Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 511/738/20

Номер провадження: 1-кп/511/125/20

"06" травня 2020 р. колегія суддів Роздільнянського районного суду Одеської області в складі: судді-доповідача ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання - ОСОБА_4
прокурора - ОСОБА_5
захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6
перекладача - ОСОБА_7
обвинуваченого - ОСОБА_8
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000009 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24.01.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 201, ч.4 ст. 321 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
30.04.2020 року з Прокуратури Одеської області до Роздільнянського районного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000009 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24.01.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 201 та ч.4 ст. 321 КК України.
У підготовчому судовому засіданні всіма учасниками провадження висловлена думка про необхідність призначення справи до судового розгляду.

Дослідивши обвинувальний акт, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, суд вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, оскільки даний обвинувальний акт не відповідає вимогам статті 291 КПК України з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.314 КПК України під час підготовчого судового засідання, суд повинен вирішити питання про відповідність обвинувального акту вимогам цього Кодексу та у разі невідповідності його вимогам, повернути такий обвинувальний акт прокурору.

Згідно п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною 4 ст.110 КПК України передбачено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Процесуальне значення обвинувального акта полягає в тому що він встановлює межі майбутнього судового розгляду, яке здійснюється лише стосовно особи (осіб) якій висунуто обвинувачення (ч.1 ст.337 КПК).

За змістом пункту 5 частини другої статті 291 КПК обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Отже, закріплення в Кримінально процесуальному кодексі України (далі КПК) вимог до обвинувального акту є однією із форм реалізації на національному рівні положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка гарантує право на справедливий суд, закріплюючи принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство.

Європейський Суд з прав людини (далі - Суд) зазначив, що межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. У цьому зв`язку необхідно зазначити, що підпункт «а» пункту 3 статті 6 Конвенції не накладає жодних формальних вимог щодо способу, у який обвинувачений має бути проінформований про характер і причини висунутих щодо нього обвинувачень.

Суд також зазначає, що підпункти «a» і «b» пункту 3 статті 6 Конвенції взаємопов`язані та що право бути поінформованим про характер і причини висунутих обвинувачень слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту (пункт 37 рішення Суду у справі «Жупнік проти України»).

Крім того, Суд у справі Камасінскі проти Австрії та у справі Абрамян проти Росії (рішення від 09 жовтня 2008 р.) зазначив, що у тексті підпункту а п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд зазначив, що положення підпункту а п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі Пелісьє та Сассі проти Франції, № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі Матточіа проти Італії, № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі І.Н. та інші проти Австрії, № 42780/98, п. 34).
Також, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України у своїх рішеннях послідовно зазначає, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист (справа № 5-328кс16, пункт 7) та підтверджує правову позицію, що правильне застосування норми закону передбачає встановлення і юридичне закріплення точної відповідності між ознаками вчиненого діяння і ознаками складу злочину, передбаченого кримінально - правовою нормою (справа № 5-34кс13, № 5-27кс 14).

Допущені органом досудового розслідування та прокурором при направленні справи до суду з обвинувальним актом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, не дають підстав вважати, що ОСОБА_10 набув статусу обвинуваченого з дотриманням вимог КПК України.

Вирішуючи питання щодо відповідності обвинувального акту вимогам закону, колегія суддів враховує висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16, відповідно до якого аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Суд звертає увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Також, недотримання вказаних вимог при складанні обвинувального акту порушує засади кримінального провадження: засаду законності, яка полягає в неухильному дотриманні вимог міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України (пункт 1 статті 9 КПК), засаду забезпечення права обвинуваченого на захист (стаття 20 КПК), а також унеможливлює виконання судом вимог статті 348 КПК щодо роз`яснення обвинуваченому суті обвинувачення до початку дослідження доказів у судовому засіданні.

