ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 473/1833/19 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/395/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія ч. 1 ст. 189, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 121 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні кримінальне провадження №0001022 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_11 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24.12.2019 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенська Миколаївської області, громадянина України, з повною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 189, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскарженого судового рішення
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено:

за ч.1 ст.189 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі,

за ч.2 ст.186 КК України - до покарання у виді 4 років позбавлення волі,

за ч.1 ст.121 КК України - до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, при сукупності злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено без зміни - тримання під вартою.

Строк відбування покарання обчислено з 24 грудня 2019 року, тобто з моменту винесення вироку. Зараховано в строк відбування покарання тримання ОСОБА_7 під вартою з 14 березня 2019 року (затримання) до 24 грудня 2019 року.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 40 000 (сорок тисяч) грн. моральної шкоди. Вирішено питання про речові докази.

Суд встановив, що на початку травня 2017 року ОСОБА_7 від свого знайомого ОСОБА_12 стало відомо про те, що ОСОБА_9 заборгував останньому кошти в сумі 100 грн. 00 коп.

Надалі ОСОБА_7 , якому було достеменно відомо про те, що ОСОБА_12 відмовився від подальшого права вимоги за усним договором боргу в сумі 100 грн. 00 коп., який існував між ним та ОСОБА_9 , з корисливих мотивів з умислом на заволодіння неналежним йому майном вирішив використати ці обставини для незаконного збагачення шляхом вимагання та одержання в подальшому від ОСОБА_9 коштів з погрозою застосування насильства щодо останнього.

В подальшому ОСОБА_7 в середині травня 2017 року, в денний час доби, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, рухаючись у особистих справах по вул. Соборності в м. Вознесенську Миколаївської області, в районі залізничної станції «Вознесенськ», зустрів ОСОБА_9 , який рухався на велосипеді марки «Аrdis». Реалізуючи виниклий раніше злочинний умисел, спрямований на вимагання та отримання від ОСОБА_9 коштів, ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, пред`явив ОСОБА_9 незаконну усну вимогу надати йому кошти в сумі 2 000 грн. 00 коп. в строк до 01.06.2017 року, при цьому погрожуючи останньому застосуванням насильства в майбутньому, що виразилось у погрозі фізичної розправи, в разі невиконання його вимог.

В свою чергу ОСОБА_9 , побоюючись реалізації погрози насильством з боку ОСОБА_7 , з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів, сприйняв вимагання останнього як реальне та погодився віддати кошти.

Крім цього, в середині травня 2017 року, в денний час доби, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, знаходячись по вул. Соборності в м. Вознесенську Миколаївської області, в районі залізничної станції «Вознесенськ», безпосередньо після вчинення дій щодо вимагання у ОСОБА_9 , коштів у сумі 2 000 грн. 00 коп., реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на відкрите викрадання чужого майна ОСОБА_9 , поєднаного з погрозою застосування насильства, діючи з корисливих мотивів, з метою незаконно збагачення, усвідомлюючи, що посягає на чужу власність, на яку він не має ніякого права, передбачаючи спричинення матеріальної шкоди та бажаючи її настання, відкрито викрав у ОСОБА_9 двоколісний велосипед марки «Аrdis», вартістю 3 500 грн., належний останньому на праві власності, застосувавши погрозу насильством, яке не є небезпечним в момент заподіяння, а в майбутньому - фізичною розправою, зазначивши, що в такому випадку його вимоги ОСОБА_9 сприйме як реальні.

В подальшому ОСОБА_7 , розпорядився вищезазначеним велосипедом на власний розсуд.

Також, 29 травня 2017 року в період часу з 19 год.30 хв. по 23 год. 00 хв. в АДРЕСА_2 , біля колійної машинної станції залізничної станції Вознесенськ, між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виник конфлікт у зв`язку з невиконання ОСОБА_9 незаконної вимоги передачі коштів у сумі 2 000 грн. 00 коп., з метою помсти, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки в вигляді шкоди здоров`ю, умисно наніс неповнолітньому ОСОБА_9 численні удари руками в область тулубу та голови, чим заподіяв тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку з саднами в ділянці обличчя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Після цього ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що ОСОБА_9 від отриманих тілесних ушкоджень лежить на землі та не чинить опору, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, бажаючи настання шкідливих наслідків для потерпілого, однак не маючи чіткого уявлення про характер та тяжкість можливих наслідків, хоча міг та повинен був їх передбачати, продовжуючи злочинну діяльність, умисно наніс ОСОБА_9 декілька ударів ногами в область черевної порожнини, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді розриву селезінки з кровотечею в черевну порожнину, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Вимоги апеляційних скарг

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.189 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, за ч.2 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 років, за ч.1 ст.121 КК України - у виді позбавлення волі строком на 7 років. Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. В решті вирок залишити без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі суд обмежився загальною фразою про відсутність обтяжуючих обставин, наявність позитивних характеристик обвинуваченого, його щирого каяття і часткового відшкодування шкоди. Разом з цим, судом не взято до уваги, що ОСОБА_7 в ході судового розгляду не надав критичної оцінки своєї поведінки, її осуду, бажання виправити ситуацію, належних висновків для себе не зробив, що свідчить про відсутність в нього дійсного каяття у вчиненні злочинів. Крім того, судом не враховано суспільну небезпеку дій обвинуваченого, який вчинив відносно потерпілого ОСОБА_9 три кримінальні правопорушення, які є злочинами середньої тяжкості та тяжким злочином, об`єктами яких є не тільки власність, а й життя та здоров`я особи, спричинив потерпілому тяжке тілесне ушкодження, яке є небезпечним для життя в момент заподіяння і лише факт своєчасного надання кваліфікованої медичної допомоги зберіг життя потерпілому.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.189 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, за ч.2 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 років, за ч.1 ст.121 КК України - у виді позбавлення волі строком на 7 років. Відповідно до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. В решті вирок залишити без змін. В обґрунтування своїх вимог наводить доводи, аналогічні доводам апеляційної скарги прокурора. Крім того зазначає, що вчинений злочин вплинув на його життя в цілому, зокрема замість навчання в університеті, він через вчинений ОСОБА_7 злочин постійно лікується, став калікою, матиме все життя слабкий імунітет, не зможе допомагати батьками та будуватиме майбутнє країни. Вважає, що обвинувачений не зробив для себе належних висновків та у вчинених злочинах не розкаявся.

Позиції учасників судового провадження

Учасникам кримінального провадження належним чином повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду апеляційної інстанції не надходило.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора у провадженні, з наведених в ній підстав.

Представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 підтримав апеляційну скаргу потерпілого у повному обсязі, прокурора частково, просив змінити вирок та збільшити присуджену до стягнення суму моральної шкоди.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заперечили проти задоволення апеляційних скарг, вважали, що вирок підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції. Зазначили, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочинів, передбачених ч. 1 ст. 189, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 121 КК, оскільки грошей у ОСОБА_9 останній не вимагав, лише допомагав своєму другу ОСОБА_12 у примушуванні потерпілого повернути борг, велосипед потерпілий передав йому добровільно до погашення ОСОБА_12 боргу, а тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_7 заподіяв потерпілому з необережності.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг та поданих на них заперечень, повторно дослідивши докази, що характеризують особу обвинуваченого, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення судів першої інстанцій у межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які він засуджений, за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 189, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 121 КК України обґрунтований доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ст. 349 КПК України і є правильним.

Як обґрунтовано встановив суд, вина ОСОБА_7 у вчиненні злочинів підтверджена послідовними показаннями потерпілого ОСОБА_9 про те, що в квітні 2017 року він заборгував своєму знайомому ОСОБА_13 100 грн. Через два тижні ОСОБА_12 та ОСОБА_7 повідомили йому, що він винен вже не 100 грн., а 800 грн. В середині травня 2017 року ОСОБА_7 забрав у нього велосипед під погрозою розправи та вказав, що він винен вже не 800 грн., а 2 000 грн. 29.05.2017 року на вулиці його зустріли ОСОБА_12 та ОСОБА_14 взяли його під руки та повели в сторону залізничного вокзалу, де ОСОБА_12 нагадав про борг, та вдарив його долонею в область потилиці та один раз кулаком у живіт. Згодом до них приєднався ОСОБА_7 , який наніс йому близько 3 ударів по голові, а коли він впав ОСОБА_7 наніс йому близько 5 ударів у живіт, центральну частину. Від цих ударів йому стало зле, підвівшись, дійшов до трансформатора, розташованого по вул. Соборності, де втратив свідомість, потім зателефонував своєму другу ОСОБА_15 , який допоміг дістатись до лікарні. В лікарні йому видалили селезінку.
Показання потерпілого повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_12 , який підтвердив вказані обставини, свідка ОСОБА_15 , якому потерпілий розповідав про вимагання в нього грошей обвинуваченим та незаконне заволодіння належним йому велосипедом та який доставив ОСОБА_9 до лікарні після побиття його ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_14 , який був очевидцем того, як ОСОБА_7 забрав у ОСОБА_9 велосипед під приводом оплати заборгованості, висновками судово-медичних експертиз № 97 від 26.03.2019 року, № 290 від 31.05.2017 року, відповідно до яких у потерпілого ОСОБА_9 зафіксовано струс головного мозку з саднами в ділянці обличчя, розрив селезінки з кровотечею в черевну порожнину. Вказані тілесні ушкодження виникли від дії тупого, тупих предметів з обмеженою контактуючого поверхнею до госпіталізації в Вознесенську ЦРЛ, куди поступив потерпілий 29.05.2017 року о 23 год. 01 хв. Розрив селезінки з кровотечею в черевну порожнину відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознаками небезпеки для життя та втраті органу. Струс головного мозку з саднами в ділянці обличчя відноситься до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я. Не виключається вірогідність утворення тілесних ушкоджень від удару, ударів руками, ногами. Розрив селезінки, який спричинив тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, внаслідок якого була видалена хірургічним шляхом селезінка є причинно-наслідковий зв`язок. Найбільш вірогідно потерпілий був передньою та лівою частиною тіла до травмуючого предмета (предметів) в момент нанесення тілесних ушкоджень, внаслідок яких виник розрив селезінки. Не виключається вірогідність утворення розриву селезінки внаслідок падіння з положення стоячи та ударі лівою поверхнею живота о твердий предмет з обмеженою контактуючого поверхнею. Не можливо виникнення розриву селезінки від удару (ударів) кулаком руки у верхню частину грудної клітини. Не виключається вірогідність утворення розриву селезінки від удару (ударів) ногою в ділянку лівої частини живота. Не виключається вірогідність утворення струсу головного мозку з саднами в ділянці обличчя внаслідок падіння з положення стоячи та удари об тверду поверхню (том 1 а.п.125-126 , 192-194); показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_16 та іншими наведеними у вироку доказами.
Суд дослідив всі надані сторонами провадження докази та дав їм належну юридичну оцінку.

Доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, за які його засуджено, правильність кваліфікації його дій, в апеляційних скаргах не оспорюється.

Перевіряючи доводи обвинуваченого, висловлені на свій захист під час апеляційного розгляду, аналогічні доводи його захисника, в тому числі викладені у письмових запереченнях на апеляційні скарги про неправильну кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 189, ч. 2 ст. 186 та ч. 1 ст. 121 КК та необхідність кваліфікації його дій лише за ст. 128 КК (том 2 а.п. ), колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, доводи обвинуваченого та його захисника про відсутність в діях ОСОБА_7 ознак вимагання через прагнення останнього допомогти ОСОБА_12 повернути борг суперечать юридичній конструкції норми ст. 355 КК, оскільки відмінною ознакою примушування до виконання цивільно-правового зобов`язання від вимагання є те, що потерпілого примушують до виконання його юридичного обов`язку, зокрема до передачі майна (права на майно), на яке винний має законне право вимоги.
У випадку вимагання, майнові претензії винного не ґрунтуються на правовій підставі, а майно, що вимагається, є чужим для нього.
Судом встановлено, що боргові зобов`язання на суму 100 грн. виникли між потерпілим ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_12 , будь-яких цивільно-правових зобов`язань між потерпілим та ОСОБА_7 не існувало, що визнається і самим обвинуваченим.
Тому пред`явлення обвинуваченим потерпілому вимоги передати йому спочатку 800 грн., потім 2000 грн. в рахунок погашення боргу перед ОСОБА_12 під погрозою фізичною розправи, правильно кваліфіковано судом як вимагання за ч.1 ст. 189 КК.
Твердження сторони захисту про наявність цивільно-правових зобов`язань та добровільну передачу ОСОБА_7 під заставу потерпілим велосипеду марки «Аrdis», що на думку захисника виключає корисний мотив у ОСОБА_7 на заволодіння цим майном та кваліфікацію його дій за ст. 186 ч. 2 КК також не ґрунтується на досліджених судом доказах.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 186 КК характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом.
Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер, а на майно, яке вилучається, винний не має ані дійсного, ані уявного права.
Із фактичних обставин кримінального провадження, засвідчується, що:
- предметом незаконного заволодіння був велосипед марки «Аrdis» , який належить потерпілому;
- ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що ОСОБА_9 будь-яких боргових зобов`язань перед ним не має, під удаваним приводом, застосовуючи погрози, відкрито незаконно, всупереч волі власника заволодів велосипедом потерпілого, що свідчить про корисний мотив злочину, оскільки не це майно обвинувачений не мав ані дійсного, ані уявного права;
- спосіб заволодіння велосипедом, обраний обвинуваченим, був відкритим для потерпілого, при цьому обвинуваченим застосовано погрозу застосування насильства в разі відмови віддати майно;
- майно було повернуто потерпілому не обвинуваченим, а добровільно видано його матір`ю і тільки після того, як потерпілий звернувся із заявою про вчинення злочину до поліції.
Із обсягу та характеру фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_7 знав, що майно має власника, і на це майно він не має права. Усвідомлюючи це, він відкрито заволодів ним під вигаданим приводом, пригрозивши потерпілому фізичною розправою.
Установлені у провадженні фактичні ознаки діяння збігаються з ознаками складу злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 КК, тому колегія суддів погоджується з вироком суду першої інстанції про правильність застосування до дій ОСОБА_7 цієї норми закону.
Стосовно обвинувачення за ч. 1 ст. 121 КК України, колегія суддів вважає, що доводи сторони захисту щодо відсутності умислу на спричинення тяжкого тілесного ушкодження та нанесення саме обвинуваченим тяжкого тілесного ушкодження не заслуговують на увагу.
На підставі досліджених доказів, які узгоджуються між собою, а саме показань потерпілого, очевидця злочину свідка ОСОБА_12 , висновків судово-медичних експертиз, пояснень судово-медичного експерта, протоколу проведення слідчого експерименту від 20.03.2019 року з участю потерпілого суд першої інстанції встановив, що обвинувачений, наніс потерпілому декілька ударів ногами в область черевної порожнини. Враховуючи спосіб нанесення ударів, їх кількість, а також те, що удари наносились в ділянку життєво важливих органів, особисті відносини між обвинуваченим та потерпілим, у тому числі висловлені раніше погрози на адресу останнього, посилання самого обвинуваченого на зайняття спортом (бойові мистецтва), та на наявність відповідного розряду, що передбачає можливість реальної оцінки ним сили ударів та їх наслідки, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність умислу обвинуваченого на спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.
Отже висловлені під час апеляційного розгляду доводи обвинуваченого та його захисника, в тому числі й викладені у письмових запереченнях на апеляційні скарги, не знайшли свого підтвердження під час їх перевірки судом апеляційної інстанції.
Оцінюючи доводи апеляційних скарг потерпілого та прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів виходить з наступного.

При призначенні обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 186, ч.1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкціями вказаних норм кримінального закону, суд послався на те, що він характеризується позитивно, раніше не судимий, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, не працює, не одружений. При цьому, суд визнав в якості обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 - щире каяття та часткове відшкодування заподіяної злочинами шкоди в розмірі 10 000 грн., встановив відсутність обставин, що його обтяжують.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин вчиненого злочину, його наслідків і даних про особу винного судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті алкоголізму, наркоманії, за наявності обтяжуючих покарання обставин та відсутності обставин, які його пом`якшують, і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Підхід для визнання вказаних обставин такими, що пом`якшують покарання не повинен бути формальним, у кожному випадку ці обставини мають підлягати ретельній перевірці на відповідність фактичним обставинам справи.

Так, щире каяття означає, що особа визнає свою вину за усіма пунктами висунутого проти неї обвинувачення, дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Будучи внутрішнім, морально-психічним процесом у свідомості особи, яка вчинила злочин, щире каяття підлягає встановленню у кожному конкретному випадку з урахуванням посткримінальної поведінки винного, правдивості його свідчень під час досудового слідства і розгляду справи у суді тощо.

При вирішенні питання, чи є розкаяння винного щирим, судді повинні керуватися як суб`єктивним, внутрішнім переконанням, так і доказами, наявними в матеріалах справи.

Визнавши у вироку в якості обставини, що пом`якшує покарання щире каяття обвинуваченого у вчиненні злочинів, суд не навів жодних мотивів на обґрунтування цього висновку.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 не визнав своєї вини за жодним епізодом обвинувачення, стверджував, що потерпілого не бив, його майно не вимагав та відкрито не викрадав, тяжкого тілесного ушкодження умисно не заподіював, що свідчить про відсутність в нього критичної оцінки своїх дій та впевненість у своїй правоті та безкарності. Під час судового розгляду він не висловлює жалю з приводу скоєного або співчуття потерпілому, а навпаки намагається перекласти на потерпілого та інших осіб провину за вчинене.

Однак, попри ці факти, суд з незрозумілих мотивів дійшов висновку про щире каяття обвинуваченого у вчиненні злочинів.

Поза увагою суду залишився й той факт, що ОСОБА_7 , не маючи жодного відношення до боргових стосунків між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , почав вимагати в останнього кошти, після чого відкрито, під погрозами, заволодів належним йому велосипедом і не вздовж заподіяв останньому тяжке тілесне ушкодження, по критерію небезпечності для життя в момент заподіяння, що призвело до втрати органу потерпілого та згідно з показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_17 лише факт своєчасного надання кваліфікованої медичної допомоги зберіг йому життя. Такі послідовні злочинні дії від менш тяжких умисних корисних кримінальних правопорушень до більш тяжкого, насильницького злочину, відносно однієї особи свідчать про схильність обвинуваченого до систематичної злочинної діяльності та характеризує останнього з негативного боку.

Поза увагою суду першої інстанції залишилась й та обставина, що умисні злочини вчинені ОСОБА_7 щодо неповнолітньої особи, що значно підвищує ступінь суспільної небезпеки як вчинених злочинів, так і особи винного.

Відповідно до висновку, що міститься у досудовій доповіді органу пробації, виправлення ОСОБА_7 без обмеження або позбавлення волі становить небезпеку для суспільства, в тому числі окремих осіб (том 1 а.п.76-78).
З огляду на встановлені колегією суддів відомості про особу винного, ступінь тяжкості вчинених злочинів, призначене судом ОСОБА_7 покарання у мінімальних межах санкцій ч. 2 ст. 186, ч.1 ст. 121 КК України слід вважати явно несправедливим унаслідок м`якості, оскільки таке покарання не забезпечить мету кримінального покарання, що передбачає не тільки виправлення засудженого, але й запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

На підставі вказаної норми кримінального процесуального закону, та враховуючи вищенаведені доводи і мотиви, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання із ухваленням нового вироку із призначенням йому покарання у виді позбавлення волі у більшому розмірі.

При цьому, позитивна характеристика ОСОБА_7 за місцем проживання, притягнення його до кримінальної відповідальності вперше, наявність обставини, що пом`якшує покарання часткового відшкодування шкоди, заподіяної злочином, передбаченим ч. 1 ст. 121 КК, дає підстави колегії суддів для призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі за кожним злочином у розмірі, ближче до мінімального, та остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, що буде необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення нових злочинів.

З наведених підстав, апеляційні скарги підлягають задоволенню частково.

При цьому, висловлена представником потерпілого у запереченнях на апеляційну скаргу прокурора вимога про зміну вироку та збільшення присудженої до стягнення суми моральної шкоди, не може бути предметом апеляційного розгляду в силу ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки знаходиться поза межами апеляційних вимог потерпілого та прокурора.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419, п. 2 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24.12.2019 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.189 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік, за ч.2 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, за ч.1 ст.121 КК України - у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Строк відбування покарання обчислювати з 16.07.2020 року.

Зарахувати в строк відбування покарання період тримання ОСОБА_7 під вартою з 14.03.2019 року (з дати затримання) по 16.07.2020 року включно за правилами ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України №2046 - VIII від 18 травня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили негайно і може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим в той же строк з моменту отримання копії вироку.

Судді: три підписи