ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1111/20
Категорія ст. 286 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002991, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, який одружений, має на утриманні малолітню дитину, має вищу освіту, офіційно не працевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_10 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , вважає, що вирок суду в частині призначення додаткового покарання підлягає скасуванню в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Незгоден також із рішеннями суду першої інстанції стосовно заявленого ОСОБА_8 цивільного позову по відшкодуванню заподіяної йому моральної шкоди і покладенням на нього обов`язку відшкодувати судові витрати з за проведення судових експертиз. Судові рішення суду першої інстанції з зазначених питань підлягають зміні.

Зауважує, що при призначенні основного покарання суд першої інстанції дійшов правильного і справедливого висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, призначивши покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки без реального відбування покарання, із застосуванням положень ст. 75, 76 КК України. Натомість, при визначені додаткового виду кримінального покарання за вчинене кримінальне правопорушення суд першої інстанції, на його думку, неправильно застосував норми закону України про кримінальну відповідальність.

Суд першої інстанції, при наявності ряду обставин, що пом`якшують його провину, не обґрунтував як призначення йому додаткового виду покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, а також не обґрунтував свою незгоду із пропозицією його захисника щодо не застосування до нього зазначеного додаткового виду покарання.

Приймаючи до уваги те, що він на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди 27.08.2019 року керував транспортним засобом у тверезому стані, не допустив перевищення швидкості руху, встановленої в межах населеного пункту; не залишив місце скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а допоміг потерпілому, сам викликав швидку медичну допомогу та сповістив співробітників поліції про скоєну аварію; раніше не судимий і взагалі не притягувався до кримінальної відповідальності; щиро покаявся у скоєному; сприяв розкриттю злочину; добровільно відшкодував заподіяну моральну шкоду потерпілому до звернення останнього із позовом; позитивно характеризується за місцем проживання; має на утримані малолітню дитину, якій сплачую аліменти, а також та обставина, що керування та експлуатація транспортних засобів є діяльністю, яка по-суті забезпечує його і його сім`ю матеріально і є єдиним джерелом доходів його сім`ї, вважає, що суд мав всі підстави щоб прийти до висновку про те, що він взагалі може бути звільнений від застосування (призначення) такого додаткового виду покарання, як позбавлення права керування транспортними засобами.

Призначення йому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, судом не мотивовано. Вважає вирок в цій частині несправедливім.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 незгоден із судовим рішенням щодо заявленого цивільного позову по відшкодуванню завданої моральної шкоди. Зазначена сума грошових коштів, визначена судом в задоволення позовних вимог потерпілого ним не оскаржується. Він незгоден з тим, що судом першої інстанції не прийнято в зарахування в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди потерпілому та сума грошових коштів в розмірі 27589,06 грн., яка була добровільно ним сплачена на стадії проведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню. Коли він надавав грошові кошти потерпілому, мав на меті головне - допомогти йому у скрутну годину, незважаючи на те, що був обізнаний про існування страхового полісу. Він розумів, що страхове відшкодування не відбувається швидко, а лікуватись потерпілому потрібно своєчасно і якісно. Надаючи потерпілому грошові кошти він менш за все думав про те, яка саме шкода ним йому відшкодовується, - майнова або моральна. Тоді ж, коли потерпілий подав до суду цивільний позов, він вимушений був обґрунтовувати - яку є саме шкоду він відшкодував добровільно та чи може це відшкодування були зараховано до відшкодування завданої потерпілому моральної шкоди. Висновок суду першої інстанції про те, що він не знайшов підстав для зарахування в рахунок стягнутої моральної шкоди раніше сплачених ним сум грошових коштів - хибний. По даному кримінальному провадженню потерпілим лише надано йому, а він в свою чергу надав суду в обґрунтування свого відзиву на його позовну заяву, перелік витрат, на які потерпілим були витрачені надані ним грошові кошти. Із всього переліку до відшкодування заподіяної майнової шкоди можна віднести лише компенсування пошкоджених речей, а саме: мобільний телефон, джинси, рубашка, фітнес браслет, портмоне. Інші витрати потерпілого, які були ним понесені за рахунок сплачених ним грошових коштів, - це добровільні сплати потерпілим, які не мають будь-якого підтвердження ( документального, або показаннями свідків тощо, а тому, - не можуть бути віднесені до відшкодування заподіяної майнової шкоди.

Наполягає на тому, що добровільно сплачені ним потерпілому 27589,06 грн., можуть і повинні бути віднесені судом в зарахування по відшкодуванню заподіяної потерпілому моральної шкоди в рахунок визначеної судом загальної суми по відшкодуванню заподіяної моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн.

Також обвинувачений ОСОБА_6 незгоден із судовим рішенням щодо відшкодування на користь державного бюджету України судових витрат, пов`язаних з проведенням ряду судових експертиз. Вважає, що судом першої інстанції допущена помилка щодо зобов`язання його сплатити на користь державного бюджету України витрати, пов`язані із проведенням експертиз № 9-584 від 23.10.2019 року та №9-652 від 30.10.2019 року на загальну суму 3768,24 грн. Вважає, що зазначені судові витрати не підлягають стягненню з обвинуваченого. В обвинувальному акті по даному кримінальному провадженні вартість проведення судово-медичної експертизи не визначена, що відповідає вимогам закону і зазначено Інструкції. Довідка з вартості проведеної судово-медичної експертизи в матеріалах кримінального провадження відсутня. Натомість вартість кожної із інженерно-технічної експертизи визначена по 1884,12 грн. ( загалом - 3768,24 грн.). По даному кримінальному провадженню судові інженерно-технічні експертизи проводились у державній установі - Запорізькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України. Експерти, які проводили експертизи - є штатними працівниками зазначеної державної експертної установи, які за свою роботу з проведення експертиз отримують заробітну плату. Запорізький експертно-криміналістичний центр МВС України не є тим державним органом, який наділений повноваженнями виставляти у кримінальному провадженні рахунки по стягненню грошових коштів з обвинуваченого на користь держави, або представляти державу в судових органах по стягненню з обвинуваченого на її користь відповідних сум грошових коштів.

Просить скасувати вирок суду в частині призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на 2 ( два) роки.

Змінити вирок суду в частині задоволення позовних вимог потерпілого у відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, а саме: зарахувати в рахунок стягнутої судом на користь потерпілого ОСОБА_8 моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. раніше сплачені потерпілому обвинуваченим ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 27589,06 грн.

Скасувати вирок суду в частині стягнення з ОСОБА_6 судових витрат за проведення експертиз №9-584 від 23.10.2019 року та №9-652 від 30.10.2019 року в сумі 3768,24 грн.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілий та представник потерпілого просять судове рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, зокрема в останньому слові, які підтримали апеляційну скаргу, потерпілого, представника потерпілого, прокурора, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, колегія суддів, перевіривши матеріали провадження, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку - 2 (двох) років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього судом обов`язки, передбачені ст.76 КК України.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки в період випробувального строку: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , 3-тя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень. В іншій частині цивільний позов залишено без задоволення. Стягнути з ОСОБА_6 на користь державного бюджету України судові витрати за проведення експертиз № 9-584 від 23.10.2019 та № 9-652 від 30.10.2019 у розмірі 3768 (три тисячі сімсот шістдесят вісім) гривень 24 копійки. В вироку вирішена доля речових доказів по справі.

Згідно з вироком, 27.08.2019, приблизно о 12 годині 20 хвилин, водій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , керуючи автомобілем «ЗАЗ 110557», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Перемоги з боку вул. Лермонтова в напрямку бул. Центрального в м. Запоріжжі.
В цей час, на нерегульований пішохідний перехід, який розташований в районі буд. 77 по вул. Перемоги в місті Запоріжжі, та позначений дорожніми знаками - 5.35.1 та 5.35.2 (Пішохідний перехід) Правил дорожнього руху України, вийшов пішохід ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який почав перетинати проїзну частину вулиці Перемоги, з права на ліво відносно руху автомобіля «ЗАЗ 110557».
Під час руху, по вищевказаній проїзній частині, водій ОСОБА_6 , наближаючись до вищевказаного нерегульованого пішохідного переходу, маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохідний перехід та пішохода ОСОБА_8 , який рухався по ньому, не зменшив швидкість свого руху аж до зупинки транспортного засобу, та не надавши перевагу в русі останньому, виїхав на пішохідний перехід, де передньою частиною кузова автомобіля скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 .
Своїми діями водій ОСОБА_6 порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, відповідно до яких водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. 18.1. Правил дорожнього руху України, згідно висновку інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» № 9-652 від 30.10.2019, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, згідно висновку судової медичної експертизи № 764 від 24.09.2019, ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої тім`яної кістки з садном правої тім`яної ділянки, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя; закритих переломів лівої та правої ключиць, закритого перелому лівої лопаткової кістки, що самі за собою кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я; рана по зовнішній поверхні лівого колінного суглоба, що сама за собою кваліфікується як легке тілесне ушкодження. Давність утворення ушкоджень не суперечить терміну, зазначеного в обставинах справи. Виявлений комплекс тілесних ушкоджень у гр. ОСОБА_8 міг утворитись в умовах дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, порушивши, під час керування транспортним засобом, правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, яким надана належна правова оцінка, та які не оскаржуються в апеляційній скарзі обвинуваченим ОСОБА_6 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 286 КК України.

Доводи ОСОБА_6 про те, що районний суд безпідставно застосував до нього додатковий вид покарання, передбачений санкцією ч. 2 ст. 286 КК України - позбавлення права керування транспортними засобами, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", при вирішенні питання про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Визнавши доцільним призначення обвинуваченому додаткового покарання, суд першої інстанції виходив з того, що саме таке покарання буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи вищевказане, а також те, що обвинувачений ОСОБА_6 грубо порушив Правила дорожнього руху України, здійснивши наїзд на потерпілого ОСОБА_8 на пішохідному переході, останній наполягав на застосуванні до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів погоджується з висновками районного суду про доцільність призначення цього виду додаткового покарання.

У зв`язку з цим, доводи апелянта про те, що він на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди керував транспортним засобом у тверезому стані, не допустив перевищення швидкості руху, встановленої в межах населеного пункту; не залишив місце скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а допоміг потерпілому, сам викликав швидку медичну допомогу та сповістив співробітників поліції про скоєну аварію; раніше не судимий і взагалі не притягувався до кримінальної відповідальності; щиро покаявся у скоєному; сприяв розкриттю злочину; добровільно відшкодував заподіяну шкоду потерпілому до звернення останнього із позовом; позитивно характеризується за місцем проживання; має на утримані малолітню дитину, якій сплачую аліменти, а також та обставина, що керування та експлуатація транспортних засобів є діяльністю, яка по-суті забезпечує його і його сім`ю матеріально і є єдиним джерелом доходів його сім`ї, є необґрунтованими, оскільки ці дані про особу винного та пом`якшуючи обставини, дозволили районному суду на підставі ст. 75 КК України, звільнити останнього від відбування основного покарання, а скасування позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчинення нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, як обвинуваченим, так й іншими особами.

Не заслуговують уваги доводи апелянта і про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього на користь державного бюджету України судові витрати за проведення експертиз № 9-584 від 23.10.2019 та № 9-652 від 30.10.2019 у розмірі 3768,24 грн., з огляду на наступне.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені затрати на залучення експерта.

Як вбачається з довідок витрати на залучення експертів під час досудового розслідування у кримінальному провадженні склали (1884,12+1884,12) = 3768,24 грн. (за проведення 2 судових інженерно - транспортних експертиз) (а.п. 82, 99).

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з обвинуваченого ОСОБА_6 в дохід держави понесені по кримінальному провадженню процесуальні витрати в сумі 3768,24 грн.,пов`язані з проведенням 2 судових інженерно - транспортних експертиз, при цьому колегія суддів вважає доводи апелянта про відсутність підстав для стягнення з нього процесуальних витрат за проведення експертиз з посиланням на те, що експертизи проведені державними установами, які фінансуються державою, необґрунтованими, оскільки остання кримінально-процесуальна норма регулює, зокрема тільки питання про витрати, пов`язані із залученням експертів, а не питання про розподіл цих процесуальних витрат, у разі ухвалення обвинувального вироку.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає безпідставними і доводи апелянта зокрема про те, що:

- в обвинувальному акті по даному кримінальному провадженні вартість проведення судово-медичної експертизи не визначена, що відповідає вимогам закону і Інструкції;

- довідка з вартості проведеної судово-медичної експертизи в матеріалах кримінального провадження відсутня, натомість вартість кожної із інженерно-технічної експертизи визначена по 1884,12 грн. ( загалом - 3768,24 грн.);

- по даному кримінальному провадженню судові інженерно-технічні експертизи проводились у державній установі - Запорізькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України, експерти, які проводили експертизи - є штатними працівниками зазначеної державної експертної установи, які за свою роботу з проведення експертиз отримують заробітну плату, Запорізький експертно-криміналістичний центр МВС України не є тим державним органом, який наділений повноваженнями виставляти у кримінальному провадженні рахунки по стягненню грошових коштів з обвинуваченого на користь держави, або представляти державу в судових органах по стягненню з обвинуваченого на її користь відповідних сум грошових коштів.

Безпідставними є доводи апелянта і про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що він добровільно на стадії досудового розслідування сплатив моральну шкоду потерпілому в розмірі 27589,06 грн., з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Так, згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
При цьому ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено поняття та види збитків. Зокрема, законодавцем вказано, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
У кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 під час підготовчого судового засідання суду першої інстанції потерпілим ОСОБА_8 було заявлено цивільний позов, у якому ставилося питання про стягнення із ОСОБА_6 тільки моральної шкоди у розмірі 60 000 грн. При цьому, у позові зокрема вказано і про те, що обвинувачений в повному обсязі відшкодував йому матеріальні витрати понесені ним в ході лікування такі, що не підлягали відшкодуванню на підставі страхового полісу (а.с. 21-22).
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що згідно розписки від 04.09.2019 року (а.с. 48) та листа з розрахунками про лікування потерпілого ОСОБА_8 (а.с. 47), ОСОБА_11 отримала від ОСОБА_6 300 доларів США та 20 000 грн. (12 000 грн. + 8000 грн.).

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що ці грошові кошти, відповідно до вимог ст. 22 ЦК України відносяться до збитків, а не до моральної шкоди.

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що він обґрунтовано не знайшов підстав для зарахування в рахунок стягнутої судом моральної шкоди раніше сплачених ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 20 000 грн. та 300 доларів США, оскільки:

по-перше, вказані грошові кошти були сплачені добровільно обвинуваченим ОСОБА_6 в рахунок матеріальної шкоди, яка полягала у відшкодуванні вартості речей, які були пошкоджені при дорожньо-транспортній пригоді (джинси, сорочка, фітнесбраслет, портмоне, мобільний телефон), а також витрат, пов`язаних з оплатою послуг лікарів, доглядальниць, таксі, транспортування потерпілого при виписці із лікарні, благодійних внесків, які не можуть бути підтверджені офіційними документами, але на виплату яких обвинувачений ОСОБА_6 надав свою згоду, що підтверджується відповідними документами та не заперечувалось ним у судовому засіданні;

по-друге, обвинувачений у суді пояснив, що у вересні 2019 року він зустрічався із матір`ю потерпілого для того щоб надати матеріальну допомогу, яка вказала про те, що ними на лікування витрачені кошти, а також, що в ході дорожньо-транспортної пригоди були пошкоджені речі, на підтвердження чого надала йому перелік таких витрат із зазначенням сум, після чого він привіз грошові кошти, розмови про відшкодування моральної шкоди на той час між ними не було.

Приймаючи до увагу вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними наступні доводи апелянта, зокрема про те, що:

- коли він надавав грошові кошти потерпілому, мав на меті головне - допомогти йому у скрутну годину, незважаючи на те, що був обізнаний про існування страхового полісу, він розумів, що страхове відшкодування не відбувається швидко, а лікуватись потерпілому потрібно своєчасно і якісно;

- надаючи потерпілому грошові кошти він менш за все думав про те, яка саме шкода ним йому відшкодовується, - майнова або моральна, тоді ж, коли потерпілий подав до суду цивільний позов, він вимушений був обґрунтовувати - яку є саме шкоду він відшкодував добровільно та чи може це відшкодування були зараховано до відшкодування завданої потерпілому моральної шкоди;

- із всього переліку до відшкодування заподіяної майнової шкоди можна віднести лише компенсування пошкоджених речей, а саме: мобільний телефон, джинси, рубашка, фітнес браслет, портмоне,інші витрати потерпілого, які були ним понесені за рахунок сплачених ним грошових коштів, - це добровільні сплати потерпілим, які не мають будь-якого підтвердження ( документального, або показаннями свідків тощо, а тому, - не можуть бути віднесені до відшкодування заподіяної майнової шкоди.

Інших доводів обвинуваченого стосовно незаконності вироку суду, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить. Тому колегія суддів вважає за необхідне залишити цю скаргу без задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2020 року відносно ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення.
Судді: