ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2857/20 Справа № 185/1033/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000961 щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Богданівка, Павлоградського району, Дніпропетровської області, громадянина України, пенсіонера, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

захисника ОСОБА_5
В С Т А Н О В И Л А :
За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 (три) роки.
Цим вироком ОСОБА_6 визнано винними та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.
ОСОБА_6 , 03.10.2015 року, приблизно о 09.20 год., знаходячись під впливом психотропної речовини - амфетаміну, керуючи технічно справним автомобілем марки "Chery В11 Eastar" реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , зі швидкістю близько 150 км/год. рухався по правій смузі автодороги Знам`янка Луганськ - Ізваріне у Павлоградському районі Дніпропетровської області від міста Павлограда у напрямку міста Дніпропетровськ, перевозячи на передньому пасажирському сидінні пасажира ОСОБА_10 , а на задньому сидінні пасажира ОСОБА_11 . У ході руху на 277 км. вказаної автодороги ОСОБА_6 , виконуючи випередження, змінив напрямок руху, виїхавши на праве асфальтоване узбіччя, та рухаючись з тією ж швидкістю по правому узбіччю не діяв таким чином, щоб не піддавати небезпеці життя та здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, з урахуванням дорожньої обстановки не вибрав в установлених межах безпечну швидкість руху, з якою він мав би можливість виконувати всі необхідні дії по керуванню автомобілем, які б забезпечували безпеку всіх учасників дорожнього руху, на 277 км. + 150 м. вказаної автодороги не впорався з керуванням, внаслідок чого сталося занесення керованого ним автомобіля вліво, у процесі якого він перетнув дві полоси проїжджої частини в напрямку міста Дніпропетровськ, виїхав на ліве узбіччя, де сталося зіткнення з колесо відбійним брусом. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_10 був смертельно травмований, пасажиру ОСОБА_11 спричинено тяжкі тілесні ушкодження.
Своїми діями водій ОСОБА_6 грубо порушив вимоги п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 2.9 а), 12.1 Правил дорожнього руху України, в яких вказано:
п.1.3. «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих правил, а так само бути взаємно вічливими».
п.1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків».
п.2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування ним у дорозі».
п.2.9. «Водієві забороняється:
а.) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин».
п.12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».
Порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди та з наслідками, що настали.
Невиконання вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху України призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого пасажирам автомобіля: ОСОБА_10 заподіяно наступні тілесні ушкодження: сумісна тупа травма тіла; перелом грудного відділу хребта, переломи 2,3,4,5,6,7 ребер по середньо-ключичній лінії праворуч, без пошкодження пристінкової плеври, переломи ребер 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10 ребер по середньо-пахвовій лінії праворуч, з пошкодженням пристінкової плеври на рівні 3,4,5,6,7,8 ребер, переломи ребер 2,3,4 по середньо - ключичній лінії праворуч, без пошкодження пристінкової плеври, розрив тканини правої легені, скупчення крові у плевральних порожнинах у кількості 1200 мл. в правій, 800 мл. в лівій, розрив стінки лівого шлуночка з крововиливом у серцеву сорочку, розрив аорти у грудному відділі, розриви діафрагмальної поверхні правої та лівої частки печінки, скупчення крові у черевній порожнині у кількості біля 500мл., садна на голові, та забійна рана правого плеча, нерівномірне кровонаповнення внутрішніх органів. Дані тілесні ушкодження утворилися від дії з великою силою (великою швидкістю дії), тупого твердого предмету (предметів) та при ударі об такий (такі), якими могли бути виступаючи частини салону автомобіля. Смерть його настала від сумісної тупої травми тіла, яка супроводжувалася переломами кісток скелету, з пошкодженням внутрішніх органів, внутрішньою кровотечею та ускладнилася розвитком травматичного шоку. Виявлені при дослідженні трупа тілесні пошкодження прижиттєві, виникли незадовго до настання смерті, від дії з великою силою (великою швидкістю дії), тупого твердого предмету (предметів) та при ударі об такий (такі), якими могли бути виступаючи частини салону автомобіля, можливо за обставин, що зазначені у письмовому відношенні слідчого, тобто за умов дорожньо-транспортної пригоди 03 жовтня 2015р, внаслідок наїзду на колесо відбійний брус. За своїм характером виявлені при дослідженні тілесні пошкодження відносяться до категорії тяжких, що призвели до настання смерті потерпілого.
ОСОБА_11 заподіяно наступні тілесні ушкодження: відкритий уламковий перелом правого стегна на рівні середньої третини зі зміщенням уламків; обширна рвано-скальпована рана правого стегна з пошкодженням 4-главого м`язу, приходящих м`язів, а також забійної рани правого колінного та правого ліктьового суглобів. Пошкодження утворилися від дії тупих предметів, якими могли бути частини салону автомобіля, можливо при обставинах та в термін вказані в постанові, тобто 03 жовтня 2015 року. Такого характеру травма за ознакою небезпеки для життя відноситься до ступеню тяжких тілесних ушкоджень.
В апеляції:
- захисник просить вироку суду змінити, виключивши обтяжуючу обставину вчинення кримінального правопорушення в стані наркотичного сп`яніння, помякшити ОСОБА_6 покарання та звільнити від відбування основного покарання на підставі п. в ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році.
В обґрунтування вказує, що судом було відхилено її клопотання про допит осіб, які досліджували наявність у ОСОБА_6 огляд алкогольного чи іншого сп`яніння. Вказує на недопустимість висновку № 491 щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння, оскільки він не відповідає Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак сп`яніння. Вказує, що матеріали справи не містять процесуальних документів стосовно того, який саме із трьох екземплярів висновку наданий суду та яким чином він був вилучений.
Також зазначає, що висновок суду в частині швидкості руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 ґрунтується на припущеннях, оскільки свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 зазначали швидкість 150 км/годину, допитаний в суді експерт пояснив, що швидкість руху встановити неможливо, а а потерпілий ОСОБА_14 та свідок ОСОБА_15 зазначали швидкість 120 км/годину.
Вказує, що потерпілий в суді заявив, що ОСОБА_6 добровільно, ще до судового розгляду відшкодував йому матеріальну шкоду, що є обставиною, яка помякшує покарання обвинуваченого, чого не взяв до уваги суд.
Також зазначає, що суд не звільнив ОСОБА_6 від відбування основного покарання на підставі п. в ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році не дивлячись на те, що про застосування цього закону просили захисник та обвинувачений.
Заслухавши захисника ОСОБА_16 , яка підтримали доводи та вимоги своєї апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без змін, перевіривши і проаналізувавши доводи, які викладені в апеляційній скаргзі і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Оскільки висновки суду стосовно доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, правильність правової кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, в апеляційній скарзі захисника не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.
Доводи захисника щодо не встановлення точної швидкості руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 , з посиланням на розбіжність в показах свідків, від 120 до 150 км/год., в даному конкретному випадку не можуть впливати на висновок щодо винуватості ОСОБА_6 .
Так, відповідно до пояснень експерта ОСОБА_17 в суді першої інстанції, останній підтвердив висновок експертизи № 70/27-67 від 22 січня 2016 року, відповідно до якого, швидкість руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 не можливо встановити, але вона була велика, тобто понад 100 км/год. та останній міг на даному автомобілі рухатися з такою великою швидкістю, та йому нічого не заважало.
Разом з цим, експерт також повідомив, що водій ОСОБА_6 втратив контроль над управлінням транспортного засобу.
Окрім цього, згідно цього ж висновку, дії водія автомобіля марки «Chery B11 Eastar» державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_6 , окрім іншого, не відповідали вимогам п. 12.1 та п. 12.6 «ґ» Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням події даної ДТП.
Таким чином, вказані обставини свідчать про перевищення швидкості руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 , що є причинним зв`язком із настанням події ДТП. При цьому, колегія суддів вважає, що розбіжності в показах потерпілого та свідків в частині швидкості руху автомобіля ОСОБА_6 , не є суттєвими та не спростовують винуватості останнього у вчиненому кримінальному правопорушенні.
Доводи апеляційної скарги захисника, щодо необхідності виключення з вироку посилання на обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_6 , а саме вчинення кримінального правопорушення в стані наркотичного сп`яніння, колегія суддів вважає безпідставними і надуманими, оскільки суд першої інстанції дане питання ретельно з`ясовував, належним чином обґрунтував свій висновок і навів відповідні його мотиви в підтвердження такої обставини, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.
Колегія суддів також зважає, що висновок суду першої інстанції про перебування ОСОБА_6 в стані наркотичного сп`яніння, підтверджується показами свідка ОСОБА_18 , яка була безпосередньо допитана судом першої інстанції, яка працює лікарем-лаборантом у наркологічному диспансері, проводила медичне обслідування у відділенні 3, аналізу сечі ОСОБА_6 , та якою було встановлено, що у сечі останнього було виявлено наркотичних речовин у кількості 5 різних речовин, які являються психостимуляторами, забороненими у вживання, тобто забороненими наркотичними речовинами.
