Справа №132/3150/18
Провадження №1-кп/127/901/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі колегії суддів:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

сторони захисту: адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 12 кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні просив задовольнити клопотання сторони захисту, яке було подано через відділ прийому суду, про зміну ОСОБА_9 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. Клопотання мотивував тим, що обвинувачений ОСОБА_9 винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнає, а матеріали кримінального провадження не містять доказів, які спростовують його показання. Зауважив, що ОСОБА_9 вже тривалий час перебуває під вартою, у зв`язку з чим стан його здоров`я значно погіршився та надалі останній не може утримуватися в умовах СІЗО.

Обвинувачений ОСОБА_9 та адвокат ОСОБА_8 підтримали заявлене клопотання та просили його задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченому. Зокрема, зазначив, що відсутність ризиків, які є підставою для утримання обвинуваченого під вартою, стороною захисту не спростована. Також надані стороною захисту документи не спростовують неможливість перебування обвинуваченого під вартою за станом здоров`я. Натомість зауважив, що в установі відбування покарань, де утримується обвинувачений, наявні відповідні договори з медичними закладами про надання у разі необхідності відповідної медичної допомоги. Крім того, прокурор зауважив, що Конвенція, на яку посилається сторона захисту, крім гарантій для обвинуваченого передбачає і відповідні гарантії для потерпілої, в тому числі й на розгляд справи протягом розумного строку.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з частиною першою статті 331 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. При цьому частиною другою статті 331 КПК регламентовано, що в ирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Порядок звернення сторони захисту до суду з клопотанням про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу регламентований статтею 201 глави 18 КПК. Порядок продовження строку тримання під вартою регламентований статтею 199 глави 18 КПК.

Суд враховує, що стороною захисту вимоги наведеної правової норми щодо строку та порядку звернення до суду з відповідним клопотанням дотримані.

При вирішенні питання щодо доцільності зміни застосованого до ОСОБА_9 запобіжного заходу суд враховує положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р.
Згідно з положеннями частиною першою статті 183 КПК взяття під варту є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в своїй прецедентній практиці вказує на те, що в розумінні Конвенції є обґрунтованою підозрою. Зокрема, для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (п. 175, справа «Нечипорук і Йонкало проти України»; п. 32, справа «Fox, CampbellandHartley v. the UK»; п. 88, справа «IglarMammadov v. Azerbaijan»; п. 42 «Котій проти України»; п. 51, справа «Erdagos v. Turkey»; п. 48 «Cebotari v. Moldova»).

Разом з тим, суд враховує, що для вирішення питання щодо можливої причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину здійснюється саме на виконання вимог пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 91 КПК, якою визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому частиною першою статті 94 КПК визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Таким чином, вирішення питання щодо обґрунтованості підозри обвинуваченого потребує дослідження доказів у їх сукупності. Натомість, на даний час з`ясування обставин справи та перевірка їх доказів не завершені, а тому вирішення зазначеного питання на даній стадії судового процесу є передчасним і може призвести до порушення приписів, закріплених у частині шостій статті 22 КПК, якою регламентовано, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Посилання захисників обвинуваченого на невідповідність обвинувального акту вимогам статті 291 КПК, як на підставу для зміни застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу суд до уваги не приймає. Зокрема, питання щодо відповідності обвинувального акту вимога кримінально-процесуального закону вирішувалось судом під час проведення підготовчого судового засідання, за результатами якого судом прийнято рішення про призначення кримінального провадження до судового розгляду. Крім того, згідно з приписами частини третьої статті 314 КПК повернення обвинувального акту прокурору є правом, а не обов`язком суду. Натомість главою 28 КПК регламентовано судовий розгляд, у тому числі й § 3 наведеної норми процедуру судового розгляду. Отже, вирішення питання щодо невідповідності обвинувального акту вимогам КПК на даний час вже не відноситься до повноважень суду, натомість зібрані у справі докази, як вже зазначено, мають оцінюватись відповідно до приписів статті 94 КПК.

При вирішенні питання щодо наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК, суд враховує, що ЄСПЛ звернуто увагу на те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання; він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21, справа «Подвезько проти України»).

Також суд приймає до уваги, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку (п. 63, справа «Тодоров проти України»).

Відповідно до вимог статті 177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Як на підставу для зміни ОСОБА_9 запобіжного заходу сторона захисту посилалась на те, що в обвинуваченого за період перебування під вартою значно погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим останній не може утримуватись під вартою. При цьому до клопотання захисниками було долучено копію медичної виписки обвинуваченого ОСОБА_9 з переліком діагнозтованих останньому захворювань, однак об`єктивних доказів, які б свідчили про неможливість перебування у слідчому ізоляторі із такими захворюваннями, суду надано не було.
Захисники обвинуваченого посилались на те, що судом фактично здійснюється квазіавтоматичне продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, яке ЄСПЛ у справі «Шишков проти Болгарії» (пункт 66) та «Тасе проти Румунії» (пункт 40) визнано порушенням пункту 3 статті 5 Конвенції. Однак таке посилання захисників суд оцінює критично, оскільки сторони висловлюють свої доводи щодо доцільності чи недоцільності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою і зазначеним доводам судом надається належна правова оцінка. Також судом залежно від стадії судового розгляду кримінального провадження оцінюються ризики, на які посилається прокурор, з точки зору їх прийнятності для прийняття відповідного процесуального рішення. Крім того, як вже судом зазначено вище, імперативна норма частини третьої статті 331 КПК покладає на суд обов`язок постановки на обговорення питання щодо доцільності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою до закінчення строку дії попереднього судового рішення.
Посилання захисників обвинуваченого на тривале перебування обвинуваченого під вартою як на підставу для зміни застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу суд також оцінює критично. Зокрема, ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці зауважував, що розумний строк розгляду в сенсі пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод оцінюється з огляду на обставини справи; вивчаючи розумність строків кримінального процесу, суд звертає увагу inter alia (поміж іншим) на складність справи, поведінку заявника та рух справи в адміністративних органах та судах (п. 99 справа «Кениг проти Федеративної Республіки Німеччина»).
Слід зауважити, що судом двічі було завершено з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, однак у зв`язку з надходженням до суду відповідних клопотань сторони захисту, в тому числі й про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи, таке з`ясування обставин справи судом відновлювалось для вирішення поданих стороною захисту клопотань. Варто також зауважити, що неодноразове подання до суду клопотань про призначення експертиз у кримінальному провадженні формально відповідає вимогам статті 350 КПК, однак фактично містить посилання на одні і ті ж обставини, які вже були предметом обговорення в судовому засіданні і яким судом надано відповідну оцінку. Чинне кримінально-процесуальне законодавство не містить правових механізмів протидії процесуальному зловживанню (зловживанням праву), натомість зобов`язує суд вирішувати відповідні клопотання одразу після їх обговорення в судовому засіданні. Саме тому доводи сторони захисту про безпідставне затягування справи і відповідно перебування обвинуваченого під вартою суд оцінює критично, як такі, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Крім того, на даний час судом вживаються розумні заходи, спрямовані на реалізацію сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та обов`язків, а тому підстави для ствердження порушення розумного строку судового розгляду, на переконання суду, відсутні.
Отже, суд враховує, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя особи (умисному вбивстві), на даний час з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами не завершено. Суд також приймає до уваги те обставину, що хоча в силу приписів статті 89 КК є особою, раніше не судимою, але раніше притягувався до кримінальної відповідальності у зв`язку з вчиненням насильницьких злочинів (проти життя та здоров`я особи). Крім того, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_9 в судових засіданнях неодноразово висловлював погрози в бік потерпілої ОСОБА_2 , на зауваження судді-доповідача щодо неприпустимості такої поведінки не реагував, що стало підставою для його видалення із зали судових засідань до закінчення засідання, яке відбулось 17.09.2019 р. Як вже зазначено судом вище, об`єктивних даних, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою, в тому числі й за станом здоров`я, суду надано не було. Тому, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, матеріали справи, суд приходить до переконання, що ОСОБА_9 , перебуваючи на волі, може незаконно впливати на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, переховуватися від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Враховуючи викладене, з метою забезпечення кримінального провадження та попередження вчинення обвинуваченим позапроцесуального впливу на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, відповідно до положень частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, суд вважає за доцільне в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 про зміну застосованого до ОСОБА_9 запобіжного заходу відмовити.
Керуючись статтями 331, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання сторони захисту про зміну застосованого до обвинуваченого ОСОБА_9 , з утримання під вартою на інший запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, зокрема домашній арешт відмовити.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:

Суддя:

Суддя: