Справа №369/5964/16-к Апеляційне провадження:11-кп/824/724/2020 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ В И Р О К КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
12 березня 2020 рокуколегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
При секретарі ОСОБА_5 ,,
за участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 ,
ОСОБА_9 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Боярка Києво-Свяитошинського району Київської області, із середньою освітою, не одружений, не працює, зареєстрований та мешкав по АДРЕСА_1 , раніше засуджений 13 квітня 2012 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч.3 ст. 187 КК України, із застосуванням положень ст. 69 цього ж кодексу; ст. 353 КК України, із застосуванням ст. 70 цього ж кодексу до позбавлення волі строком на п`ять років, звільнений з місць позбавлення волі за відбуттям строку покарання 1 лютого 2016 року,
засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до обмеження волі строком на чотири роки; за ч. 2 ст. 190 КК України та за сукупністю злочинів, відповідно до ст. 70 КК України, до обмеження волі строком на п`ять років та звільнений від відбування покарання з випробуванням, іспитовим строком три роки та покладенням на нього певних обов`язків, відповідно до ст. ст. 75 і 76 КК України.
Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши апеляційну скаргу першого заступника прокурора та матеріали кримінального провадження, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 , за вироком визнаний винуватим в умисному, з корисливих спонукань, заволодінні майном свого батька ОСОБА_10 , яке, зловживаючи довірою потерпілого, вчинив 21 травня 2016 року, взявши у нього під приводом необхідності зателефонувати, мобільний телефон вартістю 522 гривні, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд, чим спричинив матеріальну шкоду потерпілому на вказану суму.

Він же засуджений за таємне викрадення шляхом вільного доступу в автомобіль ВАЗ-2108, д.н.з. НОМЕР_1 близько 830 години 9 червня 2016 року по АДРЕСА_2 відеореєстратору вартістю 540 гривень, чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду у вказаній сумі.

Не погоджуючись з вироком суду перший заступник прокурора Київської області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, не піддає сумнівам правильність висновків суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, як вони встановлені вироком та юридичної кваліфікації скоєного ОСОБА_7 за ч.2 ст. 190 та ч.2 ст. 185 КК України, втім визнає явно несправедливим звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням внаслідок надмірної м`якості та неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК України.

При цьому, наголошує апелянт, судом першої інстанції залишено поза увагою те, що ОСОБА_7 раніше був засуджений за вчинення особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України з призначенням йому покарання у виді реального позбавлення волі, із застосуванням положень ст. 69 КК України, тобто нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією цієї правової норми; це покарання він відбув повністю, однак належних висновків для себе не зробив і знову вчинив два корисливих кримінальних правопорушення через короткий проміжок часу після звільнення з місць відбування покарання, а фактично через три місяці.

Вже самі по собі ці обставини, вказує апелянт, свідчать про вперте небажання ОСОБА_7 припинити вчиняти злочини, його стійку антисоціальну спрямованість і тому не давало підстав суду першої інстанції для звільнення винуватця від відбування покарання з випробуванням.

На цих підставах перший заступник прокурора області просить оскаржений вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на чотири роки, за ч. 2 ст. 190 КК України у виді обмеження волі строком на п`ять років, а за сукупністю злочинів, в силу ст. 70 КК України, остаточне покарання визначити шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді обмеження волі строком на п`ять років, в решті залишивши вирок без змін.

Заслухавши доповідь судді, виступи прокурора на підтримку апеляційних вимог, обвинуваченого - проти їх задоволення, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 за описаних у вироку обставин кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190 та ч.2 ст. 185 КК України, як і щодо кваліфікації скоєного за цими правовими нормами, ніким в апеляційному засіданні не піддаються сумнівам, ґрунтуються ці висновки не лише на повному власному визнанні своєї провини самим обвинуваченим, а також на досить повно та правильно досліджених доказах, повно та правильно викладених і оцінених у вироку в плані належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - і достатності для висновків по суті кримінального провадження, а тому, розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог, судова колегія ці висновки не досліджує, не оцінює та погоджується з ними.

