Ухвала

Іменем України
14 січня 2021 року

м. Київ
провадження № 51-116 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року відносно ОСОБА_4 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 15 червня 2020 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 23 серпня 2019 року вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу у розмірі 850 грн.,
визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на 3 роки 4 місяці.
На підставі ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк 3 роки.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він на початку серпня 2017 року, більш точну дату не встановлено, в денний час доби, за АДРЕСА_2 , на пустирі виявив кущі дикорослої рослини коноплі, та з метою подальшого виготовлення наркотичного засобу для особистого вживання без мети збуту, зірвав їх та переніс до своєї квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де їх висушив і подрібнив, при цьому частину вжив шляхом паління, а залишок особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу в кількості 2378,5780 г. незаконно зберігав для власного вживання без мети збуту до 23.08.2017 року.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме через необґрунтоване, на його думку, застосування положень ст. 75 КК України, безпідставне та неправильне звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, що є занадто м`яким, а також у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме ст. 419 КПК України.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
У касаційній скарзі прокурор не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій засудженого. Натомість, вказує на необгрунтоване звільнення останнього від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставину, яка пом`якшує покарання (щире каяття), відсутність обставин, що обтяжують покарання, враховано дані про особу винного, який хоча раніше судимий, однак злочин вчинив більше трьох років тому, з серпня 2017 року ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності не притягувався. Не було надано стороною обвинувачення і офіційних даних про порушення засудженим обов`язків, покладених на нього, відповідно положень ст. 76 КК України. На обліку у лікаря психіатра не перебуває, з квітня 2017 року перебуває на обліку у лікаря-нарколога, за місцем проживання характеризується посередньо. Колегією суддів апеляційного суду встановлено та не спростовано прокурором, що ОСОБА_4 наркотичних засобів не вживає, відмовився також і від вживання спиртних напоїв, працює на будівництві.

Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду та вказав, що судом належним чином вмотивовано призначене ОСОБА_4 покарання, а тому визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування положень ст. 75 КК України, через його невідповідність ступеню тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості.
Із вказаним погоджується й колегія суддів касаційного суду та вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.
На думку Верховного Суду, висновки судів попередніх інстанцій з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.
Оскаржувана ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, адже в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України, тому касаційні доводи прокурора в цій частині теж є безпідставними.

Ураховуючи наведені у скаргах мотиви та надані до них копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року відносно ОСОБА_4 .

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_5