ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/1343/17 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Апеляційне провадження № 11-кп/818/271/20 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.190 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, українця, громадянина України, з середньо освітою, не працюючого, неодруженого, який фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 12.12.2007 року вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова за ст.186 ч.2 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки
2) 25.02.2010 року вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова за ст. 185 ч.2, 309 ч.1 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки
3) 27.08.2013 року вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова за ст. 185 ч.2, ст. 15 ч.2, 185 ч.2, 263 ч.2, 395 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки, 01.06.2016 року звільненого з місця позбавлення волі по відбуттю строку покарання
4) 28.03.2017 року вироком Борівського районного суду Харківської області за ст. 185 ч.2, 357 ч.3 КК України до арешту на строк 4 місяці, звільненого 27 червня 2017 року по відбуттю строку покарання, зареєстрованого:
АДРЕСА_2 ) 27.04.2018 року вироком Московського районного суду м. Харкова за ч.3 ст. 185 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, зараховано повністю покарання відбуте за вироком Борівського районного суду Харківської області від 28.03.2017 р. та до призначеного покарання частково приєднано покарання невідбуте за вироком Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року і остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
Зараховано в строк відбуття покарання відбуте ОСОБА_7 покарання за вироками Борівського районного суду Харківської області від 28.03.2017 р. та Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року відповідно до ст. 72 КК України.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту його тримання під вартою, а саме з 30.10.2017 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11. 2015 р. зараховано ОСОБА_7 термін попереднього ув`язнення з 28.03.2017 р. по 27.04.2017 р. та з 30.10.2017 р. по 30.05.2018 р. із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 20 січня 2017 року приблизно о 21.00 год. прийшов до раніше знайомого йому ОСОБА_8 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Через деякий час ОСОБА_8 заснув в кімнаті, а ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою отримання доходу шляхом обману, підійшов до доньки ОСОБА_8 неповнолітньої ОСОБА_9 1999 року народження та під приводом увійти з її мобільного телефону в соціальну мережу « В контакті» взяв мобільний телефон «Nokia Lumia 730», який лежав у неї на столі. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір ОСОБА_7 заволодівши шляхом обману мобільним телефоном потерпілої, з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши матеріальну шкоду ОСОБА_8 на суму 1998 грн.

Не погодившись з рішенням районного суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.04.2019 року стосовно ОСОБА_7 скасувати в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильним застосуванням ч. 4 ст. 70, ч. 5 ст. 72 КК України та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
Постановити новий вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 190 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднати покарання за вироками Борівського районного суду Харківської області від 28.03.2017 року та Московського районного суду м. Харкова від 27.04.2018 року, та остаточно призначити покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.
Зарахувати у строк відбуття покарання, покарання відбуте повністю за вироком Борівського районного суду Харківської області від 28.03.2017 року.
Обґрунтовуючи свою вимогу прокурор вказує на те, що суд, при призначенні покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України, враховує весь строк призначеного покарання за першим вироком, незалежно від того, яку частину особа вже відбула при визначенні остаточного покарання. Після цього визначається строк, який особа реально повинна відбувати за сукупністю злочинів. Для цього від призначеного покарання віднімається його відбута частина.
Крім того, апелянт посилається на те, що суд, при призначенні покарання ОСОБА_7 за сукупністю злочинів, неправильно застосував вимоги ч. 4 ст. 70 КК України, не визначивши принцип призначення покарань та не приєднавши покарання за вироком Борівського районного суду Харківської області від 28.03.2017 року, а лише зазначивши про зарахування повністю відбутого покарання за цим вироком.
Крім того, апелянт зазначає, що суд недостатньо врахував тяжкість вчиненого злочину; незаконні дії ОСОБА_7 щодо заволодіння чужим майном були направлені на охоронювані Законом та Конституцією України відносини власності; злочин було вчинено щодо неповнолітньої особи; дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово засуджений за корисливі злочини проти власності, відбував покарання у місцях позбавлення волі. За таких обставин, на думку прокурора, дії обвинуваченого є його способом заробітку, що свідчить про його суспільну небезпечність, небажання ставати на шлях виправлення та нездатність нести відповідальність за свої вчинки.
Також прокурор вказує, що судом при ухваленні вироку ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190 КК України, безпідставно застосовано положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо зарахування терміну попереднього ув`язнення з 30.10.2017 р. по 30.05.2018 р. із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Хоча прокурор і вказує в своїх апеляційних доводах про неправильне застосування судом першої інстанції до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року), але в резолютивній частині своєї апеляційної скарги не порушує будь-яких відповідних апеляційних вимог.

