В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві матеріали кримінального провадження № 0005689 за апеляційними скаргами прокурора, захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.11.2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, українця, громадянина України, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, востаннє 29.12.2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва за ч.2 ст.187 КК України на 7 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 11.04.2016р. умовно-достроково на не відбутий строк 1 рік 6 місяців 1 день ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 01.04.2016р.

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.115 та ч.1 ст.263 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурори: ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинувачений: ОСОБА_7

захисники: ОСОБА_6 , ОСОБА_10

потерпіла: ОСОБА_11

___________________________________________________________________

Провадження: № 11-кп/812/51/20 Суддя першої інстанції: ОСОБА_12

Категорія:ст. 115 ч.1 КК УкраїниДоповідач апеляційного суду: ОСОБА_1

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступені тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
Ухвалити новий вирок, яким призначити покарання: за ч.1 ст. 115 КК України у виді 14 років позбавлення волі; за ч.1 ст. 263 КК України у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 покарання у виді 14 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків до призначеного покарання за оскаржуваним вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.12.2011р. та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 15 років позбавлення волі.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Захисник ОСОБА_6 просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 116 КК України, а за обвинуваченням ОСОБА_7 в скоєнні злочину, передбаченому ч.1 ст. 263 КК України виправдати і закрити кримінальне провадження в цій частині.

Обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить оскаржуваний вирок змінити в частині правової кваліфікації правопорушення з ч.1 ст. 115 КК України на ст. 116 КК України, за ч.1 ст. 263 КК України його виправдати.
Повторно дослідити докази, в зв`язку із допущеними судом першої інстанції порушеннями під час дослідження доказів, призначити судово психологічну експертизу. Викликати в судове засідання та повторно допитати свідка ОСОБА_13 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.115 КК України та ч.1 ст. 263 КК України, та призначено йому покарання за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років, за ч.1 ст.263 КК України призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.
На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання ОСОБА_7 частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.12.2011року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 10 років 6 місяців позбавлення волі.
Зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_7 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення з 01.02.2017р. по день набрання вироку законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 на відшкодування матеріальної шкоди 10 571 грн.75 коп. та на відшкодування моральної шкоди 35 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі 3 526 грн.54 коп.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що судом було допущено невідповідність призначеного судом покарання ступені тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
Вважає, що судом було недостатньо враховано суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим злочину та його наслідки, а також не надано належної оцінки особі обвинуваченого, який був неодноразово судимий, що потягло безпідставне призначення покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості.
Захисник ОСОБА_6 стверджує, що органами досудового розслідування та судом було викривлено обставини справи. Вважає, що судом безпідставно визнано допустимим доказом слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_14 .

Зазначає, що стороною обвинувачення не зроблено жодної спроби вияснити дані про особу потерпілого ОСОБА_15 , що свідчить про упередженість і виключно обвинувальний ухил при проведенні досудового розслідування.

Стверджує, що будь якого умислу на вбивство ОСОБА_16 у його підзахисного не було. Покази обвинуваченого про розвиток подій того вечора повністю узгоджуються з показами свідка ОСОБА_13 , щодо протиправної поведінки потерпілого ОСОБА_15 , яка стала каталізатором скоєння відносно нього злочину, а також того, що в момент скоєння злочину ОСОБА_7 знаходився в стані сильного душевного хвилювання.
Вважає, що наявні підстави кваліфікувати дії його підзахисного за ст. 116 КК України.
Крім того, вважає, що за ч.1 ст. 263 КК України ОСОБА_7 підлягає виправданню, оскільки на даний час в Україні не має закону, який передбачає отримання дозволу на носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї. А отже держава не вправі застосовувати до особи процесуальний примус у вигляді кримінальної відповідальності за відсутність дозволу, передбаченого законом, поки немає закону, який передбачає отримання цього дозволу.

Обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі стверджує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Вважає, що його необгрунтовано притягнуто до кримінальної відповідальності за ст. 263 ч.1 КК України та необгрунтовано не здійснено перекваліфікацію кримінального правопорушення з ч.1 ст. 115 на ст. 116 КК України.
Зазначає, що рішення суду спирається на чисельні докази, що не відповідають вимогам закону щодо допустимості та судом повністю проігнорована частина показів, яка спростовує суттєві обставини кримінального правопорушення.
Наполягає на тому, що постріли ним були здійснені після раптового посягання на його життя потерпілим та були вчинені у стані сильного душевного хвилювання, тому його дії потрібно кваліфікувати за ст. 116 КК України або за ст. 118 КК України.
Також, зазначає, що протокол огляду місця події від 07.12.2016 року, протокол додаткового огляду місця події від 17.12.2016 року, протокол огляду місця події від 07.12.2016 року та протокол слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_14 від 01.02.2017 року не відповідають вимогам ст. ст. 104 -107 КПК України.
Крім того, вважає, що судом було необгрунтовано відмовлено його захиснику в призначенні судово - психологічної експертизи, та вважає за необхідне її провести відповідно до заявленого клопотання, а також повторно допитати свідка ОСОБА_13 .

Встановлені судом першої інстанції обставини.

06.12.2016 близько 21:00 ОСОБА_16 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння перебував у автомобілі марки ВАЗ 2110, під керуванням ОСОБА_14 .. Вказані особи пересувалися по м. Миколаєву, коли на мобільний телефон ОСОБА_14 зателефонував його знайомий ОСОБА_7 , та запитав, чи зможе він приїхати за ним до парку «Народний сад» (ім. Петровського), розташованого по вул. 1 Воєнна, у м. Миколаєві.
ОСОБА_16 погодився та вони направилися до вказаного парку.
Прибувши до вказаного місця, біля кінцевої зупинки тролейбуса № 6 на них чекав ОСОБА_7 зі своїм кумом ОСОБА_17 , вони сіли в автомобіль.
Рухаючись у вказаному автомобілі ОСОБА_18 попросив водія таксі зупинитися біля магазину «24 години», де придбав алкогольні напої. По дорозі ОСОБА_16 став вживати дані напої.
Далі, ОСОБА_14 запитав у ОСОБА_16 подальший маршрут їх пересування, на що останній відповів, що їм необхідно їхати до мікрорайону «Намив», у м. Миколаєві, де він вкаже точну адресу прибуття. Після чого, всі вищевказані особи, направилися на автомобілі ВАЗ 2110 під керуванням ОСОБА_14 до мікрорайону «Намив» у м. Миколаєві.
Під час руху в сторону мікрорайону «Намив» між ОСОБА_16 та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_7 виник умисел на вчинення умисного вбивства ОСОБА_16 , тобто протиправного заподіяння смерті останньому.
З метою реалізації свого злочинного наміру, направленого на умисне вбивство ОСОБА_16 , ОСОБА_7 попросив зупинити автомобіль, щоб справити природні потреби. ОСОБА_14 зупинив таксі біля заводу «ЖБІ", розташованого по вул. Проектній (Індустріальній), 1, у м. Миколаєві. Після зупинки транспортного засобу, з нього вийшли ОСОБА_7 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 та направилися справляти природні потреби.
Далі, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний намір направлений на позбавлення життя ОСОБА_16 діставши з кишені свій пістолет моделі «Stalker MOD.914-S», № НОМЕР_1 , який на той момент знаходився при ньому та порахувавши його зручним знаряддям вчинення злочину та таким, що володіє достатніми властивостями задля досягнення остаточної мети - умисного вбивства ОСОБА_16 .
Близько 23.00 год. більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 перебуваючи на дорозі біля заводу «ЖБІ» здійснив один постріл в бік ОСОБА_16 , від якого останній впав на землю та перебував у положенні сидячи, при цьому ноги були витягнуті вперед, а спиною він опирався на праве заднє колесо автомобіля ВАЗ 2110.
Після чого, ОСОБА_7 продовжуючи реалізовувати злочинний намір, направлений на умисне вбивство ОСОБА_16 , утримуючи пістолет у руках таким чином, що його дуло перебувало на відстані близько 30 см. від голови потерпілого, здійснив не менше 6 пострілів в область голови останнього, у зв`язку із чим в результаті дифузної травми головного мозку, множинних травматичних поранень голови та обличчя настала смерть ОСОБА_16 .
Після вчинення злочину ОСОБА_7 , спільно із ОСОБА_17 сіли в автомобіль та поїхали у невідомому напрямку.
Крім того, приблизно в 2016 році, більш точної дати, у ході проведення досудового розслідування встановити не виявилося можливим ОСОБА_7 у невстановлений час та місці, у невстановленої особи придбав пістолет моделі «Stalker MOD.914-S», № НОМЕР_1 , калібру 9 mm Р.А.К, виробництва фірми «Atak arms Ltd.» (Туреччина) та почав зберігати його у себе за місцем проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги і його думку про залишення апеляційних скарг захисника та обвинуваченого без задоволення, думку потерпілої, яка підтримала вимоги апеляційної скарги прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисників на підтримку їх апеляційних скарг і заперечення на апеляційну скаргу прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 в умисному протиправному заподіянні смерті ОСОБА_16 шляхом спричинення вогнепальних поранень в область голови, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності.

Доводи обвинуваченого та сторони захисту, щодо відсутності в діях ОСОБА_7 об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та натомість наявність в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України є безпідставними.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції свою вину визнав частково, пояснивши, що умислу на вбивство ОСОБА_16 у нього не було. У них зі ОСОБА_16 виник конфлікт. Останній в таксі словесно чіплявся до нього та декілька разів висловився на його адресу нецензурною лайкою. Під час зупинки автомобілю біля заводу "ЖБІ" по вул. Індустріальній, всі пасажири, крім водія таксі ОСОБА_14 , вийшли з автомобілю. ОСОБА_16 продовжив словесно чіплятись до нього, а потім направив на нього пістолет, який тримав у руці та зробив два постріли в його сторону, але не поцілив. Тоді він схопив ОСОБА_16 за руку, та вирвав у нього пістолет. Останній похитнувся та впав на землю. Він направив пістолет на ОСОБА_16 , натиснув на курок пістолету та зробив 2-3 вистріли в сторону ОСОБА_16 , який знаходився за 1,5 метрів від нього. Постріли він здійснив, будучи на емоціях, думав, що то газовий пістолет, і не підозрював, що ОСОБА_16 вбив, оскільки після його пострілів, той щось ще продовжував говорити.

Свідок ОСОБА_13 суду першої інстанції показав, що 06.12.2016р. біля парку "Народний сад", він сів в таксі разом зі своїм кумом ОСОБА_7 .
В автомобілі знаходився раніше не знайомий йому, клієнт водія ОСОБА_19 Рухаючись на вказаному автомобілі, в сторону мікрорайону "Намив" він і ОСОБА_16 вживали алкогольні напої, а ОСОБА_7 відмовився, у зв`язку із чим між ними виник словесний конфлікт. Оскільки він сидів біля потерпілого на задньому сидінні, то побачив у ОСОБА_16 під курткою щось схоже на пістолет. Потім ОСОБА_16 попросив зупинитись біля заводу "ЖБІ" по вул. Індустріальній, щоб справити природні потреби. Вони всі втрьох, крім водія ОСОБА_14 вийшли. Почув, що ОСОБА_20 та ОСОБА_21 продовжують один на одного висловлюватись нецензурно та конфліктувати. Коли він сідав в автомобіль, то почув два постріли, та відразу ж почав знову виходити із автомобіля, і ще почув декілька пострілів. Він побачив ОСОБА_16 , який сидів на землі, обпершись на автомобіль, та бурмотів. У ОСОБА_7 в руці був пістолет. На його питання, що сталось і чий це пістолет, той відповів, що пістолет вже його і щоб він сідав в автомобіль. Вони із ОСОБА_7 сіли в автомобіль і поїхали далі.

Свідок ОСОБА_22 в суді першої інстанції показала, що обвинувачений ОСОБА_7 є її чоловіком. Вночі 06.12.2016 року її чоловік повернувся з роботи додому схвильований, в порваній одежі та дав їй коробку, в якій щось знаходилось та сказав сховати її подалі, щоб їх дитина не знайшла. Відносно його стану чоловік відповів, що посварився із п`яним чоловіком. Що було в коробці вона в нього не питала. Цю коробку вона поклала на шафу. 01.02.2017р.в ході обшуку їх квартири, працівниками поліції було виявлено пістолет в тій коробці, яку вона поклала на шафу.

Крім вище вказаних показань, вина ОСОБА_7 підтверджується наступними письмовими доказами, які є в матеріалах кримінального провадження:
- протоколом та додатковим протоколом огляду місця події від 07.12.2016 року відповідно до яких оглянута ділянка місцевості, розташована за адресою вул. Індустріальна, 1 та виявлено декілька плям речовини бурого кольору. Поруч із ними виявлена бавовняна шапка сірого кольору, пакетик з плямами бурого кольору, та гільзи, в кількості 7 штук калібру 9 мл.; (т.1 а.п. 85-91, а.п. 100-102)
- протоколом огляду місця події від 07.12.2016 року згідно якого оглянуті мобільний телефон та речі невідомого чоловіка, які були виявлені за адресою АДРЕСА_3 . На оглянутих речах були виявлені плями бурого кольору;( т.1 а.п.92-100)
- протоколом огляду предмета від 10.12.2016 року згідно якого оглянуто мобільний телефон марки "Ассеlerator" імей НОМЕР_2 та картки приватбанку, які визнані речовими доказами;( т.1 а.п.103)
- висновком судово-балістичної експертизи №2444 згідно якого надані на експертне дослідження гільзи є стріляними гільзами - складовими частинами пістолетних патронів "посилених", калібру 9 мм Р.А.К., виготовлених зі значними порушеннями вимог безпеки, шляхом переспорядження гільз шумових патронів. ( т.1 а.п. 110-115)
- висновком № 770 судово - медичної експертизи відповідно якого кров ОСОБА_16 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В з супутнім антигеном Н ізосерологічної системи АВО. На двох ватних тампонах зі змивами та пакетику чаю зі змивом, представлених на експертизу, знайдена кров людини, при серологічному дослідженні якої виявлені антигени А і Н, на двох ватних тампонах (об.№1,2) - з ізогемаглютиніном анти-В ізосерологічної системи АВО. Походження крові не виключається від особи (осіб) групи А з ізогемаглютиніном анти- В з супутнім антигеном Н, в тому числі від ОСОБА_16 . Дані серологічного дослідження не виключають можливості змішування крові і походження її від осіб з групами А з ізогемаглютиніном анти-В (як з супутнім антигеном Н, так і без нього) і О з ізогемаглютинінами анти-А і анти -В. ( т.1 а.п. 127-128)
- висновком №103 судово - імунологічної експертизи згідно якого кров ОСОБА_7 відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А ізосерологічної системи АВО та згідно якого на светрі, дублянці, чоботах, куртці, футболці, штанах, шкарпетці, наданих на експертизу знайдена кров людини групи А та антигени А, походження якої не виключається від ОСОБА_16 та виключається від ОСОБА_7 ( т.1 а.п. 133- 136)
- висновком судово-медичної експертизи №3558 відповідно якого смерть гр. ОСОБА_16 , настала в результаті множинних травматичних(вогнепальних) поранень голови і обличчя з пошкодженням речовини головного мозку, що ускладнилися вираженим травматичним набряком головного мозку, субарахноїдальним крововиливом, субдуральною гематомою, забою речовини головного мозку; При судово-медичному дослідженні трупа гр. ОСОБА_16 , виявлені наступні тілесні ушкодження: рана №1 розташована у волосистій частині голови лівої тім`яної області; рана №2 розташована на лобі зліва; рана №3 розташована у волосистій частині голови правої тім`яної області; рана №4 розташована на лівій щоці; субдуральна гематома; забій речовини головного мозку; субарахноїдальний крововилив; перелом передньої стінки лівої гайморової пазухи; гемосинус(наявність крові в гайморовій пазухі ( т.1 147- 149)
- висновком № 62 судової балістичної експертизи згідно якого предмети вилучені 01.02.2017 в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , є патронами, які виготовлено шляхом саморобного переспорядження капсульованих гільз шумових патронів та виданий пістолет є гладкоствольним самозарядним пістолетом моделі "Stalker MOD.914 - S", № НОМЕР_1 , калібру 9 mm Р.А.К, виробництва фірми "Atak arms Ltd." (Туреччина), придатний до стрільби ( т.1 а.п. 154- 166)
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, згідно якого свідок ОСОБА_14 впізнав ОСОБА_7 , як особу, яка 06.12.2016року приблизно о 23 год. біля ЖБІ по вул. Індустріальній в м. Миколаєві здійснила близько 6 вистрілів в його пасажира ОСОБА_16 ( т.1 а.п. 178-179)
- висновком експерта №44 судово-медичної криміналістичної експертизи, згідно якого на представленій на експертизу шапці виявлено чотири ушкодження та можливість того, що виявлені на шапці ушкодження могли утворитись внаслідок пострілів, зроблених з травматичної вогнепальної зброї, не виключено. ( т.1 а.п. 184-187)
- протоколом огляду предмета від 08.08.2017р. згідно якого шапка потерпілого ОСОБА_16 має пошкодження характерні для пострілу з вогнепальної зброї.( т.1 а.п.182)

Суд ретельно і належним чином дослідив ці докази у провадженні з точки зору їх належності та допустимості, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей, не викликають сумнівів щодо їх достовірності та виключають сумніви у причетності ОСОБА_7 до умисного скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому правильно обґрунтував ними його обвинувачення.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що дії ОСОБА_7 за ч.1 ст. 115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, районним судом кваліфіковані правильно.
Доводи обвинуваченого та його захисника про невірну кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 115 КК України та необхідність перекваліфікації його дій на ст. 116 КК України були предметом перевірки в суді першої інстанції.
До зайнятої позиції ОСОБА_7 щодо нанесення потерпілому вогнепальних поранень в наслідок знаходження у стані сильного душевного хвилювання через протиправне посягання останнього на його життя, коли нібито ОСОБА_16 зі своєї зброї, здійснив у нього два постріли, суд першої інстанції, поставився критично та зауважив, що вона спростовується дослідженими доказами у їх сукупності.
При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що з пояснень ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 конфлікт із ОСОБА_16 виник ще в автомобілі, в якому вони всі четверо рухались та розвивався тривалий час, а отже про раптове виникнення сильного душевного хвилювання говорити не доцільно.

Крім того, з показів свідків вбачається, що після пострілів в потерпілого, ОСОБА_7 повів себе спокійно, сів в автомобіль та наказав їхати, залишивши потерпілого ОСОБА_16 лежати на землі, не викликавши ні працівників поліції, ні швидкої допомоги, а ні звернувшись за допомогою до своїх знайомих, які знаходились в таксі.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи» необхідною умовою кваліфікації дій винного за ст. 116 КК України є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого.
Неправомірні дії потерпілого становлять обов`язкову умову вбивства у стані сильного душевного хвилювання. Дії які вчиняються в афектованому стані, мають особливий характер. Специфіка таких дій полягає у тому, що вони обмежені в часі тривалості стану фізіологічного афекту. Намір на вбивство тісно пов`язаний зі станом фізіологічного афекту. Він виникає так несподівано, як і стан афекту, а реалізується негайно, до моменту закінчення цього стану. Формування мотиву і наміру вчинення злочину відбувається завжди непередбачувано та швидко, хоча й не так стрімко, як виникає афект, але неодмінно за неправомірною поведінкою потерпілого й безпосередньо під впливом стану афекту.
Виходячи із сукупності всіх встановлених судом обставин вчиненого діяння, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що характер подій, які передували злочину: а саме те, що ОСОБА_16 вживав в автомобілі алкогольні напої та чіплявся до ОСОБА_7 , словесна сварка між ними та виниклі неприязнені відносини, і як наслідок розвитку конфлікту - нанесення тілесних ушкоджень померлому, їх характер і спосіб ( здійснення не менше 6 пострілів в область життєво важливого органу-голови та в безпосередній близькості від голови потерпілого), поведінка обвинуваченого після злочину, свідчать про наявність у обвинуваченого прямого умислу саме на протиправне завдання смерті ОСОБА_16 .

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 щодо кваліфікації його дій як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони є необгрунтованим.

Колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що визначальним у поведінці ОСОБА_7 було не відвернення нападу та захист, а бажання заподіяти смерть потерпілому і дії ОСОБА_7 за своїми ознаками також не становили необхідної оборони, як він про це зазначав, а носили протиправний характер.

При цьому, такий висновок був судом належно мотивований. Так, судом було зазначено, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи №3558, у крові ОСОБА_16 виявлений етиловий спирт у концентрації 3,18%, що відповідає сильній мірі алкогольного сп`яніння. Тобто, ОСОБА_16 перебуваючи в сильному алкогольному сп`янінні не міг становити реальної небезпеки для ОСОБА_7 .

До того ж, в разі виникнення дійсної небезпеки для ОСОБА_7 йому могли прийти на допомогу присутні в автомобілі його знайомий таксист та його кум - ОСОБА_13 .

Обвинувачений міг уникнути інциденту, покинувши місце події, після того, як, згідно його версії, забрав пістолет у ОСОБА_16 .

Враховуючи зазначене, твердження обвинуваченого щодо наявності в його діях необхідної оборони, суд першої інстанції вірно розцінив як спосіб захисту ОСОБА_7 та намагання уникнути більш тяжкого виду покарання.

Також, суд першої інстанції критично віднісся до твердження ОСОБА_7 , що пістолет моделі "Stalker MOD.914 - S", з якого були здійснені постріли, які стали причиною смерті потерпілого, належав саме ОСОБА_16 і останній перший стріляв в ОСОБА_7 і тільки після цього, обвинувачений забрав пістолет та вистрелив у відповідь, боючись за своє життя і знаходячись в стані сильного душевного хвилювання.

Таке критичне відношення суду першої інстанції до цього твердження, колегія суддів вважає вірним, підтвердженим доказами у їх сукупності, в тому числі і дослідженим судом першої інстанції протоколом обшуку та відеозапису до нього від 01.02.2017р. проведеного за місцем проживання обвинуваченого за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час даної слідчої дії дружина обвинуваченого - ОСОБА_22 видала пістолет моделі "Stalker MOD.914 - S", який знаходився у замшевому футлярі, з щіткою для чистки ствола та 3 гільзами жовтого кольору. При цьому, ОСОБА_22 вказала, що цей футляр з пістолетом належить її чоловіку, та знаходиться у них дома близько 5 місяців ( тоді як злочин ОСОБА_7 вчинив 06.12.2016 р.).

Хід проведення обшуку за місцем фактичного мешкання обвинуваченого підтверджується відеозаписом цієї слідчої дії, який міститься на дисках, на яких зафіксовано, що дружині обвинуваченого були роз`яснені її права та обов`язки, вручені ухвала слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку та копія протоколу обшуку. ( т 2.а.с.9-15).

Є безпідставними твердження в апеляційних скаргах, що суд першої інстанції необгрунтовано проігнорував покази надані в суді дружиною обвинуваченого- ОСОБА_22 та його кумом- ОСОБА_13 , щодо моменту та обставин появи в обвинуваченого вилученого пістолету, оскільки суд першої інстанції вказав в зв`язку з чим він віднісся до даних показів критично.

Колегія суддів погоджується з таким критичним ставленням суду першої інстанції до показів даних свідків в суді зважаючи на те, що зазначені особи близькі до обвинуваченого і це дає суду підстави сумніватись в достовірності їх показів в судових засіданнях та вважає малоймовірним, що потерпілий ОСОБА_23 носив при собі досить великий за розмірами футляр для пістолету (коробку) з щіткою для чистки ствола, та гільзами, а ОСОБА_7 знаходячись, як він стверджує, в стані сильного душевного хвилювання, вистрелив в потерпілого, а потім забрав у нього цей футляр з гільзами та щіткою, куди і помістив пістолет та приніс його на зберігання до свого місця проживання.

Окрім того, ні обвинувачений, ні свідок ОСОБА_13 не згадували про даний факт ні на досудовому слідстві, ні в поясненнях наданих суду першої інстанції.

До того ж свідок ОСОБА_13 стверджував в своїх показах наданих в суді першої інстанції, що під курткою потерпілого він бачив предмет схожий на пістолет, не згадуючи при цьому про футляр, в якому, згідно показів дружини ОСОБА_7 , останній приніс пістолет в ніч, коли було вчинено злочин, до місця проживання.

Не зазначав ОСОБА_7 і про те, що самостійно, після конфлікту, придбав футляр та щітку для чистки пістолету.

Також, допитана в суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_11 , яка приходиться тіткою померлому ОСОБА_16 , показала, що її племінник проживав в неї, оскільки не мав батьків і в нього були великі проблеми з грошима, підробляв на ринку вантажником, харчувався та одягався за її рахунок і наполягала, що він не зміг би придбати пістолет іноземного виробництва за відсутністю коштів. До того ж вона ніколи не бачила в нього будь якої зброї, в тому числі і пістолету.

Отже, на підставі досліджених доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що пістолет, яким був убитий потерпілий, належав ОСОБА_7 і знаходився при ньому, як до вчинення вбивства так і після.

Таким чином, на переконання колегії суддів, все вищезазначене спростовує версію ОСОБА_7 і ОСОБА_13 , що пістолет до вчинення злочину знаходився у ОСОБА_16 та він перший зробив постріли в бік ОСОБА_7 , а той не маючи умислу на вбивство ОСОБА_16 здійснив постріли в голову потерпілого в стані сильного душевного хвилювання, яке раптово виникло внаслідок протизаконного насильства з боку останнього.

Відтак доводи апеляційних скарг про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 із ч. 1 ст. 115 на ст. 116 КК України, не можна визнати обґрунтованими.

Окрім того, в зв`язку з зазначеним, колегія вважає неприйнятними посилання обвинуваченого щодо невмотивованої відмови суду у призначенні психіатричної експертизи відносно знаходження його в момент пострілів у стані сильного душевного хвилювання.
Так, обвинуваченим та стороною захисту не було наведено фактів на підставі яких суд міг своєю ухвалою призначити проведення даної експертизи.
Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши всі обставини справи та за відсутності передбачених законом підстав для призначення по справі повторної психіатричної експертизи, цілком обґрунтовано відмовив у задоволенні відповідного клопотання обвинуваченого та його захисника. (т.2 а.п. 153-155)
При цьому, суд першої інстанції зазначив в своїй ухвалі, що відповідно до дослідженого в судовому засіданні висновку судово - психіатричного експерта № 92 від 07.03.2017р. ОСОБА_7 у період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, та в теперішній час міг усвідомлювати свої дії і керуватись ними. Експертам обвинувачений пояснював, що в нього в той день, та й взагалі ніколи не було психічних розладів, в тому числі і розладів пам`яті. Всі події того дня він пам`ятає.
Також, судом було вказано, що обставини, які просив з`ясувати захисник шляхом проведення ще одної експертизи, а саме щодо перебування ОСОБА_7 в момент нанесення травматичних поранень потерпілому в стані фізіологічного афекту не зазначені у ч.2 ст. 242 КПК України, як такі, за якими суд зобов`язаний залучити експерта для проведення експертизи. А вирішення питання чи знаходився обвинувачений на момент вчинення діяння у стані фізіологічного афекту як підстави сильного душевного хвилювання внаслідок конфлікту із потерпілим відносяться до питань права. ( т.2 а.п. 169-170)
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого щодо того, що суд першої інстанції безпідставно визнав допустимим як доказ протокол проведення слідчого експерименту із свідком ОСОБА_14 то вони є слушними.
Так, згідно із ч.1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим кодексом.
Згідно з положеннями статті 87 цього Кодексу недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.
Як вбачається з апеляційної скарги обвинуваченого, він наполягає на недопустимості як доказу протоколу проведення слідчого експерименту із свідком ОСОБА_14 , оскільки судом не було жодного разу безпосередньо допитано даного свідка, а отже було порушено вимоги ч.4 ст. 95 КПК України.
Оскільки даний свідок, дійсно не був безпосередньо допитаний в суді першої інстанції через його смерть, що сталась 19.09.2017 року ( підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 ) та за наявності протирічь у показах свідків ОСОБА_14 з однієї сторони та показів обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 з іншої, враховуючи положення ст. 95, 96 КПК України, колегія погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченого та визнає недопустимим, як доказ - протокол проведення слідчого експерименту із ОСОБА_14 ..

Окрім того, зазначений доказ при ознайомленні з матеріалами справи обвинуваченому та його захиснику був відкритий лише частково, тобто без відтворення відеозапису.

В зв`язку з визнанням протоколу проведення слідчого експерименту із свідком ОСОБА_14 недопустимим доказом, колегією не надається оцінка іншим доводам апеляційної скарги обвинуваченого стосовно того, що даний протокол не відповідає вимогам ст. 104-107 КПК України.

Але, визнання недопустимим одного доказу, наданого стороною з метою доведення певної обставини, не виключає її доведення іншими доказами, отриманими з джерела, незалежного від недопустимого доказу.

В даному кримінальному провадженні протокол проведення слідчого експерименту із ОСОБА_14 , надавався стороною обвинувачення з метою довести, що ОСОБА_7 скористався пістолетом, який йому належав, для умисного протиправного заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_16 ..

Протокол обшуку квартири ОСОБА_7 та інші письмові докази, досліджені судом першої інстанції є самостійним джерелом доказів, допустимість яких жодним чином не залежить від визнання недопустимим протоколу проведення слідчого експерименту із ОСОБА_14 .

Тому суд першої інстанції, відповідно до вимог КПК України, дослідивши вищевказані докази, надавши їм оцінку, визнавши їх допустимими, послався на них при ухваленні свого рішення, що відповідає вимогам ст. 370 КПК України.
Щодо доводів обвинуваченого відносно недопустимості інших письмових доказів в зв`язку з їх невідповідністю ст. 104-107 КПК України то вони є необгрунтованими.
За змістом статті 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що всі інші зазначені у вироку суду докази відповідають критеріям, визначеним у ст.ст.84-86 КПК України щодо їх належності та допустимості, оскільки отримані у порядку, встановленому діючим КПК та підтверджують існування обставин, які мали значення для цього кримінального провадження, оскільки в своїй сукупності доводять наявність вини обвинуваченого в заподіянні смерті потерпілого, при обставинах, встановлених судом першої інстанції.
Твердження обвинуваченого щодо недопустимості як доказів, протоколів огляду місця події від 07.12.2016р. із-за того, що з даних протоколів не зрозуміло яким технічним засобом здійснювалася фіксація, не відповідає дійсності, оскільки в даних протоколах зазначено, що фіксація процесуальної дії здійснюється за допомогою фотоапарату «Canon», а не роз`яснення всіх параметрів даного технічного засобу в протоколі огляду не є підставою для визнання даних протоколів недопустимими доказами.

Крім того, вирішуючи питання про допустимість даних доказів, суд зазначає, що не заповнення деяких граф одного з протоколів огляду, та не підписання його всіма особами є лише суто технічними помилками допущеними під час їх складання, що є наслідком тривалості такої слідчої дії, як огляд місця події, який тривав з 00 год 50 хв. до 02 год 40 хв( а.п.т.1 85-91) і далі, згідно протоколу додаткового огляду до 11год.00 хв. ( а. п.т.1 100 -101).

При цьому, зазначені процесуальні дії та складені за їх наслідками протоколи огляду місця події, речей, в цілому відповідають за своєю формою та змістом вимогам ст.ст.104-107, 237, 240 КПК України, та в них відсутні будь-які зауваження учасників, у тому числі і самого обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, щодо виявлених порушень під час проведення слідчих дій, які б були підставою для суду визнати ці докази недопустимими та неналежними.
Висновки проведених по справі експертиз належним чином обґрунтовані, вони містять докладний опис проведених експертами досліджень та зроблених за їх результатами висновків, відповідають за своїм змістом вимогам ст.101-102 КПК України.
Тому посилання обвинуваченого, щодо недопустимості та абсурдності висновку експертизи дослідження головного убору потерпілого є неспроможними.

Так, обвинувачений зазначає, що оскільки ручки наданого на дослідження пакета, де знаходилась шапка потерпілого, не були зав`язані, а стінки горловини не скріплені, то даний речовий доказ є не допустимим, а висновок експерта є взагалі абсурдним, тому, що в шапці наявні чотири отвори від куль, а згідно висновку медичного дослідження трупу потерпілого, той мав чотири поранення голови, але одне з поранень розміщено на обличчі.

Дійсно, як вбачається з дослідженого судом першої інстанції судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_16 , одне з поранень знаходиться на обличчі, а саме в верхній частині лівої щоки, таке розміщення не виключає, що шапка потерпілого в момент влучення в нього куль була частково спущена на обличчя, звідси і рана № 4 на лівій шоці потерпілого.

Окрім того, сам ОСОБА_7 в своїх поясненнях зазначав, що здійснив декілька вистрелів в потерпілого, який вже лежав на землі, опираючись верхньою частиною тулуба на колесо автомобілю.

З урахуванням наведеного, у суду немає підстав вважати висновок експерта абсурдним, а наданий речовий доказ не допустимим.

Доводи обвинуваченого та захисника, щодо відсутності в діях ОСОБА_7 події злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, оскільки на даний час в Україні не має закону, який передбачає отримання дозволу на носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї, не є слушними.

Так, норма ст. 263 КК є субсидіарною і для розуміння незаконності поводження зі зброєю вимагає аналізу відповідного закону. При цьому поняття «закон», яке використав законодавець, має розширене тлумачення і включає в себе законодавство у цілому, в тому числі нормативні акти, що регулюють відповідні правовідносини, порушення яких утворює обє`ктивну сторону складу злочину, передбаченого ст. 263 КК України.
Тобто, диспозиція ст. 263 КК України не є бланкетною, оскільки не містить посилань на інші закони чи нормативні акти щодо визначення заборонних діянь. А такі діяння визначені в її тексті.
Відсилка до іншого «закону» міститься не в диспозиції цієї норми, а у формулюванні умови, яка визначає, коли її диспозиція може бути застосована: « без передбаченого законом дозволу». Якщо дозволу немає умова виконана, і діє диспозиція ч.1 ст. 263 КК України. Навпаки, наявність відповідного дозволу свідчить про відсутність передбаченої законом умови, за якої диспозиція цього положення може бути застосована.
Така позиція була послідовно висвітлена в постановах ВС від 04 грудня 2018 р. у справі № 161/3885/16-к та від 31 травня 2018 року у справі № 127/27182/15-к та постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к.

Інші обставини, на які посилаються обвинувачений та захисник судом були враховані і на них є посилання у вироку.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора відносно того, що судом при призначенні покарання обвинуваченому не було достатньо враховано ступінь тяжкості вчинених злочинів, обставини вчинення злочину, тяжкість наслідків, а також особу обвинуваченого, то вони є слушними.

Так, відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Всупереч цьому, формально врахувавши ступень тяжкості вчинених ОСОБА_7 злочинів та особу обвинуваченого, суд не надав їм належної оцінки, що потягло за собою безпідставне призначення покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Так, колегія суддів вважає, що судом не достатньо враховано обставини вчинення злочину, а саме те, що ОСОБА_7 через незначний конфлікт позбавив потерпілого найвищої соціальної цінності життя.

Окрім того, ОСОБА_7 , будучи раніше чотири рази засудженим, у тому числі за тяжкі насильницькі злочини, передбачені ч.2 ст. 187 та ч.2 ст. 121 КК України, знову вчинив злочин проти здоров`я та життя людини, передбачений ч.1 ст.115 КК України, який відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та злочин, передбачений ч.1 ст. 263 КК України, що відноситься до категорії тяжких злочинів.

Вчинив він дані злочини всього через декілька місяців після того, як був умовно- достроково звільнений із місць позбавлення волі.

А отже, є переконливими доводи прокурора, відносно того, що ОСОБА_7 належних висновків для себе не зробив та знову став на шлях скоєння злочинів, що свідчить про його стійку антисоціальну поведінку.

З урахуванням зазначеного, на підставі ч.2 ст. 409, ст. 414 КПК України вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню, з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України у зв`язку з необхідністю застосування обвинуваченому більш суворого покарання.

Що стосується посилання прокурора, що судом першої інстанції було безпідставно враховано факт наявності утриманців у обвинуваченого, який ніде не працює, то колегія суддів з ним не погоджується з огляду на наявність у матеріалах провадження довідки з місця роботи ОСОБА_7 з зазначенням посади та розміру заробітної плати останнього.

Окрім того, будь яких даних про те, що ОСОБА_7 не опікується своїми дітьми та не утримує їх, прокурором апеляційному суду не надано.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції враховує дані щодо особи обвинуваченого, який неодноразово судимий, в тому числі і за злочини проти здоров`я та життя людини, не перебуває на обліку у лікаря психіатра та на обліку у ОНД, за місцем мешкання характеризується посередньо, має захворювання та потребує лікування, одружений, має на утриманні неповнолітніх дітей, зазначені судом першої інстанції обставини, які пом`якшуть покарання що він вину свою визнав частково. Відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Суд враховує думку потерпілої ОСОБА_11 про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на більший строк, ніж визначено судом першої інстанції.

Також, суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, один з яких є особливо тяжким, а інший тяжким, і приходить до висновку, що визначений судом першої інстанції розмір покарання є явно несправедливим внаслідок його м`якості з огляду на тяжкість одного з вчинених ОСОБА_7 злочинів та на обставини його вчинення, та вважає за необхідне призначити обвинуваченому більш суворе покарання.
Колегія суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 майже максимального покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, як просить прокурор, з огляду на враховане судом першої інстанції, а також того, що відсутні обтяжуючі покарання обставини.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково.

Судом першої інстанції обгрунтовано зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_7 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення з 01.02.2017р. по день набрання вироку законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 414, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу прокурора - задовольнити частково, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.11.2018 року відносно ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати, ухваливши в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк - 4 роки.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк- 12 років.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків до призначеного покарання за оскаржуваним вироком частково приєднати невідбуте покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.12.2011р. та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 13 років позбавлення волі.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду, як на допустимий доказ, на протокол проведення слідчого експерименту із свідком ОСОБА_14 від 01.02.2017 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк відбування призначеного ОСОБА_7 покарання, строк тримання під вартою з 01.02.2017 року по 17.01.2020 року (включно) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Копія вироку суду апеляційної інстанції підлягає врученню засудженому та прокурору негайно після його проголошення. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, а тим, що не були присутні в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий:

Судді: