Категорія:ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_13 та представника потерпілої ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 липня 2019 року, яким -

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився та проживає в АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, не працює, неодружений, має на батька пенсійного віку, несудимий,

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, та йому призначено покарання:

за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

за ч.1 ст.135 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено до відбуття ОСОБА_11 4 роки позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Строк відбуття покарання визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Вироком вирішено питання про речові докази, судові витрати та арешт майна.

В С Т А Н О В И В

Згідно вироку суду ОСОБА_11 визнаний винним в тому, що він, 09.08.2018 близько 20.00 год., в світлу пору доби, керуючи технічно справним автомобілем «BMW 523І», р.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись вул.Ковельській м.Луцька зі сторони вул.Набережної в напрямку вул.Червоного Хреста, поблизу будинку №68a, що по вул.Ковельській м.Луцька, проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою і, відповідно, не зреагував на її зміну, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода, який перетинав проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переході з права наліво відносно напрямку руху транспортною засобу, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а продовжив рух, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_15 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_15 , згідно висновку судово-медичної експерти №465 від 20 вересня 2018 року, отримала наступні тілесні ушкодження: злам кісток склепіння та основи черепа, забій головного мозку з крововиливами під його оболонки, забій органів грудної клітки із забоєм легень та посттравматичним правобічним пневмотораксом, закритий перелом хірургічної шийки лівої плечової кістки без зміщення. Вказаний комплекс тілесних ушкоджень став наслідком дії тупих предметів, міг утворитись від дії виступаючих частин автомобіля та послідуючого контакту з дорожнім покриттям. Дані тілесні ушкодження у своїй сукупності відносяться до категорії тяжких по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення. Причиною смерті ОСОБА_15 є отримані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми тіла, яка супроводжувалась закритою черепно-мозковою травмою як наслідок зламу кісток склепіння та основи черепа із забоєм головного мозку та крововиливами під його оболонки i тканину, яка ускладнилась набряком-набуханням головного мозку.
В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали стало грубе порушення водієм ОСОБА_11 вимог п.п. 2.3 б), д), 12.3, п. 18.1 Правил дорожнього руху України.
Він же, відразу ж після того, як допустив наїзд на пішохода ОСОБА_15 , що здійснювала перетин проїзної частини дороги по нерегульованому пішохідному переходу по вул.Ковельській, завідомо знаючи, що ОСОБА_15 перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, отриманого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яку ОСОБА_11 сам поставив в небезпечний для життя стан та маючи змогу надати потерпілій допомогу, на місці пригоди не зупинився, а самовільно покинув місце дорожньо-транспортної пригоди.
У поданій апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, не оспорюючи фактичних обставин справи, кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого, безпідставного та невмотивованого призначення надто м`якого покарання. Зазначає, що судом при постановлені вироку та обрані виду і міри покарання обвинуваченому порушено вимоги ст.65 КК України. Просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий, яким призначити ОСОБА_11 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавленні волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, за ч.1 ст.135 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки, на підставі ч.1 ст.70 КК України остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

У поданій апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_8 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Посилається на те, що суд безпідставно врахував часткове відшкодування завданих збитків потерпілим, оскільки збитки були відшкодовані лише потерпілій ОСОБА_7 , а потерпілій ОСОБА_8 збитки не відшкодовувалися. Просить вирок суду першої інстанції змінити та виключити з вироку суду посилання на відшкодування збитків потерпілим.

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 , не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого, безпідставного та невмотивованого призначення покарання без застосування вимог ст.75 КК України. Зазначає, що судом при постановлені вироку та обрані виду і міри покарання порушено вимоги ст.65 КК України. Вказує про те, що судом не в повній мірі враховано те, що обвинувачений з`явився зі зізнанням, і така обставина безпідставно не визнана пом`якшуючою, окрім того вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання невірно двічі врахував наслідки смерть особи та залишення місця ДТП. Просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити, на підставі ст.75 КК України встановити іспитовий строк тривалістю 2 роки.

У поданій зміненій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Посилається на те, що незважаючи на визнання вини самим обвинуваченим, було порушено право на захист останнього, судом не надано правову оцінку всім доказам в сукупності, вирок суду не мотивований, а докази обвинувачення належним чином не перевірені та не визнані недопустимими. Вважає, що явка з повинною є недопустимим доказом в силу ст.95 КПК України, а даних про вчинення ДТП саме автомобілем обвинуваченого немає. Просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В запереченні на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого захисник ОСОБА_10 вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а тому просить залишити їх без задоволення.

Заслухавши доповідача який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, міркування прокурора, потерпілих та представника, які підтримали апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої з викладених у ній підстав, а скарги захисників заперечили, захисника та обвинуваченого, які, кожен зокрема, апеляційну скаргу прокурора та представника потерпілої заперечили та просили задовольнити скарги захисників, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи і зроблений обґрунтований висновок про доведеність вчинення ОСОБА_11 порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, а також завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілу в небезпечний для життя стан та мав змогу надати допомогу. Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і перевірених судом допустимих доказах.

Так суд першої інстанції підставно взяв до уваги саме показання потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які в судовому засіданні підтвердили факт дорожньої пригоди за участю потерпілої, в результаті яка опинилась в лікарні, де згодом померла. Показання вказаних потерпілих є послідовними, підтверджені іншими доказами по справі, зокрема і протоколами огляду місця події, протоколом огляду відеозапису, висновками судових експертиз, які є науково-обгрунтованими та піддавати їх сумніву в суду підстав немає, а також висновком судово-медичної експертизи загиблої. Показання потерпілих, визнавальні показання самого обвинуваченого в суді першої інстанції в своїй сукупності дають змогу відтворити всі обставини злочину, які були до і на момент його вчинення.

Звертає апеляційний суд увагу і на той факт, що і в судовому засіданні в суді першої інстанції обвинувачений, допитаний з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, повністю визнав свою винуватість та вказував, що саме він вчинив наїзд на загиблу.

Згідно висновку експерта №465 від 20.09.2018 ОСОБА_15 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: злам кісток склепіння та основи черепа, забій головного мозку з крововиливами під його оболонки, забій органів грудної клітки із забоєм легень та посттравматичним правобічним пневмотораксом (за даними представленої медичної документації), закритий перелом хірургічної шийки лівої плечової кістки без зміщення. Вказаний комплекс тілесних ушкоджень став наслідком дії тупих предметів, міг утворитись від дії виступаючих частин автомобіля та послідуючого контакту з дорожнім покриттям, тобто не суперечить обставинам та часу, вказаних у обставинах випадку. Дані тілесні ушкодження у своїй сукупності відносяться до категорії тяжких по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення і як ставшими безпосередньою причиною смерті. Причиною смерті ОСОБА_15 , є поєднана тупа травма тіла, котра окрім інших тілесних ушкоджень супроводжувалась закритою черепно-мозковою травмою як наслідок зламу кісток склепіння та основи черепа із забоєм головного мозку та крововиливами під його оболонки i тканину, яка ускладнилась набряком-набуханням головного мозку, котрий і став безпосередньою причиною смерті, що підтверджується наявністю характерних для цього виду смерті патоморфологічних ознак, виявлених при розтині трупа та відображених в судово-медичному діагнозі та описовій частині даної експертизи.
З висновку судової інженерно-транспортної експертизи №322 від 14.09.2018 вбачається, що на момент експертного огляду рульове керування, робоча гальмова система та ходова частина автомобіля «БМВ 523», р.н.з. НОМЕР_1 , знаходились в працездатному стані, що стверджує факт керування обвинуваченим транспортним засобом у технічно справному стані.
З протоколу огляду місця події від 22.08.2018 (з фототаблицями), вбачається, що автомобіль марки «BMW 5231» р.н. НОМЕР_1 , чорного кольору оглянуто, виявлено пошкодження лобового скла у правій нижній частині та подряпини на правій частині капоту.
Під час проведення слідчого експерименту - протокол від 16.10.2018 (з схемою до протоколу слідчого експерименту), у присутності понятих, ОСОБА_11 розповів про обставини вчинення ним кримінальних правопорушень, та розміщення автомобіля на момент наїзду на пішохода.
Відповідно до вимог пункту 18.1 ПДР, водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

З висновку судової інженерно-транспортної експертизи №340 від 26.09.2018 вбачається, що у заданій дорожній ситуації з технічної точки зору водій автомобіля «BMW 523», р.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_11 мав діяти у відповідності до вимог пункту 18.1 ПДР України, тобто повинен був з моменту виходу пішохода ОСОБА_15 на нерегульований пішохідний перехід, зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходу.
Суд першої інстанції дав обґрунтовану оцінку всім висновкам експертиз. При цьому судом першої інстанції дано належну оцінку дослідженим в судовому засіданні всім доказам, з чим погоджується і апеляційний суд.

Апеляційний суд не вбачає підстав для визнання недопустимих доказів в матеріалах провадження, оскільки такі докази зібрані отримані в порядку, передбаченому КПК України, будь-яких істотних порушень прав та свобод людини при цьому не виявлено, а неточності щодо моменту вчинення ДТП, про які вказує апелянт не є суттєвими та не можуть свідчити в загальному про недопустимість вказаних доказів.

Твердження захисника про порушення права на захист ОСОБА_11 під час розгляду справи в суді першої інстанції у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків захисником ОСОБА_13 є безпідставними, оскільки сам обвинувачений залучив собі вказаного захисника у відповідності до вимог ст.48 КПК України.

Таким чином встановлено, що обвинувачений під час керування технічно справним автомобілем, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_15 , повинен був зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходу, для яких може бути створена перешкода чи небезпека. Проте обвинувачений, порушуючи вимоги пункту 18.1 та інші вказані у вироку пункти ПДР, обрав невиправданий маневр, не зменшив швидківмть та продовжив рух автомобілем, що і призвело до ДТП. Внаслідок зазначених дій потерпіла загинула.
Отже, причиною настання суспільно небезпечного наслідку у виді смерті потепрілої є невиправданий маневр, який був здійснений обвинуваченим у конкретній дорожній ситуації, і між діянням останнього та наслідками є причинний зв`язок. З даними висновками повністю погоджується і апеляційний суд.
Таким чином, істотних порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, які наведені в апеляції захисника ОСОБА_10 , по справі не виявлено.

За таких обставин, в судах першої та апеляційної інстанцій винуватість ОСОБА_11 доведена повністю, вірно встановлено, що його злочинні дії знаходяться в причинному зв`язку з наслідками, що наступили, і кваліфікація цих дій як за ч.3 ст.286, так і за ч.1 ст.135 КК України, є правильною.

Статтями 415, 412 КПК України визначені порядок та підстави для призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Разом з тим, захисник ОСОБА_10 в апеляційній скарзі прохаючи про призначення нового судового розгляду не навів жодних підстав для цього, які передбачені законом.

Оскільки суд не може вийти за межі апеляційної скарги, тому підстав для скасування вироку суду першої інстанції та призначення нового судового розгляду, апеляційний суд також не вбачає.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Як убачається з вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до тяжкого та невеликої тяжкості, дані про особу винного, а саме, те, що ОСОБА_11 вперше притягається до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, задовільно характеризується. Враховано судом як те, що потерпілі наполягали на суворому покаранні, так і невідворотну обставину смерть особи.

Апеляційний суд враховує, що позиція потерпілих у судовому засіданні щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_11 , суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а обставин, що обтяжують покарання, не встановлено, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Погоджується і апеляційний суд з тим, що обставиною, яка пом`якшує покарання, суд першої інстанції визнав саме часткове, а не повне, добровільне відшкодування завданої шкоди, з огляду на той факт, що потерпілі не підтвердили про відсутність в них претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого, а грошові кошти від обвинуваченого отримувала лише потерпіла ОСОБА_7 .

