встановлено ОСОБА_10 після отриманих ним травм внаслідок побиття 20.07.2019 року становить 5000 грн.

Таким чином сума понесених витрат потерпілим ОСОБА_10 , які він поніс у зв`язку із заподіянням йому тілесних ушкоджень з боку обвинуваченого, які підтверджено належними доказами становить 8000 грн., які підлягають стягненню з останнього.

Таким чином, враховуючи те, що потерпілим у повному обсязі не доведено понесені ним матеріальні витрати на лікування, колегія суддів приходить до висновку, що позов останнього про стягнення з ОСОБА_7 12 955 грн. 11 коп. матеріальної шкоди на його користь підлягає частковому задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Тернопільської місцевої прокуратури на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2020 року задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 за ст.128 КК України змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України до покарання у виді 200 (двісті) годин громадських робіт.

Вирок в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди змінити, зменшивши суму матеріальної шкоди з 12955, 11 грн. до 8000 ( вісім тисяч) грн..

Виключити з мотивувальної частини вироку вказівку суду про обтяжуючу вину обставину вчинення злочину у стані сп`яніння.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді