У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_5 про відвід колегії суддів Миколаївського апеляційного суду від участі у розгляді апеляційної скарги ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2019 року, якою відмовлено у відкритті провадження за його скаргою на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

встановив:

04 вересня 2019 року ОСОБА_5 звернувся до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2019 року, яка містить клопотання про відвід усього складу суддів Миколаївського апеляційного суду, з тих підстав, що на його думку весь склад апеляційного суду є упередженими в розгляді даного провадження.

Заслухавши думку учасників судового провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлений відвід підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, 14.06.2019 до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла скарга ОСОБА_5 на постанову слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, від 30 травня 2019 року про відмову у визнані потерпілим ОСОБА_5 в кримінальному провадженні №0000362 від 15 травня 2019 року. Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2019 року вказана вище скарга призначена до судового розгляду. На даний час (06.09.2019р.) скарга судом розглянута по суті. 04 вересня 2020 року ОСОБА_5 звернувся до Миколаївського апеляційного суду зі скаргою на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2019 року, про відмову у відкритті провадження за його скаргою. Тобто, ОСОБА_5 було оскаржено неіснуючу ухвалу слідчого судді.

Ухвалою судді Миколаївського апеляційного суду ОСОБА_7 було відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2019 року, про відмову у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_5 на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовується судами при розгляді справ як джерело права, безсторонність (неупередженість) суду в сенсі п. 1 ст. 6 Конвенції має визначатися згідно з (i) суб`єктивним критерієм, враховуючи особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (i) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом установлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (рішення у справах «Фей проти Австрії», «Ветштайн проти Швейцарії»).

Проте між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а також може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (див. рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру»).

У деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства»). У цьому сенсі навіть вигляд має певну важливість іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії»). ЄСПЛ зазначає у рішеннях у справах «Делкурт проти Бельгії», «Пєрсак проти Бельгії» і «Де Куббер проти Бельгії», що будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід або задовольнити відвід з боку учасників справи.

Бангалорськими принципами поведінки суддів, схваленими резолюцією № 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, передбачено необхідність врахування при вирішенні питання про відвід суддів думки стороннього спостерігача про наявність навіть потенційної упередженості суддів, які розглядають справу.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги, що суддями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вже було висловлено свою позицію щодо аналогічних скарг ОСОБА_5 , та приймались аналогічні рішення за скаргами ОСОБА_5 у інших кримінальних провадженнях, а у кримінальному провадженні, що розглядається, ОСОБА_5 порушуються аналогічні правові питання, тож у стороннього спостерігача можуть виникнути сумніви у неупередженості суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 . З наведених підстав, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_5 про відвід колегії суддів.

Керуючись ст. 75, 76, 80, 81 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Клопотання ОСОБА_5 про відвід колегії суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.

Головуючий

Судді