Фактично в апеляційній скарзі перший заступник прокурора області поставив питання лише про неправильне застосування судом першої інстанції Закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК України, що, на переконання апелянта, потягло явно несправедливе внаслідок надмірної м`якості рішення про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Оцінюючи вказані доводи апелянта, судова колегія з ними погоджується, бо в дійсності ОСОБА_7 , будучи раніше засудженим за вчинення особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України з призначенням йому покарання у виді реального позбавлення волі, із застосуванням положень ст. 69 КК України, тобто нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією цієї правової норми; це покарання відбув повністю, однак належних висновків для себе не зробив і знову вчинив два корисливих кримінальних правопорушення через короткий проміжок часу після звільнення з місць відбування покарання, а фактично через три місяці.

Ця його поведінка свідчить про стійку антисоціальну спрямованість та вперте небажання ресоціалізації і вже сама по собі, попри наведені у вироку не перебування на спеціальних обліках у лікарів психіатрів та наркологів і посередню характеристику за місцем проживання, не давали суду першої інстанції достатніх підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, колегія суддів зауважує також, що суд першої інстанції в основу висновку про можливість звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання поклав ті ж обставини, які врахував і вмотивовуючи висновок про необхідність призначити винуватцю покарання у межах санкції правових норм, за якими його засуджено, саме у виді обмеження волі, що вказує на непослідовність суду і відсутність достатніх підстав для рішення про застосування до ОСОБА_7 звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Береться до уваги також і подальша, після ухвалення оскарженого вироку, поведінка обвинуваченого, який змінював місце проживання, ухилявся від явки до суду апеляційної інстанції, у зв`язку з чим двічі було оголошено його розшук.

На цих підставах судова колегія апеляційну скаргу прокурора про скасування вироку в частині призначення ОСОБА_7 покарання зі звільненням його від відбування цього покарання задовольняє внаслідок неправильного застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України та вважає за необхідне ухвалити в цій частині новий вирок.

Вивчення резолютивної частини апеляційної скарги показує, що при виготовленні її тексту було допущено просту описку в частині вимоги призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення, а не обмеження, як визначив суд першої інстанції, волі, бо в подальшому апелянт просить остаточне покарання обвинуваченому призначити у відповідності до ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, а саме обмеженням волі строком на п`ять років, хоча обмеження волі за загальним правилом є покаранням менш суворим, ніж позбавлення волі, а тому цю механічну помилку судова колегія не бере до уваги.

Не погоджується колегія суддів також і з пропозицією прокурора про призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190 КК України покарання на максимальний строк обмеження волі, а за ч. 2 ст. 185 КК України - на строк, близький до максимального.

При цьому, крім зазначених у вироку мотивів не перебування на спеціальних обліках у лікарів психіатрів та наркологів та посередньої характеристики за місцем проживання враховується також і сама вартість майна, яким винуватець незаконно заволодів у кожному випадку а також те, що це майно не відносилось до предметів крайньої необхідності і їхнє викрадення не поставило потерпілих у скрутне матеріальне положення, про що заявив у письмовому зверненні до суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_11 , підкресливши, що матеріальних претензій до викрадача на час судового розгляду не має.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до положень ст. 50 КК України, яка визначає, що покарання має на меті не лише виправлення засудженого, а також кару за скоєне та упередження вчинення нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами; положень ст. ст. 65, 66 і 67 КК України, тобто з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винуватця, враховуючи відсутність у справі обставин які обтяжували б чи пом`якшували б покарання, призначити ОСОБА_7 за кожне з кримінальних правопорушень покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 190 КК України у виді обмеження волі, визнаючи, що саме це покарання, яке полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці, на більш короткі терміни, із застосуванням принципу поглинання менш суворого покарання більш суворим, буде сприяти виконанню мети покарання.

При цьому мається на увазі також відсутність передбачених ч.3 ст. 61 КК України перешкод для призначення саме цього покарання.

Отже, апеляційні вимоги першого заступника прокурора Київської області задовольняються частково.

В силу вказаного, керуючись ст. ст.404, 405, 407 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області ОСОБА_8 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 1 листопада 2016 року відносно ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вказаний вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 :

- за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки;

- за ч. 2 ст. 190 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, призначити ОСОБА_7 покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обраховувати від дня приведення вироку до виконання, доставки його в кримінально-виконавчу установу та постановки на облік.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржений касаційним порядком безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення.

Судді: