ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/57/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.286 КК України
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ОСОБА_17

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000219 від 15 травня 2019 року, за апеляційними скаргами цивільного відповідача Державного підприємства Кременецьке управління з постачання та реалізації газу, потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.3 с.286 КК України, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Великі Загайці, Шумського району, Тернопільської області, громадянина України, одруженого, із середньо-спеціальною освітою, працюючого механіком в ДП «Кременецьке УПРГ», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено йому покарання за цією статтею у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням і встановлено йому 3 (три) роки іспитового строку.

Також вирішено зобов`язати ОСОБА_7 , відповідно до ст. 76 КК України, в період дії іспитового строку періодично заявлятися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Захід забезпечення кримінального провадження, а саме: запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, застосованого до ОСОБА_7 - скасовано, до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 до ДП «Кременецьке управління з постачання та реалізації газу» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 9 000 000 грн. із розрахунку по 1 500 000 грн. на кожного з цивільних позивачів - задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Кременецьке управління з постачання та реалізації газу» (Код , місце знаходження: вул.Вокзальна, 4, м.Кременець Тернопільська область) в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 в рівних частинах 3 000 000 (три мільйони гривень) грн..

Стягнуто з ДП «Кременецьке управління з постачання та реалізації газу» (Код , місце знаходження: вул.Вокзальна, 4, м.Кременець Тернопільська область) в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_10 1 000 000 грн. (один мільйон гривень).

Стягнуто з ДП «Кременецьке управління з постачання та реалізації газу» (Код , місце знаходження: вул.Вокзальна, 4, м.Кременець Тернопільська область) в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_15 1 000 000 грн. (один мільйон гривень).

Стягнуто з ДП «Кременецьке управління з постачання та реалізації газу» (Код , місце знаходження: вул.Вокзальна, 4, м.Кременець Тернопільська область) в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_16 1 000 000 грн. (один мільйон гривень).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Скасовано арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.05.2019 на автомобіль марки «Skoda Superb», н.з. НОМЕР_1 , який належить ДП «Кременецьке УПРГ» та автомобіль марки «ВАЗ 2101», н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_18 , після набрання вироку законної сили.

Повернуто безоплатно, автомобілі марки «Skoda Superb», н.з. НОМЕР_1 та «ВАЗ 2101», н.з. НОМЕР_2 , які знаходяться на спецмайданчику Тернопільського РВП ГУНП в Тернопільській області за адресою: вул.Степова, 45 в м.Тернополі законним володільцям, після набрання вироку законної сили.

Стягнуто із засудженого ОСОБА_7 процесуальні витрати за проведення автотехнічної експертизи №4.6-268/19 від 14.06.2019 в розмірі 1884,12 грн., автотехнічної експертизи №4.6-302/19 від 18.06.2019 в розмірі 1256,08 грн., транспортно-трасологічної експертизи №4.6-269/19 від 05.06.2019 в розмірі 1256,08 грн., автотехнічної експертизи №4.6-333/19 від 08.07.2019 в розмірі 2826,18 грн., всього на загальну суму 7222,46 грн. (сім тисяч двісті двадцять дві гривні сорок шість копійок) в користь держави (УК у м. Тернополі, м. Тернопіль, 24060300, р/р9002 в ГУ ДКСУ у Тернопільській області, МФО 899998, ).

Згідно вироку суду, 15 травня 2019 року о 11 годині 15 хвилин обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем SKODA Super b, н.з. НОМЕР_1 , рухався з двома пасажирами автодорогою «Броди-Тернопіль» зі сторони м. Броди в бік м. Тернополя. Порушуючи вимоги пунктів 1.5 ч. 1 та 2.3 «б», «д» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями (далі - ПДР України), водій ОСОБА_7 під час руху не був достатньо уважним, не стежив належно за дорожньою обстановкою, не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і в такий спосіб, своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Так, наближаючись другорядною дорогою до нерегульованого перехрестя із головною дорогою «Обхід м. Тернополя», водій ОСОБА_7 , не виконав вимоги дорожнього знаку 2.2. «Проїзд без зупинки заборонено» та не зупинився перед вказаним дорожнім знаком. Порушуючи вимоги п. 16.3 та 16.11., ПДР України, виїжджаючи на перехрестя нерівнозначних доріг по другорядній дорозі, водій ОСОБА_7 не зупинив транспортний засіб перед краєм перехрещування проїзної частини дороги та не надав дороги транспортним засобам, які наближались до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі.

Зокрема, в цей час до перехрестя наближався по головній дорозі зі сторони с. Гаї Шевченківські технічно справний автомобіль ВАЗ-2101, н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_19 , з одним пасажиром в салоні.

Виїхавши із порушенням вказаних вимог ПДР України на нерегульоване перехрестя, водій ОСОБА_7 створив аварійну ситуацію для інших учасників дорожнього руху, зокрема для водія автомобіля ВАЗ-2101 ОСОБА_19 , позбавивши його своїми односторонніми діями запобігти настанню ДТП та допустив зіткнення транспортних засобів.

Унаслідок зіткнення транспортних засобів водій ОСОБА_19 отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми голови, грудей та живота з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, пасажир автомобіля ВАЗ-2101 ОСОБА_20 отримала тілесні ушкодження у вигляді масивної травми тіла із численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, від яких настала їх смерть.

Пасажир автомобіля SKODA Superb, ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому міжсуглобного сегменту дужки С5 шийного хребця з права, що відносяться до середнього ступеня тяжкості.

Порушення обвинуваченим ОСОБА_7 вимог п.п. 2.3(б, д); 16.11. та дорожнього знаку 2.2. «Проїзд без зупинки заборонено» ПДР України перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної ДТП та спричиненням загибелі ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та спричинення середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_12 ..

Таким чином обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.286 КК України, а саме, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , а також заподіянням середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_12 ..

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_11 , що також є представником своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_14 та ОСОБА_13 не погоджується з вироком суду першої інстанції, в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК України.

Вважає, що покарання призначене судом обвинуваченому ОСОБА_7 не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є несправедливим внаслідок м`якості.

Просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2019 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалити новий вирок, яким обрати обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі та забороною керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В частині вирішення цивільного позову просить вирок залишити без змін.

Одночасно ставить питання про поновлення їй строку на апеляційне оскарження через неузгодженість своїх дій з адвокатом, який представляв її інтереси

Потерпіла ОСОБА_10 , яка є дочкою ОСОБА_19 , наводить аналогічні доводи щодо незаконності вироку суду першої інстанції, що й потерпіла ОСОБА_11 і також просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2019 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалити новий вирок, яким обрати обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі та забороною керувати транспортними засобами строком на 3 роки, а в частині вирішення цивільного позову просить вирок залишити без змін.

Також ставить питання про поновлення їй строку на апеляційне оскарження через неузгодженість своїх дій з адвокатом, який представляв її інтереси.

Потерпіла ОСОБА_15 в поданій апеляційній скарзі просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2019 року скасувати в частині призначення ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.286 КК України та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначити йому покарання за цією статтею у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а в частині вирішення цивільного позову залишити без змін

Як потерпіла і мати загиблого у ДТП ОСОБА_19 категорично не погоджується з вироком суду в частині призначеного обвинуваченому покарання і вважає, що в цій частині вирок підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що цим злочином завдано їй та іншим потерпілим надзвичайно сильних і непоправних душевних та іншим моральних страждань, сильних емоційних стресів, тяжких наслідків.

Просить врахувати, що по даний час, ні обвинувачений ОСОБА_7 , з вини якого вчинено дорожньо-транспортну пригоду, ні керівник підприємства, якому належить транспортний засіб, як джерело підвищеної небезпеки, не попросили вибачення та не відшкодували жодних збитків, що свідчить про відсутність щирого каяття та обставин, які пом`якшують покарання.

Вважає помилковою свою позицію, коли просила Тернопільський міськрайонний суд не позбавляти волі обвинуваченого ОСОБА_7 .

Одночасно просить поновити строк на апеляційне оскарження вироку та визнати поважними причини пропуску, посилаючись на те, що не була під час оголошення вироку суду, оскільки через хворобу не могла самостійно відвідувати судові засідання, а копію рішення отримала лише 11 грудня 2019 року від адвоката ОСОБА_17 .

Потерпіла ОСОБА_16 , яка є рідною сестрою ОСОБА_19 , також не погоджується з вироком суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК України.

Вважає, що в цій частині вирок підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що внаслідок злочину загинула найдорожча та найближча їй людина, її брат, який постійно опікувався нею та їх перестарілою мамою ОСОБА_15 .

На думку апелянта, при призначенні покарання судом не повинні враховуватись будь-які обставини, які пом`якшують покарання і, в тому числі, щире каяття, оскільки як зі сторони обвинуваченого, так і підприємства, на транспортному засобі якого було вчинено злочин, не було ні моральної, ні матеріальної підтримки.

Просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2019 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначити йому покарання за цією статтею у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а в частині вирішення цивільного позову залишити без змін. Також просить поновити їй строк на апеляційне оскарження, з тих мотивів, що з 30.12.2019 року по 08.01.2020 року вона знаходилась на амбулаторному лікуванні в КНП Баворівська АЗПСМ, а копію вироку отримала лише 11 січня 2020 року.

Цивільний відповідач ДП Кременецьке управління з постачання та реалізації газу в поданій апеляційній скарзі вважає, що вирок в частині вирішення цивільних позовів щодо стягнення моральної шкоди з підприємства не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Вважає, що вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2019 року слід змінити в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення її з ДП Кременецьке управління з постачання та реалізації газу з підстав невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження в частині задоволення цивільного позову.

Звертає увагу, що всупереч вимог ч.2 ст.1168 ЦК України, якою визначено вичерпне коло осіб, яким відшкодовується моральна шкода завдана смертю фізичної особи, суд першої інстанції не врахував, що позивач по справі ОСОБА_16 є сестрою ОСОБА_19 і не проживала з ним однією сім`єю, не пов`язана спільним побутом і не мала взаємних прав та обов`язків.

Стверджує, що судом не враховано, у відповідності до положень ст.23 ЦК України, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди вимоги розумності і справедливості.

На думку апелянта, судом першої інстанції належним чином не обґрунтовано задоволення цивільного позову в тій сумі, яка зазначена у вироку.

Вказує, що суд не дав належної правової оцінки тим обставинам, що між ДП Кременецьке УПРГ та ПАТ НАСК Оранта 27.07.2018 року укладено договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого застраховано цивільно-правову відповідальність, що стосується транспортного засобу SKODA Superb, н.з. НОМЕР_1 , який належить підприємству та осіб, які керують ним на законних підставах. При цьому, підприємство звернулося до страхової організації з приводу настання страхового випадку.

Апелянт вважає, що суд повинен був виходити з положень ч.1 ст.1194 ЦК України, за якою особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди страховою виплатою.

Просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову та ухвалити новий вирок, стягнувши з ДП Кременецьке управління з постачання та реалізації газу моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. в користь кожного належного позивача у даній справі.

Заслухавши суддю-доповідача; потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , представників потерпілих адвокатів ОСОБА_17 та ОСОБА_8 , які підтримали подані апеляційній скарги і, з наведених у них мотивів, просять скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2019 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_7 покарання за ст.286 ч.3 КК України, яке обвинувачений повинен відбувати реально; потерпілого ОСОБА_12 , який, з підстав викладених в апеляційній скарзі ДП Кременецьке УПРГ, вважає, що суд першої інстанції неправильно вирішив цивільний позов у справі, оскільки належним чином не обґрунтував задоволення цивільного позову в тих сумах, які вказані у вироку, а також не врахував вимоги Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і тому просить скасувати вирок суду в частині цивільного позову і ухвалити новий вирок, яким цивільний позов задовольнити у розмірі, вказаному в апеляційній скарзі, а в частині призначеного обвинуваченому покарання вирок залишити без зміни; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які вирок суду першої інстанції, в частині обраного покарання вважають законним та обґрунтованим і тому просять залишити його без зміни, відмовивши у задоволенні апеляційних скарг потерпілих, а в частині вирішення цивільного позову підтримали апеляційну скаргу цивільного відповідача; міркування прокурора, який просить задовольнити апеляційні скарги потерпілих та відмовити у задоволенні апеляційної скарги цивільного відповідача; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено в судовому засіданні, потерпілі ОСОБА_15 та ОСОБА_16 безпосередньої участі у розгляді справи судом першої інстанції не приймали, при оголошенні вироку судом не були присутні, а з текстом вироку ознайомились по закінченні строку апеляційного оскарження. Окрім того, потерпіла ОСОБА_16 з 30.12.2019 року по 08.01.2020 року проходила курс амбулаторного лікування.

З урахуванням наведених обставин, а також враховуючи пояснення потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про неузгодженості своїх дій з адвокатом щодо оскарження вироку місцевого суду і приймаючи до уваги незначний проміжок часу пропуску строку на апеляційне оскарження, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження вироку Тернопільського міськрайонного суду від 03 грудня 2020 року потерпілим ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 необхідно поновити.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанцій не було дотримано.

Відповідно до ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути, зокрема, неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність.

Висновок суду про винність обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за вказаних у вироку обставин, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які належно оцінені судом і в апеляції не оскаржується.

Разом з тим, на увагу заслуговують доводи, викладені потерпілими в поданих ними апеляційних скаргах щодо неправильного застосування судом закону про кримінальну відповідальність, в частині застосування ст.75 КК України.

Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст.414 КПК полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд призначаючи покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину та його наслідки, обставини, які пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди потерпілим), позитивні характеристики з місця роботи та проживання, вік та поганий стан його здоров`я, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин, що дало підстави обрати його у мінімальному розмірі визначеному санкцією статті обвинувачення.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції виходив з обставин, які враховувалися при визначенні виду й розміру покарання, які визнав винятковими і такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також врахував необережну форму вини у вчиненому злочині і думку потерпілих, які просили не позбавляти його волі.

Саме вказані обставини дали суду першої інстанції підстави для висновку, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Аналіз матеріалів кримінального провадження не дає колегії суддів підстав для висновку, що обраний судом першої інстанції вид та розмір покарання у виді п`яти років позбавлення волі не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є несправедливим внаслідок м`якості, оскільки таке покарання обране із врахуванням всіх обставини, які підлягають доказуванню і не містить диспропорції чи відмінності принципового характеру щодо покарання, яке повинно бути необхідне й достатнє для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Проте, колегія суддів не погоджується з визначеною судом обвинуваченому формою відбування покарання, а отже і з висновком суду першої інстанції щодо можливості обрання ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі із звільненням від його відбування з іспитовим строком.

Зокрема, місцевим судом, хоч і зазначено у вироку, але належним чином не враховано та залишено поза увагою ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину і його наслідки, які полягають у заподіянні смерті двом особам та спричинення одній особі середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Доводи сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність на час розгляду справи претензій майнового та морального характеру у потерпілих до обвинуваченого та висловлена ними думка не позбавляти волі обвинуваченого, як один з мотивів обраного виду покарання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення відноситься до числа суспільно небезпечних злочинів проти безпеки руху, основним безпосереднім об`єктом якого є безпека руху, а додатковим - життя та здоров`я людей, а тому думка потерпілих при вирішенні судом питання про призначення покарання обвинуваченому не є вирішальною.

Окрім того, подані потерпілими апеляційні скарги на вирок, за змістом яких обране покарання вони вважають надто м`яким, а вид відбування покарання неправильним, свідчать про сумнівний характер висловленої ними позиції в суді першої інстанції та неправильну оцінку місцевим судом їх думки щодо призначеного покарання.

Колегія суддів вважає, що, навіть попри думку потерпілої сторони, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, наслідком якого стала смерть двох осіб та заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень одній особі, у суду першої інстанції, не було підстав стверджувати, що обраний ОСОБА_7 вид та форма відбування покарання в умовах суспільства буде виваженою, справедливою та такою, що відповідатиме вимогам статті 65 КК України.

Наведені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 , а також попередження вчинення ним нових злочинів без реального відбування покарання.

Таким чином, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції неправильно застосував кримінальний закон, що призвело до призначення покарання, яке є несправедливим за своїм змістом і не узгоджується з приписами ст.ст.50, 65 КК України щодо мети покарання та загальних засад його призначення.

Відповідно до положень ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосування більш суворого покарання, скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. При цьому згідно з нормами ст. 370 КПК таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, слід скасувати та постановити новий вирок, яким обрати обвинуваченому покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді позбавлення волі.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 колегія судів, у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким; особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем свого проживання та роботи, його поганий стан здоров`я.

Пом`якшуючими покарання обставинами суд визнає щире каяття, та активне сприяння розкриттю злочину.

Також апеляційний суд враховує, що обвинуваченим частково відшкодована шкода, заподіяна потерпілій ОСОБА_11 , що вона підтвердила в суді апеляційної інстанції, а також те, що іншим потерпілим матеріальна та моральна шкода не відшкодована і обвинувачений не вчинив жодних дій, спрямованих на її відшкодування протягом тривалого часу.

За наведених обставин колегія суддів приходить до переконання, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому йому слід призначити покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги цивільного відповідача ДП Кременецьке управління з постачання та реалізації газу щодо скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову, колегія суддів приходить до переконання, що відповідно до приписів ст.ст.409, 420 КПК України, враховуючи роз`яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 1 Про практику постановлення судами вироків при розгляді справ в апеляційному порядку, а також приймаючи до уваги, що ніхто з учасників процесу не ставить питання про необхідність дослідження обставин кримінального провадження та нових доказів у порядку ч.3 ст.404 КПК України, вирішення цієї частини апеляційних вимог можливе шляхом ухвалення окремого процесуального документу у виді ухвали.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 419, 420 КПК України, колегія суддів,

з а с у д и л а:

Поновити потерплим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 строк на апеляційне оскарження вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2019 року.

Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, і призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

В решті вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 в частині вирішення питань про запобіжний захід, речових доказів та судових витрат по справі залишити без змін.

На вирок може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.