Посилання захисника ОСОБА_16 про повне відшкодування збитків з огляду на відсутність позовів про таке відшкодування до початку судового розгляду є необґрунтованими, з огляду на розписки потерпілої ОСОБА_7 . Окрім того, відповідно до ч.7 ст.127 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Врахувавши ці та інші обставини справи, зокрема і ті, на які посилаються в апеляційних скаргах як прокурор, так представник потерпілих, а також захисники, в їх сукупності, а також врахувавши наслідки вчинених злочинів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення основного покарання за ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України у виді позбавлення волі та обмеження волі, яке необхідно відбувати реально, оскільки відсутні підстави для можливості звільнення останнього від відбуття покарання на підставі ст.75 КК України, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з огляду на те, що керування транспортними засобами не є джерелом доходу обвинуваченого, а також врахував наслідки від вчинених злочинів.

Посилання захисником ОСОБА_13 про подвійне врахування наслідків смерті особи та залишення місця ДТП, не є порушеннями вимог кримінального процесуального закону в розумінні ст.409 КПК України, які б давали апеляційному суду підстави для зміни/скасування судового рішення.

Статтею 374 КПК України передбачено, що у вироку зазначаються в тому числі і мотиви призначення покарання та обставини, що пом`якшують покарання.

В апеляційному суді встановлено, що обвинувачений відшкодовував збитки лише потерпілій ОСОБА_7 в сумі 6000 доларів США (а.к.п. 97-101 т.2), при цьому будь-яких відшкодувань потерпіла ОСОБА_8 не отримувала.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визнав пом`якшуючою обставиною часткове добровільне відшкодування завданої шкоди, а тому твердження скаржника ОСОБА_9 про відсутність такого відшкодування потерпілій ОСОБА_8 хоча і заслуговують на увагу, однак не є підставою для зміни судового рішення.

Суд першої інстанції не визнав пом`якшуючою обставиною з`явлення із зізнанням мотивуючи це тим, що таке повідомлення до поліції обвинуваченим було подано через значний проміжок часу після вчинення кримінальних правопорушень (20.08.2018, тоді як події мали місце 09.08.2018) і виключно, на думку суду, через усвідомлення, що його незаконні дії безумовно будуть викриті працівниками поліції, що призведе до значно тяжчих наслідків особисто для нього.
На думку апеляційного суду, зізнання особи у вчиненні ним кримінального правопорушення має істотне значення для повноти встановлення всіх обставин кримінального провадження та може відбуватися на будь-якому етапі кримінального провадження. Якщо особа мала свободу вибору викрити себе чи ні, і вона обирає перший варіант, то має місце з`явлення із зізнанням.

З`явлення із зізнaнням це особисте, добровільне письмове чи усне повідомлення заявником представникам правоохоронного органу про причетність самого заявника до вчинення злочинних дій.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_11 особисто, добровільно, на 11 день після скоєння ДТП, звернувся до правоохоронних органів.

Однак, з урахуванням позиції обвинуваченого в суді апеляційної інстанції про те, що в правоохоронні органи звернувся з метою з`ясування про можливу причетність до злочину, апеляційний суд вважає обґрунтованим невизнання пом`якшуючої обставини з`явлення із зізнанням.

Разом з тим, прохання захисника ОСОБА_10 про визнання недопустимим доказом з`явлення зі зізнанням недопустимим доказом не ґрунтується на вимогах закону, оскільки дана обставина бралася судом першої інстанції лише з метою встановлення наявності чи відсутності пом`якшуючих обставин.

Отже, підстав для скасування чи зміни вироку з мотивів зазначених в апеляційних скаргах, апеляційний суд не вбачає, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

У відповідності до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_13 та ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 липня 2019 року щодо ОСОБА_11 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді