ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3418/20 Справа № 206/6217/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 та представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 на вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 24 вересня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000123, щодо:

ОСОБА_7 (на момент ДТП ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Іркутськ, Росія, громадянки України, маюча вищу освіту, розлучена, працююча начальником відділу доставки продукції автомобільним транспортом в ТОВ «Інтерпайп Україна», маюча на утриманні малолітню дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_10

прокурора ОСОБА_11
обвинуваченої ОСОБА_5
захисника ОСОБА_12
потерпілої ОСОБА_13
представників потерпілої ОСОБА_14 , ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
За вироком Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 24 вересня 2020 року ОСОБА_5 визнано винною у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 3 (три) роки.
На підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22/12/2016 року звільнено обвинувачену ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання.
Цивільний позов законного представника потерпілої ОСОБА_6 , задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь законного представника потерпілої ОСОБА_6 , 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень, на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.
Стягнуто з ОСОБА_7 , витрати на користь держави, на залучення судового експерта Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України, одержувач платежу УК у Шевченківському районі м. Дніпра; номер рахунку: 4004; МФО899998; ; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код бюджетної класифікації: 240603300, призначення платежу: за експертизу № 5/10.1/858 від 08.11.2018, грошові кошти у розмірі 1144,00 гривень.
Судом вирішено питання щодо речових доказів.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винною та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.
ОСОБА_7 (на момент ДТП ОСОБА_8 ) 25 лютого 2015 року приблизно о 08 годині 00 хвилин, маючи посвідчення водія НОМЕР_1 від 03.09.2008, керуючи технічно справним автомобілем «SEAT ALTEA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 01.11.2014 належав їй на праві приватної власності, здійснювала рух в світлий час доби, по сухому асфальтобетонному покриттю, в крайній лівій смузі проїзної частини дороги вул. Гаванської, Самарського району м. Дніпро (Дніпропетровськ), з боку вул. Дежньова у напрямку вул. Базової, яка має по дві смуги руху у кожному напрямку. Під час руху по проїзній частині дороги вул. Гаванської, Самарського району м. Дніпро (Дніпропетровськ), приблизно о 08 годині 00 хвилин 25 лютого 2015 року водій ОСОБА_7 наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного відповідною дорожньою розміткою 1.14.1. «зебра», розділу № 34 «Дорожня розмітка» Правил дорожнього руху України, який знаходився за напрямком її руху в районі нерегульованого перехрестя вул. Гаванської із вул. Виробничою, будучи неуважною до дорожньої обстановки та її змінам, проявляючи злочинну самовпевненість, але легковажно розраховуючи на відвернення наслідків, не діяла таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, маючи об`єктивну можливість виявити на вищезазначеному нерегульованому пішохідному переході неповнолітнього пішохода ОСОБА_13 , а також праворуч, відносно напрямку свого руху, автобус «MERCEDES-BENZ», який для посадки/висадки пасажирів зупинився на рівні дорожньої розмітки 1.14.1. «зебра», не оцінила належним чином дорожню обстановку та не врахувала те, що зупинка автобуса на рівні дорожньої розмітки 1.14.1. «зебра» не дозволяла пішоходам перетинати проїзну частину вул. Гаванської по позначеному дорожньою розміткою нерегульованому пішохідному переході, тобто пішоходи, які вийшли на проїзну частину, на позначений дорожньою розміткою нерегульований пішохідний перехід, були вимушені виходити за його межі, щоб мати змогу перетнути вказану проїзну частину, не зменшила своєчасно швидкості руху керованого нею автомобіля «SEAT ALTEA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та не зупинилася, щоб дати дорогу неповнолітньому пішоходу ОСОБА_13 , тим самим створивши останній небезпеку для руху, внаслідок чого приблизно о 08 годині 00 хвилин 25 лютого 2015 року в районі перехрестя вул. Гаванської із вул. Виробничою, Самарського району м. Дніпро (Дніпропетровськ), в крайній лівій смузі для руху в напрямку вул. Базової, передньою частиною керованого нею автомобіля «SEAT ALTEA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , допустила наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка перетинаючи проїзну частину дороги вул. Гаванської, з ліва направо відносно напрямку руху автомобіля «SEAT ALTEA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , по нерегульованому пішохідному переходу, була вимушена вийти за його межі, щоб мати змогу завершити перехід проїзної частини дороги вул. Гаванської.
Своїми діями ОСОБА_7 (на момент ДТП ОСОБА_8 ) грубо порушила вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3. б), 1.7. та 18.1. Правил дорожнього руху України, де зазначено, що:
п. 1.3. «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху України, а також бути взаємно ввічливими»;
п. 1.5.: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ поліції, власника дороги або уповноважений ним орган»;
п. 2.3.: Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) «бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
п. 1.7. «Водії, пішоходи та пасажири зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності»;
п. 18.1. «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
Порушення водієм ОСОБА_7 (на момент ДТП ОСОБА_8 ) вимог п. 1.7. та п. 18.1. Правил дорожнього руху України знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди - наїздом на пішохода.
Таким чином, невиконання водієм ОСОБА_7 (на момент ДТП ОСОБА_8 ) п. 1.7. та п. 18.1. Правил дорожнього руху України призвело до настання даної дорожньо - транспортної пригоди, в результаті якої неповнолітньому пішоходу ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: гострої проникаючої черепно-мозкової травми: забою головного мозку 2-го ступеню, субарахноїдального крововиливу, геморагічного забою лобної та скроневих долей, перелому склепіння та основи черепу, уламкового перелому правої скроневої кістки, пневмоцефалії, гемотимпанум праворуч, забійної рани потиличної області праворуч.
За своїм характером виявлені у ОСОБА_13 тілесні ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.
В апеляції:
- обвинувачена ОСОБА_5 , не оскаржуючи обставин кримінального правопорушення та кваліфікації її дій, просить вирок суду змінити, застосувати до неї положення п. в ст. 1 Закону України Про аміністію у 2016 році та звільнити її від відбування основного покарання у виді позбавлення волі та він додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки. Також просить цивільний позов задовольнити частково, зменшивши суму відшкодування завданої моральної шкоди.
В обґрунтування зазначила, що суд, застосувавши до неї положення п. в ст. 1 Закону України Про аміністію у 2016 році та звільнивши від відбування призначеного покарання, не конкретизував про звільнення її і від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Також вказує, що законний представник дійсно має право на відшкодування моральної шкоди, але сума у 500 000 гривень є явно завищеною, з урахуванням того, що в неї на утриманні перебуває малолітня дитина і виплатити таку велику суму вона не в змозі, а тому вважає за розумне відшкодування моральної шкоди в сумі до 100 000 гривень.
- законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 просить скасувати акт амністії щодо ОСОБА_5 , збільшити до максимального строк покарання обвинуваченої, а також вирішити питання речових доказів.
В обґрунтування вказує, що згідно ст. 18 Закону України Про аміністію у 2016 році, цей закон підлягає виконанню протягом трьох місяців з дня його опублікування, а тому, оскільки ОСОБА_5 була визнана винною 24 вересня 2020 року, амністія на неї не поширюється.
Заслухавши обвинувачену та її захисника, які підтримали доводи та вимоги апеляції обвинуваченої, проти апеляції представника неповнолітньої потерпілої заперечували; прокурора, який заперечував проти апеляційних скарг, просив вирок суду залишити без змін, перевіривши і проаналізувавши доводи, які викладені в апеляційних скаргах і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Оскільки висновки суду стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні нею кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, в апеляційних скаргах не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.
Вимоги апеляційної скарги обвинуваченої щодо зміни вироку з підстав не зрозумілості і не конкретизації про звільнення її від покарання, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Суд першої інстанції, приймаючи рішення про застосування до ОСОБА_5 ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII, звільнив останню від відбування призначеного покарання.
Так, статтею 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі.
Згідно ст. 15 вказаного вище Закону, особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.
Як слідує з вироку суду, ОСОБА_5 призначено покарання у виді виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 3 (три) роки.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування до ОСОБА_5 акту амністії, то суд у відповідності до вказаних вимог закону звільнив останню від відбування призначеного покарання.
А тому само по собі суб`єктивне сприяння обвинуваченої незрозумілості їй порядку виконання даного вироку не є у розумінні положень ст 408 КПК України підставою для зміни такого вироку.
Колегія суддів, також зважає, що відповідно до вимог ч.1 п. 14 ст. 539 КПК України, у разі незрозумілостей, судом під час виконання вироків вирішуються інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Перевіряючи доводи апеляції законного представника неповнолітньої потерпілої про відсутність підстав застосування до ОСОБА_5 Закону України «Про амністію у 2016 році» з посиланням на його дію тільки в межах трьох місяців і тяжкість скоєного нею злочину і його наслідки, колегія суддів дійшла наступного.
В апеляції законний представник потерпілої посилається на ст. 18 Закону України «Про амністію у 2016 році», відповідно до якої цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і підлягає виконанню протягом трьох місяців.
Проте вказані три місяці не є обмеженням його застосування до обвинуваченої, оскільки нею вчинений злочин до набрання чинності цього закону, а згідно ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» підлягають звільненню особи, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, до якого відноситься інкримінований обвинуваченій ОСОБА_7 злочин за ч.2 ст. 286 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили і які на момент вчинення цього злочину мали підстави передбачені цією статтею.
На день набран6ня чинності цим Законом обвинувачена мала дітей, яким не виповнилося 18 років, що згідно п. в ст. 1 цього Закону надає їй право на амністію.
Вичерпний перелік осіб до яких даний Закон не застосовується визначений в ст. 9 цього Закону і також є порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, проте тільки у випадку, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів. Проте зазначених обставин не встановлено і обвинуваченій не інкриміновано, а тому законних підстав для відмови у застосуванні до обвинуваченої акту амністії у суду не має.
Щодо вимог апеляції законного представника неповнолітньої про збільшення строку покарання до максимального, то колегія суддів, вважає їх також такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
При обранні міри і розміру покарання суд першої інстанції, як вбачається з вироку, врахував, що обвинувачена вчинила злочин з необережності, який є тяжким, раніше не судима, притягувалася до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, за місцем мешкання та роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні малолітню дитину. Обставин, які обютяжують покарання чи пом`якшують не встановлено.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів, вважає, що покарання призначене обвинуваченій судом першої інстанції у розмірі 5 років позбавлення волі, тобто в межах санкції інкримінованого злочину, і що не є мінімальним строком, є в повній мірі справедливим, необхідним та достатнім і саме така міра покарання узгоджується з вказаними вище нормами закону.
Щодо доводів апеляції обвинуваченої ОСОБА_5 на необхідність зменшення стягнутої з неї моральної шкоди, то вони задоволенню не підлягають з огляду на таке.
Під час ухвалення вироку в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. з ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив із принципів виваженості, розумності, справедливості, з урахуванням обставин ДТП, глибини та тривалості моральних та душевних страждань і переживань, які переніс позивач- законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 , у зв`язку з отриманням нею тяжких тілесних ушкоджень, їх тривалості і наслідків оскільки змінився звичайний уклад їх життя.
Суд першої інстанції, при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди, в повній мірі врахував обставини, на які посилається обвинувачена в своїй апеляційній скарзі, а тому, колегія суддів, вважає висновок суду про задоволення моральної шкоди в розмірі 500 000 грн., є справедливим, необхідним та достатнім для компенсування завданих страждань потерпілій.
З огляду на вищевказане, підстави для задоволення апеляційних скарг обвинуваченої та законного представника неповнолітньої потерпілої, відсутні, оскільки, вирок суду ухвалений згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, а висновки у судовому рішенні прямо випливають з аргументації, є чіткими, не допускають неоднозначного трактування, а тому, колегія суддів погоджується з вироком суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 та законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.
Вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 24 вересня 2020 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженому який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4