Дата документу 24.09.2020 Справа № 333/6377/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1536/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/6377/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05 серпня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , який утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, по 04.10.2020 року включно, та продовжено запобіжний захід у виді домашнього арешту щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК, по 04.10.2020 року включно.

В апеляційній скарзі захисник просив ухвалу в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 скасувати та застосувати до обвинуваченого інший запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі. Свої вимоги мотивував тим, що висунуте ОСОБА_8 обвинувачення за ч.2 ст.187 КК не підтвердилося в судовому засіданні, а тому суд помилково задовольнив клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, не оцінивши належним чином всі обставини, які враховуються при обранні запобіжного заходу. Впродовж усього періоду суд обґрунтовує продовження строку тримання під вартою обвинуваченого однаковими підставами. При цьому прокурором не було надано будь-яких доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК. Крім того, судом не було дотримано вимоги п.5 ч.2 ст.412 та ч.2 ст.367 КПК, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; захисника, який підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З представлених матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Комунарського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , обвинувачених у вчиненні передбаченого ч.2 ст.187 КК кримінального правопорушення.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

Суд, задовольняючи дане клопотання та продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , виходив з того, що ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу, а саме можливість вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення та переховування від суду, на даний час не відпали, а тому для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого.

Проте колегія суддів не може погодитись із таким рішенням суду виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності ризиків зазначених у ст.177 КПК, зобов`язаний оцінити та врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

Право на свободу та особисту недоторканість може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини за вмотивованим рішенням суду.

При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст.199 КПК, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Проте, на переконання колегії суддів, рішення суду про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 не ґрунтується на даних вимогах закону.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 перебуває під вартою з 24.09.2019 року, тобто протягом року, а обвинувальний акт щодо нього перебуває на розгляді суду з листопада 2019 року, що негативно відображається на правах обвинуваченого, який вже тривалий час утримується під вартою. При цьому будь-яких даних, які б свідчили про тривалий нерозгляд кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 з вини сторони захисту матеріали провадження у собі не містять.

Із пояснень сторін кримінального провадження встановлено, що наразі судом досліджені докази у справі, допитані свідки та потерпілий.

В обґрунтування свого рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 суд послався на існування у вказаній справі таких ризиків, як можливість вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення та переховування від суду.

Однак при цьому суд першої інстанції не звернув уваги на практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який в своїх рішеннях запровадив стандарт, за яким ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (рішення «Ноймайстер проти Австрії» та «Мамедова проти Росії»).
Що стосується ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, то він хоча і існує, проте у сукупності з даними про особу обвинуваченого та конкретними обставинами справи не може бути достатньою підставою для тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.
Крім того, відповідно до практики ЄСПЛ з плином часу тривале тримання особи під вартою вимагає додаткового обґрунтування та недопустимою є ситуація, при якій органи державної влади продовжують строк тримання під вартою під час провадження на підставах, які не можуть вважатись «достатніми» та «відповідними», щоб виправдати його тривалість.
Зокрема в своєму рішенні «Штепа проти України» ЄСПЛ зазначав, що в цій справі національні суди постійно обґрунтовували подальше тримання заявниці під вартою відсутністю підстав для її звільнення, тоді як пункт 3 статті 5 Конвенції передбачає протилежний підхід та вимагає наведення національними органами державної влади підстав для тривалого утримання особи під вартою.

Між тим, на переконання колегії суддів, ні оскаржувана ухвала, ні надані апеляційному суду матеріали справи не містять достатнього та відповідного обґрунтування поважності і доцільності такого тривалого строку перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

При цьому судом в ухвалі не зазначено конкретні процесуальні дії, проведення яких зумовлює необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою. А сама по собі тяжкість пред`явленого обвинувачення та тяжкість можливого покарання не є самостійною, виключною та достатньою для підтвердження неможливості застосування до обвинуваченого за вказаних обставин більш м`якого запобіжного заходу.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою є невиправданим, оскільки прокурор не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти встановленим у даній справі ризикам. У зв`язку з чим ухвалу суду не можна визнати законною та обґрунтованою, оскільки вона ухвалена без врахування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення клопотання, а тому вона підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нової ухвали.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_10 зазначила про можливість надання нею свого житла за адресою: АДРЕСА_3 для подальшого проживання у ньому обвинуваченого ОСОБА_8 у разі застосування до нього запобіжного заходжу у виді домашнього арешту, про що надала відповідні документи.

А тому колегія суддів вважає за доцільне застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту, з покладенням на нього обов`язків відповідно до ч.5 ст.194 КПК, оскільки такий запобіжний захід є співмірним і доцільним задля забезпечення дієвості даного кримінального провадження та він зможе повною мірою забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05 серпня 2020 року в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 скасувати.

Ухвалити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту, шляхом заборони обвинуваченому залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_3 в період часу з 21-00 години до 07-00 години наступного дня.

Звільнити ОСОБА_8 з-під варти.

Відповідно до ч.5 ст.194 КПК України покласти на ОСОБА_8 такі обов`язки:

1) не залишати житло, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 без дозволу суду в період часу з 21-00 години до 07-00 години наступного дня;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;

3) прибувати за кожною вимогою до суду.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуватиме, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань. У випадку порушення покладених на обвинуваченого обов`язків до нього може бути застосовано більш суворий запобіжний захід.

Термін дії домашнього арешту та обов`язків, покладених судом, визначити в межах дії запобіжного заходу, тобто до 04.10.2020 року включно.

Копію ухвали направити для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_8 .

Копію ухвали надіслати начальнику ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» для виконання в частині звільнення ОСОБА_8 з-під варти.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4