Дата документу 17.02.2020 Справа № 319/827/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/513/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 319/827/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 (дистанційно),

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом м. Києва та з ДУ «Вільнянська установа виконання покарань №11», в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2019 року продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.258-3, ч.5 ст.27, ч.2 ст.28, ч.2 ст.437, ч.1 ст.438 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 16 лютого 2020 року.

Згідно зі змістом судового рішення, в провадженні Куйбишевського районного суду Запорізької області перебуває зазначене кримінальне провадження.

Ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 року обвинуваченому ОСОБА_8 продовжувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, який спливає 27 грудня 2019 року.

19 грудня 2019 року у судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою строком на 60 днів, при цьому зазначив, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, що були встановлені під час обрання та продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме: ризик переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих та свідків; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення, не зменшились і з високою ймовірністю продовжують існувати. На думку прокурора обрання альтернативних запобіжних заходів в цьому випадку не зможуть забезпечити належної процесуальної поведінки.

Продовжуючи обвинуваченому запобіжний захід, суд першої інстанції прийшов до висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 , не погоджуючись із рішенням суду, вважає його незаконним та необґрунтованим. В обґрунтування доводів зазначає, що ОСОБА_8 є особою, яка хворіє на цукровий діабет другого типу. Вказаний діагноз підтверджений відповідними медичними висновками. Підтримання життєдіяльності ОСОБА_8 повинна забезпечуватися наданням йому належного медичного обслуговування на території місця позбавлення волі, відповідного харчування. Дії медичних працівників СІЗО вказують на їх пряму некомпетентність під час надання лікування ОСОБА_8 , незважаючи на те, що останній не просто простудився, а хворіє на важку, безсумнівно його вбиваючу при такому медичному лікуванні, хворобу. Просить суд врахувати, що ОСОБА_8 не відмовлявся від отримання медичного обслуговування, оскільки підтримання процесу життєдіяльності його організму без отримання відповідних медичних препаратів - це рівномірно повільній, страждальній смерті. Натомість, адміністрацією колонії вживаються навмисні заходи та міри, щоб ОСОБА_8 страждав від своєї хвороби та не мав шансів на одужання. Для цього вчиняються такі дії, які суперечать не тільки нормам кримінально процесуального права, а й містять ознаки кримінального правопорушення.

Також зазначає, що вже більше року сторона обвинувачення посилається на ті ж самі обставини, при цьому не наводить жодних обґрунтувань в їх підтвердження, а виключно припускає, що обвинувачений може переховуватись чи впливати на учасників процесу. В підтвердження існування ризику переховування стороною обвинувачення надано довідку від начальника Департаменту захисту національної державності СБ України № 5/2/4-21197 від 23.10.2019 року про те, що Департаментом отримано інформацію щодо намірів ОСОБА_9 про спробу ухилення від правосуддя в разі звільнення його з під варти. Вказане свідчить про намагання сторони обвинувачення будь яким шляхом залишити ОСОБА_8 під вартою, де адміністрацією установи вчиняються всі можливі дії, направлені на повільну смерть останнього.

Крім цього вказує, що у довідці, наданою СБУ, зазначено, що останній не має місця мешкання в Україні, що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_8 взято на облік внутрішньо переміщених осіб, про що видано відповідну довідку від 31.03.2017 року № Управлінням захисту та соціального захисту населення. Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня ( справа Панченко проти Росії). В такому випадку наявність ризику втечі та переховування підтверджує лише довідка під полковника СБУ, складання якої вже є порушенням законодавства.

Звертає увагу суду, що під час розгляду клопотання він неодноразово наголошував про готовність внесення застави за ОСОБА_8 у сумі 300000 гривень, проте вказана альтернатива судом також не врахована.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 300000 гривень.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги; обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження; вислухавши доводи сторін, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, у зв`язку з наступним.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

За змістом ст.199 КПК України, суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою, має дослідити надані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, та з`ясувати конкретні причини тривалого строку тримання особи під вартою.

Зі змісту ухвали суду випливає, що під час продовження строку запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 виконані вимоги ст.199 КПК України. Вирішуючи питання про продовження виняткового запобіжного заходу тримання під вартою, суд першої інстанції встановив достатність доказів, що свідчать про наявність обставин, про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, а також про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою і вмотивованою, при цьому, не вбачає достатніх підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, оскільки, на переконання колегії суддів, доводи сторони захисту є необґрунтованими.

Так, з наданих суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що наведені у судовому засіданні прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, вислухана думка прокурора, захисника, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Під час розгляду клопотання про продовження щодо ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно встановив, що матеріали кримінального провадження свідчать про достатність підстав вважати обґрунтованою підозру ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.258-3, ч.5 ст.27, ч.2 ст.28, ч.2 ст.437, ч.1 ст.438 КК України.

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції гарантії від безпідставного арешту.

Враховуючи, що відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів приймає до уваги, що у рішенні ЄСПЛ у справі «Соловей і Зозуля проти України» останній зазначив, що суд має перевірити не лише дотримання процесуальних норм національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої особу взято під варту.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 року у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

На думку колегії суддів, наявні у провадженні докази вказують на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів, а достовірність встановлених фактичних обставин буде перевірятись в ході судового розгляду у встановленому законом порядку.

Перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд першої інстанції встановив, що доводи є обґрунтованими, заявлені ризики не зменшились та існують на даний час.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У рішенні по справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року, на яке послався слідчий суддя, Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Суд першої інстанції перевірив доводи прокурора щодо існування обставин, які свідчать про те, що ризики, які були підставою для обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися. Такими обставинами обґрунтовано визнано те, що ОСОБА_8 на даний час обвинувачується у вчиненні низки особливо тяжких злочинів із застосуванням насильства, що в свою чергу вказує на наявність ймовірності ризику переховування від суду, а обізнаність про адресу проживання потерпілих робить надто високим ризик незаконного впливу на них збоку обвинуваченого, оскільки, відповідно до ст.23 КПК України, показання учасників кримінального провадження повинні бути надані безпосередньо в суді.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.178 КПК України, врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше не судимий, зареєстрований у м. Сорокине (Краснодон) Луганської області, яке знаходиться на непідконтрольній України території, одружений, проте дружина обвинуваченого є громадянкою Російської Федерації, яка знаходиться за межами території України. Також судом враховано стан його здоров`я, міцність соціальних зв`язків, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, які дають підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Колегія суддів вважає, що посилання сторони захисту на відсутність заявлених ризиків є неспроможними, оскільки існування цих ризиків неодноразово перевірялося, у тому числі, і під час обрання обвинуваченому вказаного запобіжного заходу, і під час його продовження, і які на теперішній час не зменшились і не перестали існувати.

Не можуть бути визначальною підставою для задоволення апеляційної скарги і соціальні зв`язки обвинуваченого, оскільки їх наявність та міцність, а також дані, які характеризують особу, на що є посилання в апеляції захисника, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для обрання та подальшого продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 .

Посилання захисника про неможливість перебування під вартою ОСОБА_8 через погіршення стану здоров`я та відсутності належного лікування в умовах слідчого ізолятору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки будь-яких доказів, які б підтвердили, що обвинувачений через хворобу не може триматися під вартою, апеляційному суду не було надано. Більш того, відповідно до медичної довідки №1/1067-19 від 25.10.2019 року Філії державної установи «Центр охорони здоров`я» Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області ОСОБА_8 знаходиться під постійним наглядом медичних працівників Вільнянської міської медичної частини №11, отримує лікування згідно рекомендацій фахівців КУ «ОК Ендокриндиспанцер» ЗОР від 06.02.2019 року. Показань щодо надання невідкладної спеціалізованої медичної допомоги не має. Обвинуваченому ОСОБА_8 можливо надати призначене йому лікування в умовах Вільнянської міської медичної частини №11, препарати інсуліну є в наявності в медичній частині в повному обсязі (а.п.103-104).

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, що хоча тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також ЄСПЛ в своєму рішенні «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

На думку колегії суддів, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що зазначені ризики у сукупності свідчать про неможливість запобігання ним шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, менш обтяжливого, ніж тримання під вартою, а також про те, що запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою буде невиправданим і не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для задоволення цієї скарги не вбачається.

В тому числі, є безпідставними і доводи захисника про нерозв`язання судом першої інстанції питання щодо альтернативного запобіжного заходу шляхом визначення розміру застави, оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.183 КПК України, суд першої інстанції при продовженні строку тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочинів, вчинених із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в цілому обґрунтовано, у відповідності з вимогами ст.ст.197, 199 КПК України, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , даних про особу обвинуваченого, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, продовжив строк тримання його під вартою, тому апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування ухвали суду, при апеляційному розгляді, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2019 року, якою продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.258-3, ч.5 ст.27, ч.2 ст.28, ч.2 ст.437, ч.1 ст.438 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 16 лютого 2020 року, залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4