Справа № 569/62/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2020 року

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадження № 0005318 від 01.08.2016 року відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Озеряни, Дубенського району, Рівненської області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , із професійно-технічною освітою, неодруженого, приватного підприємця, не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
з участю: прокурора ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_3 , -
ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 , 01 серпня 2016 року, приблизно біля 12 год, у світлу пору доби, керуючим автомобілем «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Костромська в м. Рівне, під час проїзду перехрестя вулиць Костромська-Київська-Данила Галицького в напрямку вулиці Данила Галицького, в порушення вимог підпункту б)пункту 2.3. Правил Дорожнього руху, що затверджені Постановою КМ України від 10.10.2001 № 1306 проявив неуважність до дорожньої обстановки, всупереч забороненому сигналу світлофора продовжив рух прямо у вищевказаному напрямку де в порушення вимог підпунктів 8.7.3 г) 8.7.3 е) 8.10 та 12.3 Правил дорожнього руху, не переконався що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, допустив наїзд на потерпілу ОСОБА_5 , яка переходила проїзну частину по регульованому пішохідному переході на дозволений сигнал світлофора справа наліво відносно напрямку руху автомобіля.
У результаті ДТП, пішохід ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Порушення ОСОБА_3 вимог пункту 12.3 ПДР, який передбачає, що у раз виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, перебувають у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникнення дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.
Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, як своїми умисними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Встановлені судом обставини підтверджуються дослідженими в суді доказами, обсяг який визначений судом за погодженням з учасниками судового провадження.
У судовому засіданні обвинувачений свою вину у скоєнні інкримінованого правопорушення повністю не визнав та показав, що 01 серпня 2016 року приблизно біля 12 год, у світлу пору доби, він керуючи автомобілем «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Костромська в м. Рівне, під час проїзду перехрестя вулиць КостромськаКиївська-Данила Галицького в напрямку вулиці Данила Галицького, Правил дорожнього руху не порушував. Наїзд на потерпілу не скоював, а пізніше побачив, що вона ще знаходиться в стані алкогольноо сп"яніння. Позовні вимоги потерпілої не визнає, наркотичних засобів під час керування транспортним засобом не вживав.
Проаналізувавши покази обвинуваченого суд приходить до висновку, що вони неузгоджуються з показами потерпілої та свідків.
Так, потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що 01 серпня 2016 року біля 12 год, вона зі своїм чоловіком переходила регульований пішохідний перехід на дозволений сигнал світлофора (зелений колір) на перехресті вулиць КостромськаКиївська-Данила Галицького. Перед нею по переходу ішов її чоловік, на відстані 4-5 метрів, а вона ступивши на перехід один два кроки, відчула сильний удар в ліву бокову сторону тіла, а після удару, падаючи на проіздну частину, помітила, що на неї наїхав автомобіль. Неправомірними діями обвинуваченого їй завдано моральну і матеріальну шкоду. Просить суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь 49652,08 грн та вирати на правову допомогу в сумі 7500 грн. Крім того просить суд стягнути з ПРАТ СУ «ПЗУ Україна» матеріальний збиток, що складає 6959 грн 84 коп, та 347 грн 99 коп внаслідок відшкодування моральної шкоди.
Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показав, що 01 серпня 2016 року біля 12 год, він зі своєю дружиною ОСОБА_5 переходили регульований пішохідний перехід на дозволений сигнал світлофора (зелений колір) на перехресті вулиць КостромськаКиївська-Данила Галицького. Він ішов спереді на відстані 4-5 метрів від дружини. В цей час він побачив, що із-за тролейбуса виїхав автомобіль марки «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 , і побачивши на пішохідному переході пішоходів, різко загальмував та вивернувши кермо в праву сторону, здійснив наїзд лівою передньою частиною автомобіля на його дружину. В результаті ДТП його дружина отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Таким чином, покази потерпілої та свідка є послідовними та узгоджуються між собою, і спростовують покази обвинуваченого.
Крім показів потерпілого, свідка, вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, підтверджується наданими в судовому засіданні прокурором та перевіреними на предмет допустимості та належності письмовими доказами, а саме: протоколом прийняття заяви, протоколом огляду місця події, протоколом огляду речей, висновками експертизи, протоколом проведення слідчих експериментів та іншими доказами.
