Дата документу 05.05.2020 Справа № 316/553/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №316/553/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/484/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за клопотанням Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Михайлівка Новомосковського району Дніпропетровської області, громадянина України, який має середню освіту, одружений, має двох неповнолітніх і трьох малолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджений 30 червня 2017 року Соль-Ілецьким районним судом Оренбурзької області РФ за п. «а» ч.4 ст.228.1; п. «а,г» ч.4 ст.228.1; ч.3 ст. 30, п.«а,г» ч.4 ст.228.1 та ч.3 ст. 30, ч.5 ст.228.1 КК РФ із застосуванням ч.3 ст.69 КК РФ, до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців без призначення додаткового покарання,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_6 в режимі відео конференції з приміщенням ДУ «Менська ВК (№91)».

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 травня 2018 року, якою задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Соль-Ілецького районного суду Оренбурзької області РФ від 30 червня 2017 року відносно нього за п. «а» ч.4 ст.228.1; п. «а,г» ч.4 ст.228.1; ч.3 ст. 30, п.«а,г» ч.4 ст.228.1 та ч.3 ст. 30, ч.5 ст.228.1 КК РФ у відповідність із законодавством України. Приведено вирок Соль-Ілецького районного суду Оренбурзької області РФ від 30 червня 2017 року відносно ОСОБА_6 у відповідність із законодавством України та ухвалено вважати його засудженим за ч.3 ст.307 КК України до позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна; за ч.3 ст.15 ч.3 ст. 307 КК України до позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців без конфіскації майна. Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дати винесення вироку 30 липня 2017 року. У строк покарання зараховано термін його перебування під вартою з 05 листопада 2016 року по 29 червня 2017 року включно.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області змінити, повторно привести вирок Соль-Ілецького районного суду Оренбурзької області РФ від 30 червня 2017 року відносно нього у відповідність із законодавством України з урахуванням додаткової інформації, перерахувати строк призначеного йому покарання відповідно до законодавства України.

Свої вимоги мотивує тим, що вироком Соль-Ілецького районного суду Оренбурзької області РФ від 30 червня 2017 року його засуджено за п.«а» ч.4 ст.228.1; п.«а,г» ч.4 ст.228.1; ч.3 ст. 30, п.«а,г» ч.4 ст.228.1 та ч.3 ст. 30, ч.5 ст.228.1 КК РФ, із застосуванням ч.3 ст.69 КК РФ до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років 6 (шість) місяців. Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 травня 218 року даний вирок приведено у відповідність із законодавством України, при цьому допущено арифметичну помилку при обчисленні строку призначеного покарання, не враховано розбіжності у строках покарань, що передбачені ст.228.1 КК РФ та ст.307 КК України. Стверджує, що при проведенні пропорційних розрахунків 9 років 6 місяців позбавлення волі відповідатиме строку покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 9 місяців,отже строк покарання належним чином судом не перераховано.

Згідно з ухвалою суду, Міністерство юстиції України звернулося до Енергодарського міського суду Запорізької області із клопотанням про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України, в якому заявник просив суд визначити норми (статті, частини статей) Кримінального кодексу України, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_6 визнано винним вироком суду РФ, та визначити строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженим ОСОБА_6 на підставі вироку Соль-Ілецького районного суду Оренбурзької області РФ від 30 червня 2017 року .

У судове засідання представник заявника не з`явився, надавши клопотання про розгляд вказаного питання у його відсутність.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання заявника, посилаючись на наявність всіх правових підстав для його задоволення.

Заслухавши доповідь судді; засудженого ОСОБА_6 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого та вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з положеннями ч.1 ст.602 КПК України, вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до вимог ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Правовою підставою для приведення вироку іноземної держави у відповідність до законодавства України, окрім визначеного КПК України порядку, слугує також Конвенція про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, яка ратифікована Верховною Радою України 22 вересня 1995 року ( далі Конвенція).

Як зазначається у п.d ч.1 ст.11 Конвенції у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи.

Зі змісту положень ч.3 ст.603 КПК України вбачається, що суд розглядаючи клопотання про приведення вироку іноземної держави у відповідність до законодавства України, не перевіряє фактичні обставини, встановлені вироком суду іноземної держави, та не вирішує питання щодо винуватості особи.

