ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 664/2526/19
Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11- кп/819/619/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
В И Р О К
іменем України

23 червня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої захисника ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження №0000246 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 березня 2020 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новомиколаївка Новотроїцького району Херсонської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,
засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за те, що він 09.07.2019 року близько 11.30 години, керуючи автомобілем OPEL MOVANO, р.н. НОМЕР_1 , здійснював рух у порушення вимог п.12.4 Правил дорожнього руху України зі швидкістю не менше 83,8...87,5 км/год по вул. Соборній зі сторони вул. Садової у напрямку вул. Бібліотечної в с. Великі Копані Олешківського району Херсонської області. Під час руху вказаною вулицею в районі будинку №78 ОСОБА_10 , у порушення вимог п.2.3. (б), п.18.1 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, яка склалася, при наближені до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, своєчасно не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, внаслідок чого, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка по пішохідному переходу перетинала проїзну частину зліва направо за ходом руху автомобіля, спричинивши останній тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, від яких 29.10.2019 року настала смерть потерпілої.
Вказані наслідки перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням водієм автомобіля OPEL MOVANO, р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_10 Правил дорожнього руху України, а саме:
п.2.3 б), згідно з яким для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
п.12.4, згідно з яким у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год;
п. 18.1, згідно з яким водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 , посилається на незаконність вирок суду першої інстанції з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. В обґрунтування доводів указує, що звільняючи ОСОБА_10 від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України, суд належним чином не вмотивував обставини справи та дані про особу винного, не обґрунтував підстав, з яких дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Вказує, що поза увагою суду залишено те, що суспільна небезпека вчиненого обвинуваченим злочину полягала в перевищенні швидкості в межах населеного пункту, результатом чого став наїзд на пішохода, який в цей час знаходився на пішохідному переході, наслідком таких дій є загибель 15 річної дитини. Посилаючись, як на підставу для призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України, суд зазначив, що ОСОБА_10 повністю відшкодував потерпілим матеріальну та моральну шкоду. При цьому суд не зважив, що така позиція потерпілих є сумнівною, оскільки батько з родиною тривалий час не проживає та самоусунився від покладених на нього обов`язків щодо виховання дитини, намагався нажитися на смерті доньки шляхом вимагання у захисника обвинуваченого грошових коштів за домовленість про відсутність претензій до остатнього. Тільки після отримання потерпілими грошових коштів від обвинуваченого, вони зайняли позицію про відсутність претензій до ОСОБА_10 та не заперечували проти застосування ст.75 КК України. Крім того, кримінальне правопорушення, передбачене ст.286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілої сторони щодо виду та розміру покарання сама по собі не є вирішальною в цьому питанні, про зазначено у постанові Верховного Суду №495/9188/16-к від 12.03.2019 року. Враховуючи викладене, вважає, що покарання, призначене ОСОБА_10 судом першої інстанції, не відповідає вимогам ст.65 КК України і не є достатнім та необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, доводи прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційні вимоги сторони обвинувачення, просила ухвалити новий вирок в частині призначення покарання, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили її залишити без задоволення, а вирок без зміни, доводи потерпілої ОСОБА_7 та її представника захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили її залишити без задоволення, дослідивши матеріали провадження в частині, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_11 , за встановлених та викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів провадження не виявлено.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_10 повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому злочину в обсязі висунутого обвинувачення.

Оскільки обвинувачений та інші учасники судового провадження, не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд обмежився тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу винного, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

Водночас, як правильно зазначено в апеляційній скарзі прокурора, вирок щодо ОСОБА_10 в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, підлягає скасуванню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та запобіганню вчинення нею нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

У п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст.286 і ст.287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно зі ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Воно має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно із ст.75 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

При цьому рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Зазначених вимог закону при призначенні покарання судом першої інстанції дотримано не було.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування вироку суду першої інстанції при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно із п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Як убачається з матеріалів провадження, звільнюючи обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу, який за місцем проживання характеризується позитивно, обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття, добровільне відшкодування завданих злочином збитків, відсутність обставин, що обтяжують покарання, висновок органу пробації стосовно характеристики особистості обвинуваченого, відповідно до якого виправлення ОСОБА_10 можливе без застосування до нього обмеження або позбавлення волі, і на підставі цього дійшов висновку про можливість виправлення винного без ізоляції від суспільства із звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає вимогам ст.ст. 65, 75 КК України.
Разом із цим, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, судам необхідно виходити також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Так, звільняючи ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд належним чином не мотивував своє рішення та фактично не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, його наслідки, що він, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, порушив одночасно декілька пунктів ПДР України, яке полягало у перевищенні швидкості в межах населеного пункту, і саме недотримання ним правил безпеки дорожнього руху призвело до наїзду на пішохода, який знаходився в цей момент на пішохідному переході, що значно підвищує як суспільну небезпечність особи винного, так і суспільну небезпечність вчиненого злочину, і це жодним чином не свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без відбування основного покарання, на що суд першої інстанції взагалі не звернув уваги та вибірково оцінив дані про особу винного.

Характер і ступінь суспільної небезпеки цього злочину, недотримання обвинуваченим, який керував транспортним засобом, правил безпеки дорожнього руху та наслідки, що настали, які потягли за собою смерть потерпілої, свідчить про неможливість виправлення ОСОБА_10 без відбування реального основного покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, колегія суддів підкреслює, що злочин, передбачений ст.286 КК України, є злочином публічного обвинувачення та законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху, тому думка потерпілих щодо виду та розміру покарання сама по собі не є вирішальною в цьому питанні та не має визначального значення для призначення покарання.
Отже, рішення суду про звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України не можна визнати законним та обґрунтованим.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що виправлення ОСОБА_10 можливе лише в умовах реального відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, але не в максимальних межах санкції ч.2 ст.286 КК України, як про це просить прокурор.

Таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Прокурор, указуючи в апеляційній скарзі про необхідність призначення ОСОБА_10 більш суворого основного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 роки, не навів переконливих аргументів на їх обгрунтування. Так, ним не оспорюються наведені вище обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 , позитивні дані про його особу, відсутність претензій з боку потерпілих, що жодним чином не вказує на м`якість заходу примусу, що застосовано судом до обвинуваченого.

З огляду на викладене вище, вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст.75 КК України не можна визнати законним та обґрунтованим, тому його слід скасувати на ухвалити новий вирок у цій частині.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку в іншій частині, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на доводи прокурора та заявлені ним вимоги, його апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.404, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 березня 2020 року щодо ОСОБА_10 в частині призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України скасувати та ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_10 в порядку виконання вироку апеляційного суду.

У решті вирок суду першої інстанції щодо нього залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_4
(підпис) ОСОБА_3