УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2020 року

м. Київ
справа № 753/109/19
провадження № 51-82ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні № 0010327 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців та покладено обов`язки, визначені ст. 76 КК.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 26 листопада 2018 року домовився в телефонній розмові з невстановленою досудовим розслідуванням особою про незаконне придбання психотропної речовини амфетаміну за 2250 грн для власного вживання без мети збуту.
Цього ж дня приблизно о 22:20 ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: вул. Драгоманова, 2-а у м. Києві, передав невстановленій досудовим розслідуванням особі гроші в сумі 2250 гривень, після чого отримав інформацію про місце розташування «закладки» з психотропною речовиною амфетамін, та біля лавочки, яка розташована за вищевказаною адресою, підібрав, тим самим умисно незаконно повторно придбав для власного вживання без мети збуту раніше замовлену психотропну речовину амфетамін, масою 3,716 г, що є великим розміром, яка знаходилася в прозорому поліетиленовому пакеті з пазовим замком в пачці з-під цигарок «LM», та поклав до правої кишені куртки, де умисно незаконно зберігав для власного вживання без мети збуту.

Крім того, цього ж дня о 23:40 на вул. Кошиця, 4-а у м. Києві ОСОБА_4 був затриманий працівниками поліції, які під час особистого обшуку з правої кишені куртки вилучили у нього вищевказану психотропну речовину масою 3,716 г, що є великим розміром.
Київський апеляційний суд ухвалою від 09 жовтня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що ухвала апеляційного суду постановлена без належного врахування тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину, підвищеної суспільної небезпеки вчиненого останнім злочину та даних про особу засудженого (раніше притягувався до кримінальної відповідальності у тому числі за вчинення аналогічного злочину, має не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість). На думку прокурора, вчинений засудженим злочин свідчить про велику суспільну небезпечність, як самого злочину вчиненого останнім так і особи ОСОБА_4 , який вчинив інкримінований злочин через нетривалий час після попереднього засудження за аналогічний злочин. Також прокурор зазначає, що апеляційний суд безпідставно формально послався на ті ж обставини, що і суд першої інстанції при обранні виду та міри покарання так і при застосуванні положень ст. 75 КК до ОСОБА_4 . Стверджує, що в ухвалі апеляційного суду взагалі відсутнє мотивування рішення про можливість застосування положень ст. 75 КК та підстави звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 309 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.

Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Статтею 75 КК визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є:
- кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права;
- уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»;
- юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо;
- оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 цього Кодексу тощо;
- індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину (середньої тяжкості), особу засудженого, котрий раніше судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітнього сина. При цьому суд визнав щире каяття ОСОБА_4 обставиною, що пом`якшує покарання, та не встановив обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено, та зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через м`якість, які за змістом є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
При цьому апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованого звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК і, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема, апеляційний суд, мотивуючи свій висновок у частині застосування положень ст. 75 КК, засвідчив правильність прийнятого судом рішення з питання застосування до ОСОБА_4 статей 75, 76 КК. Також апеляційний суд урахував, що засуджений проходить курс психо-соціальної реабілітації від наркотичної залежності в реабілітаційному центрі «Європа Нова». Крім того, апеляційним судом був допитаний представник ПП «Європа Нова» ОСОБА_5 , який повідомив, що ОСОБА_4 прибув до установи для лікування наркотичної залежності добровільно та за допомогою безмедикаментозної програми реабілітації у останнього спостерігається тенденція до вилікування.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками місцевого і апеляційного судів про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3