У відповідності до ч.4 ст. 610 КПК України, при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що вироком Соль-Ілецького районного суду Оренбурзької області РФ від 30 червня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у вчинені злочинів, передбачених:

-п.«а» ч.4 ст.228.1 КК РФ (незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційних мереж (включаючи мережу «Інтернет»), організованою групою у значному розмірі) (20 епізодів);

-п.п. «а,г» ч.4 ст.228.1 КК РФ (незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційних мереж (включаючи мережу «Інтернет»), організованою групою у великому розмірі (10 епізодів);

-ч.3 ст.30, п.«а,г» ч.4 ст.228.1 КК РФ (замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційних мереж (включаючи мережу «Інтернет»), організованою групою у великому розмірі (1 епізод);

-ч.3 ст.30, ч.5 ст.228.1 КК РФ (замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційних мереж (включаючи мережу «Інтернет»), організованою групою в особливо великому розмірі (1 епізод),

та йому призначене покарання із застосуванням ч.3 ст.69 КК РФ (призначення покарання за сукупності злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань) у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років 6 (шість) місяців без призначення додаткових покарань.

Зі змісту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції убачається, що суд, задовольняючи клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Соль-Ілецького районного суду Оренбурзької області Російської Федерації від 30 червня 2017 року у відповідність до законодавства України, дійшов висновку, що зазначені дії засудженого є кримінально-караним діянням відповідно до закону України про кримінальну відповідальності.

Згідно з оскаржуваною ухвалою, суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_6 за п.«а» ч.4 ст.228.1, п.п. «а,г» ч.4 ст.228.1,ч.3 ст.30, п.«а,г» ч.4 ст.228.1, ч.3 ст.30, ч.5 ст.228.1 КК РФ, відповідно до діючого законодавства України за ч.3 ст.15 ч.3 ст.307, ч.3 ст.307 КК України і призначив йому покарання за окремі злочини у виді позбавлення волі на строк 7 років (з врахуванням положень п.2 ч.4 ст.610 КК України) та із застосуванням ч.1 ст.70 КК України остаточно у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців.

Визначаючи розмір остаточного покарання, суд застосував положення ч.1 ст.70 КК України та визначив строк покарання за сукупністю злочинів згідно із правилами, які застосовані судом іноземної держави, передбачені ч.3 ст.69 КК РФ, а саме шляхом часткового складання призначених покарань.

Санкція ч.3 ст.307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Відповідно до вимог ч.2 ст.70 КК України, при складанні покарань остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається в межах, встановлених санкцією статті Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає біль суворе покарання. Якщо хоча б один із злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

За вказані межі суд не вийшов.

Тому рішення суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_6 при продовженні відбування покарання на території України повинен відбувати остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяців відповідає нормам національного та міжнародного законодавства.

Доводи засудженого ОСОБА_6 про необхідність проведення пропорційних розрахунків з урахуванням строків покарань, що передбачені ст.228.1 КК РФ та ст.307 КК України, не ґрунтуються на положеннях закону та є помилковими.

Разом з цим, колегія суддів вважає слушними доводи сторони захисту при апеляційному розгляді про безпідставне не зарахування судом строку попереднього ув`язнення засудженого у строк покарання відповідно до положень ст.72 КК України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на таке.

Судом першої інстанції, обґрунтовано постановлено зарахувати термін перебування ОСОБА_6 під вартою з 05 листопада 2016 року по 29 червня 2017 року у строк відбування покарання.

Проте, не застосовано положення ст.5, ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.

Так, відповідно до ч.2 ст.5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Зворотна дія закону означає, що новий закон застосовується як до тих фактів і правовідносин, як виникли чи продовжують існувати після набрання цим актом законної сили, так і тих, що існували до цього.

Отже, у випадку, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року включно і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, то застосування Закону № 2046-VIII буде неправильним, оскільки зворотна дія цього закону як такого, що «іншим чином погіршує становище особи» в розумінні ч.2 ст.5 КК України не допускається, і в такому разі, під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 вересня 2018 року у справі №663/537/17.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зарахування попереднього ув`язнення засудженого та вважає за необхідне зарахувати засудженому ОСОБА_6 у строк покарання його попереднє ув`язнення у період з 05 листопада 2016 року по день набрання вироком законної сили, тобто по 18 липня 2017 року (день набрання вищевказаним вироком законної сили), на підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року - із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 травня 2018 року, якою задоволено клопотання Міністерства юстиції України, приведено вирок Соль-Ілецького районного суду Оренбурзької області РФ від 30 червня 2017 року відносно ОСОБА_6 у відповідність із законодавством України та ухвалено вважати його засудженим за ч.3 ст.307 КК України до позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна; за ч.3 ст.15 ч.3 ст.307 КК України до позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна; на підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців без конфіскації майна, змінити.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року, зарахувати засудженому ОСОБА_6 у строк покарання його попереднє ув`язнення у період з 05 листопада 2016 року по день набрання вироком законної сили, тобто по 18 липня 2017 року, - із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає і набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4