Так, згідно форми вивода АРМ 102 від 01 серпня 2016 року на перехресті вулиць КиївськаДанила Галицького автомобілем марки «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 здійснено наїзд на невідому жінку (а.к.п. 13);
Згідно заяви ОСОБА_3 , останній надав добровільну згоду на проникнення, огляд та проведення відповідних експертиз з його автомобілем марки «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 ( а.к.п 15);
Згідно посвідчення водія ОСОБА_3 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 належить ОСОБА_8 (а.к.п. 16);
Згідно копії полісу № АІ/9359306 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 14.04.2016 страхова суму на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 200 000 грн, за шкоду заподіяну майну 100 000 грн. Страхувальник ОСОБА_8 забеспечений транспортним засобом автомобілем марки «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 ( а.к.п. 17);
Згідно протоколу огляду місця події від 01.08.2016 із схемою та фототаблицею, з 13.55 год до 14.40 год було оглянуто місце ДТП на перехресті вулиць Київська-Д.Галицького ( а.к.п. 18-25);
Відповідно до протоколу огляду речей від 31.05.2018 було оглянуто світлофори на регульованому перехресті вулиць Київської, Костромської та Д. Галицького в м. Рівне (а.к.п. 26);
Згідно висновку експерта №3.1-634/16 від 30.09.2016 на момент проведення експертного дослідження робоча гальмівна система автомобіля марки «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходиться в працездатному стані. Система рульового керування знаходилась в працездатному стані (а.к.п. 30-34 );
Згідно висновку експерта №3.1-633/16 від 30.09.2016 контактування автомобіля марки «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 з перешкодою відбулося лівим боковим дзеркалом заднього виду (а.к.п.39-42);
Згідно висновку експерта № 3.1.-348/18 від 27.06.2018 в дорожній обстановці, яка наведена в наданих на експертизу вихідних даних, водій автомобіля марки «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 повинен був дотримуватися швидкості руху, яка не перевищує 60 км/год, з моменту початку миготіння зеленого сигналу на транспортному світлофорі, який регулює виїзд на перехресті проїзних частин вулиць Костромська-Київська-Д.Галицького м.Рівне, зі сторони вул. Костромська, повинен був звернуту на це увагу і підготуватися до того, що відбудеться зміна дозволеного (зеленого миготливого) світлофора на заборонений (жовтий і червоний) на які рух заборонено, а з моменту виникнення небезпеки для руху, повинен був негайно вжити заходів до зниження швидкості керованого ним автомобіля аж до повної його зупинки,тобто діяти у відповідності до вимог п.п. 12.4, 8.7.3 в) 8.7.3. г) 8.7.3. е) 8.10 та 12.3 Правил дорожнього руху України. В дорожній обстановці яка наведена в наданих на експертизу вихідних даних, у заданих слідством момент виникнення небезпеки для руху, водій даного автомобіля мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_5 . В дорожній обстановці, яка наведена в наданих на експертизу вихідних даних, дії водія вищевказаного автомобіля, з технічної точки зору не відповідали вимогам п.п. 8.7.3.г) 8.7.3. е) 8.10 та 12.3 Правил дорожнього руху України, при чому невідповідність дій ОСОБА_3 вимогам п.12.3. ПДР, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди ( а.к.п. 56-65);
Постановою слідчого Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_9 від 02 серпня 2016 року автомобіль марки «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 визнаний речовим доказом та приєднаний до кримінального провадження. Вказаний автомобіль переданий на зберігання на тимчасовий майданчик для зберігання тимчасово затриманих траспортних засобів ДП МВС України «Інформ-ресурси» ( а.к.п. 67);
Згідно довідки Рівненського обласного центру з гідрометеорології від 13 червня 2018 року, 01 серпня 2016 року в 13 год 09 хв зафіксовано погодні умови: хмарно, температура повітря бл.31 градус тепла, опадів та інших атмосферних явищ не спостерігалося-видимість не погіршувалась ( а.к.п 73);
Згідно висновку експерта № 1389 від 26 серпня 2016 року у потерпілої ОСОБА_5 виявлено етиловий спирт в концентрації 1.60 проміля ( а.к.п 98);
З висноку експерта № 1205 від 02 листопада 2016 року по медичиних документах у потерпілої ОСОБА_5 виявлені тілесні ушкодження, які утворилися 01 серпня 2016 року і відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень по критерію довготривалості розладу здоров`я ( а.к.п 102-103);
Як вбачається з протоколу проведення слідчого експерименту із схемою та фототаблицею з потерпілою ОСОБА_5 від 06 червня 2018 року, остання на місці ДТП, що трапилась 01 серпня 2016 року пояснила і показала місце ДТП з її участю та автомобіля марки «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 ( а.к.п 104-109);
Як вбачається з протоколу проведення слідчого експерименту із схемою та фототаблицею із свідком ОСОБА_7 від 06 червня 2018 року, останній на місці ДТП, що трапилась 01 серпня 2016 року пояснив і показав місце ДТП з участю його дружини ОСОБА_5 та автомобіля марки «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 ( а.к.п 114-119);
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 291/18 від 20.12.2018 ОСОБА_3 в момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення будь-яким писихічним захворюванням, що позбавляло його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними, не страждав, у тимчасовому хворобливому стані не знаходився, будь-якими психічними розладами не страждав. В даний час також будь-яким психічним захворюванням не страждає ( а.к.п 185-189).
Витрати на залучення експерта за проведення судових експертиз становлять 5376 грн 86 грн.
Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.
Речовий доказ автомобіль марки «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_3 .
Потерпілою ОСОБА_5 заявлено цивільний позов до ОСОБА_3 та ПРАТ СК «ПЗУ Україна» про стягення з ПРАТ СК "ПЗУ Україна" матеріального збитку в сумі 6959, 84 грн, моральної шкоди в сумі 347,99 грн, з ОСОБА_3 7500 грн витрат на правову допомогу та 49652,08 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Згідно з п. 16 Постанови ВССУ № 4 від 01.03.2013 « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» «….. кожен водій транспортного засобу повинен мати поліс обов`язкового страхування і якщо є такий поліс, то суд повинен за заявою позивача залучити до участі у справі страхову компанію, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність винуватця».
Пунктом 10 частини 1 статті 55 КПК України передбачено, що потерпілий має право - на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
За правилами частини 1 та частини 4 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.
Статтею 61 КПК України визначено, що цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.
Частиною 2 ст. 61 КПК України передбачено, що права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.
Відповідно до частини 1 ст. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.д
Ухвалою суду від 26 березня 2019 року позов потерпілої ОСОБА_5 був прийнятий до розгляду і визнано цивільними відповідачами ОСОБА_3 та ПРАТ СК « ПЗУ Україна».
Згідно відзиву ПРАТ СК «ПЗУ Україна», станом на 01.08.2018 року автомобіль марки «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не був забеспечений полісом ОСЦПВВНТЗ, виданим ПРАТ СК « ПЗУ Україна».
Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Як передбачено частиною 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Верховний суд України в п. 2 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за № 6 (з подальшими змінами та доповненнями) роз`яснив судам, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
За правилами частини 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Пленум ВССУ в п. 4 Постанови № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з п.5 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням).
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" - особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з п. 16 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" відповідно до статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавана шкоди у відповідному розмірі.
Оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.
При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо- транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.
Згідно з п. 17 Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" необхідною умовою виникнення обов`язку страховика 2 і договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором).
Відповідно до п. 1.8 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно- правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
Згідно з п. 21.1 ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно із ст. 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Як слідує з ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору. З моменту вираження третьою особою наміру скористатися своїм правом сторони не можуть розірвати або змінити договір без згоди третьої особи, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоча цей договір і укладений на користь третіх осіб Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування. Потерпілий на власний розсуд може обрати спосіб здійснення свого права на одержання страхового відшкодування (п. 62 Постанови Великої Палати Верховного суду від 04.07.2018 у справі № 755/1806/15-ц).
Під час судового розгляду потерпілою було надано відповідні медичні документи, що підтверджують чеки про оплату лікування та придбання лікуючих засобів на суму 6959,84 грн, які були перевірені в ході судового розгляду.
Враховуючи те, що на момент ДТП, а саме 01 серпня 2016 року автомобіль марки«Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 був забеспечений полісом № АІ/9359306 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 14.04.2016, то вимоги про стягнення збитків та моральної шкоди до ПРАТ СК «ПЗУ Україна» підлягають до задоволення.
Таким чином, суд приходить до переконання про стягнення з ПРАТ СК « ПЗУ Україна» на користь потерпілої ОСОБА_5 у відповідності до полісу № АІ/9359306 матеріальних збитків в сумі 6959, 84 грн. Крім того, суд вважає, що підлягають до задоволення також вимоги щодо стягнення з страхової компанії моральної шкоди в розмірі п`ять відсотків, що становить 347, 99 грн.
Згідно ст.23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.Пункт 4 частини другої статті 23 в редакції Закону № 3261-IV від 22.12.2005. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
В ході судового розгляду було встановлено, що потерпіла зазнала фізичного болю, моральних страждань, проходила стаціонарне лікування з оперативним втручанням, витерплювала болісні лікувальні та діагностичні процедури, почувалась дискомфортно, незручно, в період лікування потребувала стороннього догляду та інше.
За таких підстав, суд виходячи з вимог справедливості та розумності вважає, що цивільний позов про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди підлягає до задоволення частково, на суму 20 000 грн.
Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.
Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, воно містить склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і останній у його вчиненні винен.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд не встановив.
Згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 01.08.2016, ОСОБА_3 перебував в стані наркотичного сп`яніння.
Таким чином, обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_3 суд визнає вчинення правопорушення особою, що перебуває у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів. .
При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, який відноситься до нетяжких правопорушень та являється необережним правопорушенням.
Що стосується особи обвинуваченого то суд враховує, що він має постійне місце проживання, де характеризуються посередньо, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, неофіційно займається суспільно корисною працею, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не судимий .
Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.
У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».
Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.
Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини вчинення необережного правопорушення, особу винного та обставину, що обтяжує покарання, а пом`якшуючих обставин, суд невстановив, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання з ізоляцією від суспільства в межах санкції інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді обмеження волі, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.
Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.
Згідно п.20 Постанови ВСУ від 23.12.2005 № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті"- при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Відповідно до п. 21 даної Постанови - у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Таким чином, суд вважає позбавити ОСОБА_3 права керувати транспортним засобом враховуючи те, що останній під час вчинення необережного правопорушення перебував в стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.286 КК України з участю обвинуваченого ОСОБА_3 було вчинене 01 серпня 2016 року. Тобто, з моменту вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення пройшло чотири роки і три місяці.
Згідно ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення правопорушення невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі.
З ст. 12 КК України слідує, що правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України відноситься до нетяжких правопорушень.
Обвинуваченому було роз`яснено право на закриття провадження за сроками давності притягнення до кримінальної відповідальності. Однак обвинувачений заявив клопотання про розгляд кримінального провадження у загальному порядку, оскільки він себе не визнає винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України.
Виходячи з положень пункту 1 частини 2 статті 284, частини 3 статті 285, частини 4 статті 286, частини 3 статті 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й у випадку встановлення передбачених у статті 49 КПК України підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.
Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, то судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі частини 5 статті 74, статті 49 КК України може звільнити від нього засудженого.
Згідно з приписами пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до частини 5 статті 74 КК України особу також може бути за вироком суду звільнено від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Звільнення від покарання на наведеній підставі застосовується у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до статті 49 КК України. Зокрема у випадку, якщо особа заперечує проти закриття справи за нереабілітуючою обставиною та вимагає закриття справи у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину або виправдання. Тоді суд за наявності підстав визнає особу винною у вчиненні злочину, виносить обвинувальний вирок і звільняє її від покарання, керуючись зазначеною нормою матеріального права та частини 5 статті 74 вказаного Кодексу.
За таких підстав, суд вважає призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання та звільнити його від відбування призначеного покарання.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді одного року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
Звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного основного та додаткового покарання.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експертів у сумі 5376 грн 86 коп.
Речовий доказ автомобіль марки «Mitsubishi Montero», реєстраційний номер НОМЕР_1 вважати повернутим ОСОБА_3 .
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь потерпілого витрати на правову допомогу в сумі 7500 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000 грн, а з ПРАТ СК « ПЗУ Україна» 6959 грн 84 коп в рахунок відшкодування матеріального збитку, 347 грн 99 коп в рахунок моральної шкоди.
Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, потерпілою, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.
Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1