Ухвала
Іменем України

28 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 357/911/20
провадження № 51-6168ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року,

встановив:
вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 липня

2020 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Жовте П`ятихатського району Дніпропетровської області, жителя: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2009 року за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, звільненого 18 липня 2016 року за відбуттям строку покарання,
засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк

5 років. На підставі ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК, йому зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, з 01 грудня 2019 року по день набрання вироком законної сили;
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця

м. Дніпропетровськ, жителя: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2019 року за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців, звільненого 01 липня 2019 року за відбуттям строку покарання,
засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк

5 років. На підставі ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Як встановив суд, 29 листопада 2019 року о 01.01 год ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_5 проникли до магазину, що розташований в АДРЕСА_3 , звідки здійснили крадіжку грошових коштів у сумі 13 000 грн та 4 пачок цигарок на загальну суму

158 грн. У подальшому ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 залишили місце злочину, викраденим майном розпорядились на власний розсуд, чим заподіяли потерпілій ОСОБА_6 майнової шкоди на загальну суму 13 158 грн.
Крім того, 01 грудня 2019 року о 01.00 год ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_5 , маючи намір на вчинення крадіжки, намагались проникнути до магазину належного ФОП « ОСОБА_7 », що знаходиться в АДРЕСА_3 , однак свій злочинний намір завершити не змогли

з причин, що не залежали від їх волі, оскільки були помічені ОСОБА_8 , почувши голос якого, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишили місце вчинення злочину.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року,вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 липня

2020 року змінено: в мотивувальній частині вироку щодо ОСОБА_5 зазначено кваліфікуючу ознаку «повторність».

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить ухвалу апеляційного суду змінити, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений ОСОБА_4 зазначає, що апеляційним судом не взято до уваги всі обставини,

що його позитивно характеризують.

Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи, та перевіривши надану до неї копію судового рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Доводи засудженого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності

та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених

дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні враховуватися обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження

за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Мотивуючи своє рішення про призначення засудженому ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які відповідно до ст. 12 КК, відносяться до тяжких, дані про особу засудженого ОСОБА_4 , який раніше судимий, не працює, характеризується посередньо. При цьому, судом взято до уваги наявність пом`якшуючих обставин.

Втім, як правильно зазначає у своєму рішенні апеляційний суд, з урахуванням всіх обставин даного кримінального провадження, а саме те, що засуджений

ОСОБА_4 раніше судимий за злочин проти життя і здоров`я особи, маючи

непогашену та незняту судимість, вчинив нові умисні тяжкі злочини за попередньою змовою групою осіб, що вказує про його небажання стати на шлях виправлення, а тому підстав для застосування до засудженого ОСОБА_4 положень ст. 75 КК

не встановлено, а призначене покарання є необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_4

від відбування призначеного судом покарання на підставі ст. 75 КК.

Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів також не вбачає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги

та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, враховуючи, що з касаційної скарги

та копії оскарженого судового рішення вбачається, що підстави для задоволення скарги відсутні, колегія суддів приходить до висновку, що необхідно відмовити

у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3