Факт перебування ОСОБА_6 в стані наркотичного сп`яніння також підтверджений висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції за № 491 від 03 жовтня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_6 о 11.35 год. 03 жовтня 2015 року ,перебував у стані амфетамінового сп`яніння.
Посилання захисника про необізнаність ОСОБА_6 щодо існування висновку за № 491 від 03 жовтня 2015 року, та не вручення останньому цього висновку, також були належним перевірені судом першої інстанції, та ним був наданий відповідний висновок, згідно якого, під час досудового слідства ОСОБА_6 було надано матеріали даного кримінального провадження на ознайомлення, в тому числі і вказаний висновок, про що свідчить підпис ОСОБА_6 про надання доступу для ознайомлення, та підпис про те, що клопотань та заперечень у останнього щодо даних матеріалів не має.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, та не вбачає підстав для визнання цього доказу недопустимим з мотивів, наведених в апеляційній скарзі захисника.
Таким чином, колегія суддів визнає вказані вище докази перебування ОСОБА_6 в стані наркотичного сп`яніння належними та допустимим, зважаючи на правову позицію, викладену в постанові Верховного суду від 15 березня 2018 року по справі № 372/2291/16-к, відповідно до якої не виключена можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду на стан сп`яніння.
Зауваження захисника на невідповідність порядку огляду ОСОБА_6 на стан наркотичного сп`яніння, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як слідує з постанов Верховного Суду від 22 травня 2018 року (справа № 459/3331/16-к), від 16 квітня 2019 року (справа № 739/1367/17), від 03 грудня 2019 року (справа № 571/1436/15-к), законодавство не передбачає, що факт сп`яніння має доводитися якимось певним видом доказів.
Отже, висновки суду першої інстанції стосовно перебування обвинуваченого ОСОБА_6 в стані наркотичного сп`яніння під час керування транспортним засобом в момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення є обґрунтованими та такими, що не викликають сумніву та таким, що підтверджуються вказаним вище поясненнями та висновками, а тому віднесення цієї обставини до такої, що обтяжує покарання ОСОБА_6 , є безсумнівним.
З огляду загалом на вищенаведене, колегія суддів, вважає, що висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчинені ним злочину, який виразився в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_10 , та заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_11 , передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, його правова кваліфікація, відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Згідно вироку, при обранні міри і розміру покарання суд першої інстанції, вирішуючи питання призначення покарання, в повній мірі врахував, що ОСОБА_6 вчинив злочин, який відноситься до категорії тяжких, вину не визнав, раніше не судимий, є пенсіонером за віком, хворіє на хронічний бронхіт, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, має на утриманні неповнолітню доньку.
Окрім цього, суд першої інстанції врахував те, що дорожньо-транспортна пригода відбулась через грубе порушення Правил дорожнього руху, ОСОБА_6 , діянням обвинуваченого заподіяно наслідки у вигляді завдання фізичної шкоди потерпілому ОСОБА_11 у виді тяжкого ступеня, та завдання тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , що призвели до настання смерті останнього.
Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, судом не встановлено. Згідно ст. 67 КК України, обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення злочину у стані наркотичного сп`яніння.
Вказані обставини судом першої інстанції враховані в їх сукупності і з іншими обставинами кримінального провадження, призначене покарання у виді позбавлення волі визначено в межах, наближених до мінімального строку інкримінованого санкцією статті, що на переконання колегії суддів, при зазначеному є в повній мірі справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому не є занадто м`яким чи суворим.
З огляду на викладене, а також враховуючи обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, а також його наслідки, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст.ст. 75, 69 КПК, колегія суддів не вбачає.
Посилання захисника в апеляції на добровільне відшкодування матеріальної шкоди, хоча і характеризує обвинуваченого з позитивної сторони, але в даному конкретному випадку не може слугувати підставою для помякшення покарання останньому, враховуючи усі обставини кримінального провадження.

Доводи захисника щодо необхідності застосування до ОСОБА_6 положень п. в ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Згідно з положеннями ст. 9 вказаного вище Закону, амністія не застосовується до осіб, зазначених у статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні", а також до осіб, яких засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.

Як було встановлено судом першої інстанції і перевірено апеляційним судом, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, а тому, ОСОБА_6 не є особою, до якої можуть бути застосовані положення Закону України Про амністію у 2016 році.

За таких обставин, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни вироку суду першої інстанції з мотивів, які наведені в апеляційній скарзі захисника, оскільки судом призначене покарання є законним, справедливим з дотриманням вимог кримінального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих та досліджених обставин, які підтверджені доказами, оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
З огляду на викладене, колегія суддів, вважає необхідним апеляційну скаргу обвинуваченої залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженому який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4