Судовим розглядом встановлено, що в обвинувальному акті дії обвинуваченого органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 201 КК України як контрабанда сильнодіючої речовини, тобто її переміщення через митний кордон України поза митним контролем, вчинена за попередньою змовою групою осіб та за ч. 4 ст. 321 КК України як незаконне придбання, перевезення, зберігання з метою збуту сильнодіючого лікарського засобу в особливо великому розмірі, вчинені без спеціального на те дозволу.
Суд вважає, що в обвинувальному акті не наведені посилання на положення Закону, за яким прокурор дійшов висновку про незаконність та протиправність дій обвинуваченого як то: Закон України «Про лікарські засоби», «Правила виробництва, виготовлення, придбання, зберігання, відпустку, обліку, перевезення, пересилання отруйних або сильнодіючих речовин», «Перелік сильнодіючих лікарських засобів за міжнародними непатентованими або загальноприйнятими назвами» тощо, оскільки диспозиції вказаних складів злочинів за своїм змістом є бланкетними (мають відсильний характер), так як для з`ясування наявності складу конкретного злочину необхідно звернутися до інших нормативно-правових актів України, оскільки «незаконне та вчинене без будь-якого дозволу» передбачає наявність порушень яких-небудь дозвільних документів та порушення відповідних правил, а віднесення будь-якого лікарського препарату до певної категорії, як то до сильнодіючих речовин та його зазначення у великих розмірах, також повинно бути відображено у відповідному Законі. Тому при їх застосуванні необхідно встановити не лише те, які саме законодавчі та інші нормативно-правові акти порушено при вчиненні певного діяння, а й визначити, вимоги яких статей, пунктів, параграфів не дотримано обвинуваченим, а також розкрити суть допущених порушень.

Даний висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у листі ВССУ від 19.12.2011 р., згідно якого диспозиції складів злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів за своїм змістом є бланкетними (мають відсильний характер), оскільки для з`ясування наявності складу конкретного злочину необхідно звернутися до інших нормативно-правових актів України, в тому числі до постанови КМУ "Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів" від 6 травня 2000 року N 770 та наказу МОЗ України "Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу" від 1 серпня 2000 року N 188, що узгоджується з відповідним висновком суду про необхідність зазначення вказаних Законів та нормативних актів

Окрім того, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_10 обвинувачується в незаконному обігу з метою збуту сильнодіючого лікарського засобу в особливо великому розмірі, при цьому в обвинувальному акті зазначено придбав таблетки, які містять сильнодіючу речовину дифенгідрамін (димедрол), загальною вагою 14999г (середня розрахункова кількість таблеток складає 101350шт), але яким чином з посиланням на відповідні нормативні акти, накази та Таблиці був зроблений вказаний розрахунок про наявність особливо великого розміру - не зазначено, навіть навпаки і кількість таблеток не підрахована. Разом з цим, для з`ясування великих та особливо великих розмірів предметів вказаних злочинів необхідно керуватися відповідним наказом Міністерства охорони здоров`я України, яким затверджені: великі та особливо великі розміри отруйних лікарських засобів, які знаходяться у незаконному обігу; великі та особливо великі розміри сильнодіючих лікарських засобів, які знаходяться у незаконному обігу.
Також, в порушення п. 3 ч. 4 ст. 291 КПК України до обвинувального акта не додана розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, оскільки наявний в матеріалах провадження переклад розписки підозрюваного, який не містить підпису останнього, не є тотожнім самої розписці.
Вищенаведені обставини свідчать про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, вказані недоліки є істотними, які в подальшому можуть вплинути на прийняття судом рішення, а тому зазначені матеріали підлягають поверненню прокурору з зобов`язанням його усунути виявлені недоліки.
Керуючись ст.ст. 291, п.3 ч.3 ст. 314, 376, 395 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000009 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24.01.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 201, ч.4 ст. 321 КК України повернути прокурору прокуратури Одеської області для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України.
Ухвала підлягає оскарженню до Одеського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Суддя доповідач:ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3