Ухвала Іменем України
30 березня 2020 року м. Київ
справа №154/410/19 провадження № 51-2414ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року,
встановив:

За вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області

від 22 березня 2019 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Блаженик Турійського району Волинської обл., зареєстрованого у цьому ж населеному пункті

( АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК України) не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього певні обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 2288 грн на відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта. Також вирішено долю речових доказів.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
За вироком судуОСОБА_4 засуджено за те, що він 12 грудня

2018 року приблизно о 04:50, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «FORD-MONDEO» (реєстраційний номер НОМЕР_1 Республіки Польща), рухаючись по автодорозі сполученням ПавлівкаВолодимир-Волинський зі сторони с. Павлівка Іваничівського району Волинської області в напрямку м. Володимира-Волинського, навпроти зупинки громадського транспорту, розташованої на відстані 4 км від с. Зимне Володимир-Волинського району, в супереч вимогам п 2.3, п. 12.1 Правил дорожнього рухупроявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху і, не врахувавши стану автомобіля та не впоравшись із керуванням, допустив виїзд транспортного засобу на зустрічну смугу руху з подальшим виїздом на ліве узбіччя та в кювет, де відбулося перекидання автомобіля. У результаті ДТП пасажир автомобіля ОСОБА_5 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла.

У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_4 та призначення нового розгляду в цьому суді. Посилається на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Вказує, що при постановленні ухвали апеляційний суд не надав належної оцінки доводам прокурора в апеляційній скарзі про необґрунтованість застосування судом ст. 75 КК України щодо ОСОБА_4 , що, на його переконання, потягло призначення засудженому несправедливого покарання через м`якість.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій не оспорюються.
Доводи в касаційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтоване застосування ст. 75 КК України, аналогічні доводам, наведеним в апеляційній скарзі прокурора. Вони були визнані судом апеляційної інстанції безпідставними з наведенням в ухвалі належних мотивів наїх спростування.
Визнаючи необґрунтованими доводи прокурора, суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_4

від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, урахував тяжкість злочину, особу винного та конкретні обставини справи. Зокрема, суд зважив на молодий вік засудженого, те, що ОСОБА_4 позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні шестеро малолітніх дітей, які передані йому на виховання рішенням органу опіки та піклування. Крім того, суд врахував обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди, а також обставину, яка його обтяжує, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Також судом було враховано позицію потерплого ОСОБА_6 , який просив не позбавляти волі ОСОБА_4 та заявив про відсутність будь-яких матеріальних та моральних претензій до нього.
Урахувавши зазначене, суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, при цьому належним чином обґрунтував своє рішення, зазначивши підстави застосування ст. 75 КК України.
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд належним чином перевірив доводи, зазначені в апеляційній скарзі прокурора, та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Отже, підстав для скасування ухвали суду апеляційної інстанції з мотивів, викладених у касаційній скарзі прокурора, не встановлено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 24 грудня

2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3