Справа № 442/528/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/330/19 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дрогобича, Львівської області, українця, громадянина України, не працюючого, з середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , одруженого, раніше судимого: 10.12.2010 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області за ч.1 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст. 190, ч.2 ст.307, ч.1 ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі; 06.12.2012 року Миколаївським районним судом Львівської області за ч.4 ст.27, ч.2 ст.307, ст.71 КК України до 6 років 1 місяць позбавлення волі, звільненого у зв`язку з відбуттям покарання 22.12.2017 року,

за ч. 2 ст.185 КК України

за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 на вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 11 березня 2019 року,

ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на два роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки, якщо він протягом встановленого іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає обов`язки покладені на нього судом. На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання. Іспитовий строк обвинуваченому ухвалено рахувати з дати проголошення вироку.

За вироком суду ОСОБА_7 09.01.2019 року приблизно о 13 год. 00 хв., перебуваючи у квартирі АДРЕСА_3 , керуючись раптово виниклим умислом на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, таємно, шляхом вільного доступу, скориставшись відсутністю уваги ОСОБА_9 , із вищевказаної квартири викрав дрель марки «Воsch РSВ 5000», вартістю 1100 гривень, плойку марки «Міnі Наагglаtег», вартістю 400 гривень та фен марки «Rowenta 187» вартістю 450 гривень, які належать ОСОБА_10 , чим спричинив останній майнову шкоду на загальну суму 1980 гривень.

Вказаний вирок оскаржено прокурором, який, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, зазначає, що оскаржуваний вирок стосовно ОСОБА_7 підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок неврахування обставини, яка обтяжує покарання - рецидиву злочинів, та безпідставного застосування ст. 75 КК України.

Прокурор зазначає, що суд першої інстанції не дотримався вимог кримінального та процесуального законів, не врахував і не надав об`єктивної оцінки всім обставинам, які мають значення для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, прийшов до необґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, належних і достатніх мотивів прийняття такого рішення не навів. Суд обмежився формальним перерахуванням зазначених вище обставин без будь-якого розкриття їх змісту, а тому висновок про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання не є належним чином умотивованим. Також суд не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності та має непогашену судимість за вчинення умисних тяжких злочинів проти власності та у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів. Також, суд першої інстанції не навів у вироку мотивів неврахування рецидиву, як обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , хоча така зазначена у обвинувальному акті. Просить вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 11 березня 2019 р. стосовно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та призначити покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі, а також визнати рецидив злочинів обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , в решті вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора ОСОБА_6 на підтримання вимог поданої заступником прокурора Львівської області ОСОБА_8 апеляційної скарги з аргументацією відсутності підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст.75 КК України, пояснення обвинуваченого про незаперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначених у вироку злочинних дій відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі доказами і є обґрунтованим.

Правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.185 КК України сумнівів не викликає та в апеляційній скарзі прокурора не оспорюється.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вирок суду в частині призначення покарання ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У відповідності до ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Також згідно із п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Зазначеним вимогам оскаржуваний вирок в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст.75 КК України не відповідає.

Як вбачається з мотивувальної частину вироку суду першої інстанції, рішення про застосування до ОСОБА_7 ст.75 КК України нічим не обґрунтоване.

Водночас ч.1 ст.75 КК України зобов`язує суд при розгляді питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням враховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, які дають підстави зробити висновок про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Матеріали справи свідчать, що на боці ОСОБА_7 відсутні обставини, які б могли слугувати основою для рішення про застосування до нього ст.75 КК України.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України, з урахуванням положень ст.12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості, вчинене обвинуваченим, який має незняту та непогашену судимість за попередні злочини. З наведеного слідує, що ОСОБА_7 , будучи звільненим з місць позбавлення волі, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та продовжив займатися протиправною діяльністю.

Суд першої інстанції не навів переконливих мотивів застосування ст.75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 та не обґрунтував належним чином свій висновок про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. А тому, вирок в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового вироку в апеляційному порядку.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про безпідставне неврахування місцевим судом під час ухвалення вироку факту наявності обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 , а саме рецидиву злочинів. Як встановлено апеляційним судом, обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності та був судимий. Останній раз вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2010 р. його було визнано винуватим та засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190, ч.2 ст.307 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі та вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 06 грудня 2012 р. за ч.4 ст.27 ч.2 ст.307 КК України до 6 років 1 місяця позбавлення волі (а.с.34, 41-51). Згідно довідки, виданої Державною установою «Городищенська виправна колонія (№96)», ОСОБА_7 22 грудня 2017 р. було звільнено з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям строку покарання (а.с.38). Відповідно до п.8 ч.1 ст.89 КК України судимість за тяжкі злочини погашається через шість років з дня відбуття покарання, якщо особа впродовж цього строку не вчинить нового злочину. Таким чином, станом на 09 січня 2019 р., тобто час вчинення нового умисного злочину, судимість ОСОБА_7 за попередні злочини не була погашена, а тому, в його діях наявний рецидив злочинів, передбачений ст.34 КК України. Згідно з п.1 ч.1 ст.67 КК України рецидив злочинів визнається обставиною, яка обтяжує покарання, та відповідно до вимог ст.35 КК України підлягає врахуванню при його призначенні. Всупереч наведеному, а також вказівки в обвинувальному акті, складеному щодо ОСОБА_7 , про наявність рецидиву злочину, суд першої інстанції безпідставно не врахував його як обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченого, та в оскаржуваному вироку нічим не обґрунтував мотивів такого неврахування. Тому доводи прокурора про необхідність оцінки рецидиву злочинів, як обставин, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , на стадії апеляційного розгляду при визначенні покарання обвинуваченому є слушними.

Враховуючи зазначене та керуючись вимогами ст.65 КК України, колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе лише за умов реального відбуття покарання в умовах ізоляції від суспільства. При цьому, зважаючи на наявність пом`якшуючих обставин щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, міра покарання у виді 2 років позбавлення волі є достатньою для досягнення мети покарання, застосовуваного до обвинуваченого.

Постановляючи новий вирок в частині покарання, обраного ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що в решті оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, оскільки не суперечить вимогам чинного кримінального та кримінального процесуального законодавства України.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 414, 419, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 задоволити.

Вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 11 березня 2019 р. відносно ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з 21 січня 2020 р.

В решті вирок місцевого суду залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4