Вислухавши доповідь судді; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.
Разом з цим, перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що апеляційні доводи прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність є обґрунтованими.
Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд призначив ОСОБА_7 за ч.2 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Остаточне покарання обвинуваченому призначено за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Разом з цим, з резолютивної частини оскаржуваного вироку не вбачається, який саме спосіб застосовано судом при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання в порядку ч.4 ст. 70 КК України . Суд не визначив принцип призначення покарань та не приєднав покарання за вироком Борівського районного суду Харківської області від 28.03.2017 року, а лише зазначив про зарахування повністю відбутого покарання за цим вироком.
Відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
З фактичних обставин кримінального провадження, визнаних судом доведеними, вбачається, що ОСОБА_7 вчинив злочин за цим кримінальним провадженням 20 січня 2017 року, тобто до ухвалення вироків Борівського районного суду Харківської області від 28.03.2017 року та Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року.
Разом з тим, в резолютивній частині оскаржуваного вироку, при призначенні остаточного покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України, суд першої інстанції не визначив принцип призначення покарань та не приєднав покарання за вироком Борівського районного суду Харківської області від 28.03.2017 року.
Таким чином, колегією суддів встановлено неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 70 КК України, що свідчить про обґрунтованість апеляційних доводів прокурора в цій частині та є підставою для зміни вироку, що чітко передбачено п.4 ч.1 ст.409 КПК України.
За таких обставин, твердження апелянта про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання є обґрунтованим, а оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність.
Проте, переглядаючи вирок в межах апеляційної скарги щодо необхідності призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання як за ч.2 ст.190 КК України, так і остаточного покарання за ч.4 ст.70 КК України, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляції , оскільки судом першої інстанції достатньо та правильно враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та особу винного, а також наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме.
Суд, призначаючи обвинуваченому покарання в межах санкції ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до злочинів середньої тяжкості, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований.
Будь-яких інших доводів, які могли свідчити про явну несправедливість призначеного покарання в межах альтернативної санкції ч.2 ст.190 КК України, а також за сукупністю злочинів, прокурором в своїх апеляційних скаргах не наведено і не зазначено ним під час апеляційного розгляду.
Колегія суддів звертає увагу на те, що призначення винній особі певного виду та розміру покарання є виключно дискреційним повноваженням суду.
Стосовно можливості та наявності повноважень суду щодо обрання того чи іншого виду покарання, в тому числі і в межах санкції закону про кримінальну відповідальність, або щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів керується правовими висновками Верховного Суду, що містяться у постанові від 01.02.2018 року у справі № 634/609/15-к. Зокрема в цій постанові Верховним Судом сформульовано правовий висновок щодо реалізації в судовій практиці поняття судової дискреції (судового розсуду), яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Отже, апеляційна вимога прокурора про призначення більш суворого покарання як за ч.2 ст.190 КК України, так і остаточного покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України, у виді позбавлення волі, слід вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер. Про формальний характер апеляційної скарги прокурора в цій частині свідчить те, що він просить призначити ОСОБА_7 остаточне покарання лише на 6 місяців більше ніж призначив суд першої інстанції .
Призначене судом першої інстанції покарання в тому розмірі, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст.ст. 50 та 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції за доводами апелянта колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, п.4 ч. 1 ст. 408 КПК України, вирок суду першої інстанції змінити та вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та, відповідно до ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, до покарання, призначеного оскаржуваним вироком, належить частково приєднати покарання за вироками Борівського районного суду Харківської області від 28 березня 2017 року та Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року і остаточно визначити покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, що обумовлює часткове задоволення апеляційних вимог прокурора.

Крім того, колегія суддів також не погоджується з апеляційними доводами прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року), з наступних підстав.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо правил складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» № 2046-VIII від 18 травня 2017 року, який набрав чинності 21 червня 2017 року, зміст ч. 5 ст. 72 КК України викладено в новій редакції, а саме: «попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті».
Питання застосування правил зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, передбачених ч. 5 ст. 72 КК України у відповідній редакції, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 серпня 2018 року (справа № 663/537/17) зазначила, що зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання є кримінально-правовим наслідком діяння в розумінні ч. 2 ст. 4 КК України, який впливає на становище особи за ст. 5 КК України (поліпшує або погіршує його).
Закон № 838-VIII є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином поліпшує становище особи в розумінні ст. 5 КК України, оскільки передбачає зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У свою чергу Закон № 2046-VIII є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином погіршує становище особи в розумінні ст. 5 КК України, оскільки вводить (повертає) зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішуючи питання про те, якою редакцією ч. 5 ст. 72 КК України належить керуватися у конкретному випадку, варто враховувати час вчинення особою діяння, як це визначено в частинах 2 і 3 ст. 4 КК України, тобто застосовувати правила дії у часі закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з висновком, викладеним у п. 105 вищезазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VII.

Як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин за цим кримінальним провадженням 20 січня 2017 року, тобто під час чинності Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року.
У кримінальному провадженні №0005949 ОСОБА_7 було засуджено вироком Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі. Окрім цього, у цьому кримінальному провадженні 30.10.2017 року ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Вирок Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року набрав законної сили 30.05.2018 року (арк.181-а т.1).
Оскаржуваним вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року ОСОБА_7 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів за правилами ч.4 ст.70 КК України, з урахуванням вироку Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року, та визначено обчислювати строк відбування покарання саме з 30 жовтня 2017 року.
Хоча злочин , передбачений ч.3 ст. 185 КК України ОСОБА_7 вчинив після 20.06.17 року , колегія суддів вважає можливими зарахувати строк попереднього ув`язнення за вироком Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 р. на підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015 року), оскільки від обвинуваченого не залежало те, що перший за часом злочин, скоєний 20 січня 2017 року, за вироком Комінтернівського районного суду де він не перебував під вартою було розкрито пізніше ніж крадіжку вчинену 04.10.17р. за яким ОСОБА_7 було засуджено Московським районним судом м. Харкова і він перебував під вартою.

За таких обставин, враховуючи, що остаточне покарання обвинуваченому призначене за сукупністю злочинів, з урахуванням вироків Борівського районного суду Харківської області від 28 березня 2017 року та Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року; оскаржуваним вироком визначено обчислювати строк відбуття покарання з 30 жовтня 2017 року, тобто з дати попереднього ув`язнення за кримінальним провадженням №0005949, в якому засуджено ОСОБА_7 вироком Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року; апеляційна скарга прокурора не містить апеляційної вимоги щодо скасування вироку в частині неправильного зарахування у строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення, а також з метою недопущення порушення прав обвинуваченого, на переконання колегії суддів, до ОСОБА_7 підлягають застосування положення ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.
З огляду на викладене , на підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015 року), ОСОБА_7 належить зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 28 березня 2017 року по 27 квітня 2017 року включно та з 30 жовтня 2017 року по 30 травня 2018 року включно, із співвідношення один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі.
Крім того, дотримуючись вимог ч.4 ст.70 КК України, обвинуваченому ОСОБА_7 також належить зарахувати у строк покарання повністю відбуте покарання за вироком Борівського районного суду Харківської області від 28 березня 2017 року та частково відбуте за вироком Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року.
Враховуючи, що обвинувачений фактично відбув призначене покарання за вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року, ОСОБА_7 підлягає негайному звільненню з-під варти.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 408 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_7 змінити.
Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднати покарання за вироками Борівського районного суду Харківської області від 28 березня 2017 року та Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року і остаточно визначити покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
Відповідно до ч.4 ст.70, ч.1 ст.72 КК України, у строк покарання зарахувати покарання відбуте повністю за вироком Борівського районного суду Харківської області від 28 березня 2017 року та частково відбуте за вироком Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року), зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 28 березня 2017 року по 27 квітня 2017 року включно та з 30 жовтня 2017 року по 30 травня 2018 року включно, із співвідношення один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі.

В решті вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
В зв`язку з фактичним відбуттям покарання, призначеного вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді