Ухвала

Іменем України
26 листопада 2020 року

м. Київ
провадження № 51-5660 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 квітня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 квітня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим та призначено покарання за:
- ч. 1 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на 3 роки;
- ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на 4 роки 4 місяці.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на 4 роки 4 місяці.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 квітня 2020 року - без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 22 серпня 2019 року приблизно о 12:45 год., проходячи повз сходи, що розташовані біля залізничної колії між буд. № 29 по вул. Миру та вул. Айвазовського в м. Кам`янському, зірвав з шиї ОСОБА_6 золотий і срібний ланцюжки, срібний хрестик, та зник з місця вчинення правопорушення , заподіявши потерпілій шкоду на суму 3405,15 грн.
Повторно, 23 серпня 2019 року приблизно о 22:05 год. ОСОБА_5 , проходячи повз буд. № 27/29 по пр. Т. Шевченка в м. Кам`янському, підійшов зі спини до раніше незнайомої ОСОБА_7 , штовхнув потерпілу руками у спину, від чого та втратила рівновагу і впала на тротуар, а він зірвав з її шиї ювелірні вироби, а саме: три золоті ланцюжки, золотий хрестик зі вставками у вигляді діамантів у кількості 4 штук і рубіном, а також золотий хрестик зі вставкою у вигляді піропу, чим завдав потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 20 914,25 грн.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 вказує та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого ОСОБА_5 . Просить вирок і ухвалу в частині призначеного засудженому покарання за ч. ч. 1, 2 ст. 186 КК України змінити: звільнити його від відбування призначеного покарання у виді 4 років 4 місяців позбавлення волі з випробуванням, встановивши максимальний іспитовий строк, тривалістю 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, або застосувати до засудженого положення ст. 69 КК України та призначити йому більш м`яке покарання. Зазначає, що суд, призначаючи покарання, не врахував всіх обставини, що пом`якшують покарання, а також усіх даних про особу винного, що призвело до призначення надто суворого покарання.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій засудженого. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі ОСОБА_5 через суворість.
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 186 КК України, які, відповідно до ст. 12 КК України, є злочином середньої тяжкості та тяжким злочином.
Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд послався на ступінь тяжкості вчинених злочинів, обставину, яка пом`якшує покарання (щире каяття), відсутність обставин, що обтяжують покарання, враховано дані про особу винного, який не судимий, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, скарг за місцем проживання відносно нього не надходило, його відношення до вчиненого, а саме вибачення перед потерпілою, повне визнання цивільного позову, намір відшкодувати завдану шкоду, а тому призначив ОСОБА_5 покарання, наближене до мінімально можливого.

Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду, та вказав, що судом належним чином вмотивовано призначене ОСОБА_5 покарання.

Що стосується позиції сторони захисту про пом`якшення покарання або звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то слід зазначити наступне.
За змістом ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Суд нагадує, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за вчинений злочин, може мати місце лише за наявності кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання . Судами нижчих інстанцій встановлена одна обставина, що пом`якшує покарання.
Крім того обставини, що пом`якшують покарання мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим, що судами в даному провадженні не встановлено.
Стаття 75 КК України передбачає, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам, наведеними у касаційній скарзі, та вказав, що відсутні підстави для застосування до ОСОБА_5 покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку, оскільки він в силу ст. 89 КК України, такий, що не має судимості , однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та вчинив кримінальні правопорушення, які полягають у відкритому викраденні чужого майна (грабежі) та у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, правопорушення вчинив через короткий проміжок часу.

Ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом у ході розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_5 правопорушень, дані про особу винного та усі обставини справи не дають підстав для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Із вказаним погоджується й колегія суддів касаційного суду та вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.
На думку Верховного Суду, висновки судів попередніх інстанцій з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.
Касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії оскаржуваних судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.

З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 квітня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3