Справа № 761/8340/20
Провадження № 1-кс/761/5406/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання слідчого СВ Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 120 201 001 000 025 36 від 12.03.2020 за ч. 1 ст. 286 КК України про арешт майна,

у с т а н о в и в:
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшло погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 клопотання слідчого СВ Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні № 120 201 001 000 025 36 від 12.03.2020 за ч. 1 ст. 286 КК України.

На обґрунтування клопотання зазначено, що 11.03.2020 ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на перехресті вул. Туполєва та вул. Салютної у м. Києві здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 .

Під час огляду місця дорожньо-транспортної пригоди 11.03.2020 слідчим вилучено зазначений автомобіль та поміщено на майданчик тимчасового зберігання транспортних засобів.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 зазначений вище автомобіль належить на праві власності ОСОБА_6 .

На думку слідчого потерпілою ОСОБА_7 може бути заявлений цивільний позов.

У зв`язку з викладеним, з метою забезпечення ймовірного цивільного позову слідчий просив накласти арешт на вилучений автомобіль.

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та просив його задовольнити у повному обсязі.

Слідчий суддя, заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання, дійшов висновку про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захист права власності.
Згідно з цією нормою кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.
Наведена засада закріплена у ст. 41 Конституції України, яка зазначає, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Зазначене положення Конституції покладене в основу однієї з засад кримінального провадження, сутність якої відображена у ст. 16 КПК України та передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження можливе лише на підставі вмотивованого судового рішення, без наявності якого допускається лише тимчасове вилучення майна.

Наведене гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що позбавлення будь-якої особи права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на законних підставах майном у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 КПК, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті клопотання, що є предметом цього розгляду, першочергово має бути надана оцінка правомірності втручання державного органу у реалізацію особою свого права власності, таке втручання полягає у примусовому, тобто без добровільної згоди власника, обмеженні його права розпорядження майном.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на мирне володіння майном має бути законним.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має вжити заходів щодо запобігання зловживанню учасниками кримінального провадження зазначеними повноваженнями з метою суворого дотримання закону, забезпечення рівності та збалансованості їх прав.

Враховуючи, що слідчий суддя має можливість встановити наявність у кримінальному провадженні певних обставин виключно з матеріалів поданого клопотання, на його ініціатора покладається відповідний обов`язок.

Так, слідчий зазначає, що потерпілій внаслідок дорожньо-транспортної пригоди завдано матеріальної шкоди, у зв`язку з чим ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні у майбутньому може бути заявлено цивільний позов.

Отже, слідчий просить накласти арешт з метою забезпечення майбутнього цивільного позову.

У силу ч. ст. 170 КПК арешт майна допускається, серед іншого, з метою забезпечення цивільного позову.

Для реалізації встановленої законом мети відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Водночас, відповідно до матеріалів клопотання в рамках цього кримінального провадження жодній особі не повідомлено про підозру, тобто гр. ОСОБА_6 , як власник майна, на яке слідчий просить накласти арешт, не має процесуального статусу особи, на майно якої відповідно до вимог ст. 170 КПК може бути накладений арешт з метою забезпечення цивільного позову.

Крім того, слідчий суддя звертає увагу на тому, що станом на день розгляду клопотання у цьому кримінальному провадженні також не заявлено цивільного позову.
Таким чином, накладення арешту на автомобіль «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_1 , суперечить вимогам кримінального процесуального закону.
З наведеного витікає, що слідчим не наведені правові підстави застосування ініційованого ним заходу забезпечення кримінального провадження, що у силу ч. 2 ст. 173 КПК є підставою для відмови у задоволенні клопотання.
Керуючись вимогами ст. 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя
у х в а л и в :
У задоволенні клопотання слідчого СВ Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_4 пронакладення арешту на автомобілем «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у кримінальному провадженні № 120 201 001 000 025 36 від 12.03.2020 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1