Справа № 175/1754/20
Провадження № 1-кс/175/893/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року смт. Слобожанське
Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2
за участю: прокурора ОСОБА_3
адвоката ОСОБА_4
представника потерпілого адвоката ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні смт. Слобожанське Дніпропетровської області клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_6 про скасування арешту майна,
В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшло клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_6 про скасування арешту майна, в якому просив скасувати арешт у формі заборони користування, що накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2019 року на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею (кв.м.) 290,2, житлова площа (кв.м.) 70, 3. Опис: житловий будинок літ. А-1, надбудова літ. А-1, надбудова літ. А(1)-1, лазня літ. Б., погріб літ. В, вхід в погріб літ. В, гараж літ. Г, споруди №1-4, за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:012:0646, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 214.
Заявник обґрунтовує клопотання тим, що у провадженні органу досудового розслідування СУ ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження №0000973 від 27.11.19 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. У межах цього кримінального провадження старший слідчий СУ ГУНП в Дніпропетровський області ОСОБА_7 , за погодженням з прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_8 , звернулась до слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із клопотання про арешт майна (у формі заборони відчуження, користування та розпорядження). 12.12.19 ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровський області ОСОБА_7 задоволено. Вважає, що є всі підстави для скасування накладеного арешту.
По-перше: у своєму клопотанні слідчий ОСОБА_7 наводить та посилається, як на підставу для накладення арешту, два взаємовиключні доводи, а саме: у період з 2011 по червень 2014 року ОСОБА_9 на вказаній земельній ділянці було зведено домоволодіння 100% готовності, що підтверджується виготовленим 10.06.2014 року технічним паспортом; в квітні 2015 року ОСОБА_9 звернулась до зятя ОСОБА_10 з проханням допомогти здійснити всі необхідні дії, спрямовані на: введення в експлуатацію та реєстрацію за ОСОБА_9 права власності на збудоване домоволодіння. У дійсності на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :01:012:0646 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 не було введено в експлуатацію, а відомості щодо цього об`єкту нерухомого майна були відсутні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. По-друге: у своєму клопотанні слідчий ОСОБА_7 дозволяє собі стверджувати, що «після видачі дубліката довіреність, посвідчена 24.04.2015 року, реєстровий №635, втратила чинність». При цьому, як на час складення клопотання слідчим ОСОБА_7 , так і на теперішній час, жодного рішення, у тому числі судового, яким би було визнано довіреність, що посвідчена 24.04.2015 року, недійсною або такою яка втратила чинність - не існувало та не існує. Більш того, слідчому ОСОБА_7 достеменно було відомо, що ОСОБА_9 вживає заходів щодо судового оскарження укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.03.16 у цивільній справі №175/3509/19, що розглядається у Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області. У цій справі наступне судове засідання призначено на 07.07.20. По-третє: у своєму клопотанні слідчий ОСОБА_7 дозволяє собі стверджувати, що «в 2018 році ОСОБА_10 звернувся до ОСОБА_11 з проханням повернути документи на будинок та довіреність». Разом з тим, жодних об`єктивних та неупереджених підтверджень цим доводам у слідчого ОСОБА_7 не існує. По-четверте: у своєму клопотанні слідчий ОСОБА_7 без відповідного вироку суду стверджує: « ОСОБА_11 разом із ОСОБА_12 здійснили відчуження та заволоділи об`єктом нерухомого майна, що належить ОСОБА_9 ... що може свідчити про шахрайський спосіб вибуття будинку з власності, що завдало майнової шкоди у розмірах та наявність ознак складу злочину передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України». При цьому, одночасно із вищевикладеним слідчим ОСОБА_7 у клопотанні зазначено: «об`єкт нерухомого майна ... є об`єктом кримінально протиправних дій - злочинного посягання невстановленої на теперішній час особи, яка шляхом обману заволоділа ним, що завдало значної шкоди потерпілому». По-п`яте: слідчим ОСОБА_7 , з невідомих підстав, не повідомлено слідчому судді, що у межах цивільної справи №175/3509/19, суддею Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області вже накладено заборону на відчуження вказаного нерухомого майна. Як наслідок, до розгляду цивільної справи по суті та набрання рішенням законної сили, здійснення будь-яких дій по зміні власника цього житлового будинку - не можливе.
З урахуванням викладеного, вважає, що старший слідчий СУ ГУНП в Дніпропетровський області ОСОБА_7 фактично ввела в оману слідчого суддю Індустріального районного суду м. Дніпропетровська створюючи у нього переконання про нібито існування самої події кримінального правопорушення, пропре суто цивільний спір між колишніми та теперішніми власниками, який розглядається у межах цивільної справи №175/3509/19 суддею Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.
Звертає увагу слідчого суддю, що у результаті таких незаконних дій слідчого по обмеженню його конституційних прав, як законного власника, на даний час домоволодіння використовується у власних потребах (в тому числі для вживання алкогольних напоїв) групою невстановлених осіб, які змінили замки на всіх дверях та воротах, блокують доступ до нього законному власнику для поставлення домоволодіння під охорону ПП «Гуард-Авангард».
На даний час його визнано потерпілим у кримінальному провадженні №0000135 від 03.02.2020 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.364 КК України.
Станом на 26.08.2020 р., тобто майже через 9 місяців після початку досудового розслідування, у кримінальному провадженні №0000973 від 27.11.19 власник майна ОСОБА_6 не є підозрюваним або обвинуваченим.
Таким чином, заходи забезпечення кримінального провадження, у вигляді арешту майна (заборони відчуження, користування та розпорядження), застосовані до ОСОБА_6 , як до фізичної особи не причетної до вчинення будь - якого кримінального правопорушення.
На даний час ОСОБА_6 є законним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та відстоює своє право власності на вказане майно у цивільному спорі, який розглядається у межах цивільної справи №175/3509/19, а дії слідчого на його думку є втручанням у цей цивільний спір з метою фактичного передання спірного майна колишнім власникам у позасудовий спосіб.

Адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що станом на час розгляду клопотання, статус ОСОБА_6 не визначено, право власності його не скасовано, а тому вважає відсутні підстави позбавляти власника користування належного йому майна.

Прокурор заперечувала проти скасування арешту, оскільки підстави для застосування арешту майна ще існують. Додала, що кримінальним процесом не встановлено порядок та спосіб охорони арештованого майна, а тому слідчим при накладенні арешту було запропоновано як ОСОБА_13 так і ОСОБА_14 обрати спосіб збереження належного їм майна, у письмовій пропозиції і тому ОСОБА_13 уклала та оплатила послуги охоронної агенції. Просила відмовити у задоволенні клопотання.

Представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні клопотання. Пояснив, що вже вдруге заявник звертається з таким самим клопотанням, нових фактів не навів вважає, що матеріальні права Єгорова ніким не порушено.

Слідчий суддя, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, встановив наступне.
В судовому засіданні встановлено, що по кримінальному провадженню №0000973 від 27.11.2019 року за ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2019 року накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею (кв.м.) 290,2, житлова площа (кв.м.) 70,3. Опис: житловий будинок літ. А-1, надбудова літ. А-1, надбудова літ. А(1)-1, лазня літ. Б., погріб літ. В, вхід в погріб літ. В, гараж літ. Г, споруди №1-4, за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:012:0646, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214, із забороною його відчуження, користування та розпорядження.
Кримінальне провадження №0000973 від 27.11.2019 року 04 травня 2020 року прокурором Дніпропетровської області для проведення досудового розслідування за територіальною підслідністю направлено до Дніпровського районного відділу поліції ДВП ГУНП в Дніпропетровській області.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.
Слідчий суддя при вирішенні клопотання про скасування арешту майна, що накладений в рамках кримінального провадження також, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).
ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).
У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).
Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, мають тимчасовий характер.
Згідно ст. 174 КПК України власник майна, який не був присутній при розгляді питання про арешт майна, має право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Звертаючись із клопотанням в порядку ст. 174 КПК України в третє, заявник вказує, що арешт накладено необґрунтовано, оскільки ОСОБА_6 не було повідомлено про підозру в межах кримінального провадження №0000973 та його процесуальний статус у цьому кримінальному провадженню до цього часу не визначений.
Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали та матеріали, які слугували підставою для накладення арешту на спірне майно, слідчий суддя приходить до висновку, що застосовані заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою попередження настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню. Будь-яких негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, не виявлено.
Як вбачається з ухвали, підставою для накладення арешту слугувало те, що існують достатні підстави вважати, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташованими на земельній ділянці з кадастровим номером :01:012:0646, є доказом у кримінальному провадженні №0000973, а також те, що дане нерухоме майно є предметом кримінально-протиправних дій та є набутим в результаті вчинення кримінального правопорушення, а тому воно відповідає критеріям ст. 98 КПК України, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст.170 КПК України накладено арешт на вказане майно.
Як у клопотанні про скасування арешту майна так і в судовому засіданні заявником не наведено нових даних, які б свідчили, що в подальшому в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження у формі заборони користування майном відпала потреба.
Крім того, постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 від 09.12.2019 року спірне майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000973.
Аналізуючи доводи клопотання про скасування арешту на майно в частині заборони користування майном, слідчий суддя приходить до висновку, що означені доводи не доводять, що в подальшому в застосуванні арешту в цій формі відпала потреба, оскільки за встановлених обставин вбачається, що підстави на які посилається представник заявника, що на його думку, свідчать про необхідність скасування вказаного арешту, є предметом перевірки органу досудового розслідування в рамках кримінального провадження №0000973.
Таким чином, слідчий суддя вважає, що заявником не доведено відсутність потреби в застосуванні такого заходу в частині заборони користування майном, а відтак не спростовано наявних ризиків, що залишаються, як підстави для подальшого втручання у права особи, в тому числі щодо обмеження права власності, а відтак слідчий суддя приходить до висновку, що втручання органу досудового розслідування у право на мирне володіння майном заявника забезпечує «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав заявника, а також, що існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між арештом майна та метою, яку даний захід прагне досягти. Такий висновок слідчого судді не суперечить положенню ст. 1 Протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та висновкам ЄСПЛ. Крім того, ухвалою слідчого судді від 03.07.2020 року заявнику з вищевказаних підстав звернення було відмовлено у скасуванні арешту в частину користування майном, інших підстав та обставин для скасування арешту майна заявником наведено не було, а тому вважаю, що в подальшому у застосуванні арешту не відпала потреба, в задоволенні клопотання вважаю за необхідне відмовити.
Керуючись ст. ст. 170, 174, 309, 369-372 КПК України, слідчий суддя,
П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_6 про скасування арешту майна відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1