ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1605/20 Справа № 932/66/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2020 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0001046, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Стаханов Луганської області, громадянина України, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6
захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А :
За ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2020 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 17 травня 2020 року включно з залишенням без змін визначеної застави у розмірі 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 115260 гривень, з визначеними обов`язками, передбаченими ст. 194 КПК України.
Суд першої інстанції з урахуванням стадії процесу, тяжкості обставин злочину, суворості покарання, яке може бути призначено обвинуваченому у разі доведеності його провини, дійшов висновку про наявність продовження існування ризиків того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення або іншим чином буде перешкоджати кримінальному провадженню і на даній стадії процесу більш м`якого запобіжного заходу для застосування до обвинуваченого не вбачає.
В апеляції
- захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту, або скасувати ухвалу в частині визначення розміру застави та ухвалити нову, якою встановити розмір застави у розмірі 20 мінімальних прожиткових мінімумів або 42 040,00 гривень.
В обґрунтування вказав, що прокурор взагалі не заявляв про жодні ризики, обмежившись лише посиланням, що ризики не зменшились і про них йшла мова раніше. Суд в своїх ухвалі жодним чином не посилається на докази, а особливо нові докази, які свідчать про необхідність продовження саме такого запобіжного заходу. Вказує, що прокурором фактично не доведено необхідність продовження саме такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, а тому зважаючи на це є всі підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Також зазначив, що сторона обвинувачення не надала переконливих даних, що вказана сума застави, в розмірі 60 розмірів прожиткових мінімумів є явно помірною для обвинуваченого.
Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти апеляції захисника, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
За вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.
Апеляційний суд, вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора дотримані в повному обсязі. Застережень вказані норми закону щодо розгляду усних клопотань сторін кримінального провадження при судовому розгляду, як на це посилається захисник в апеляційній інстанції, не мають.
Доводи в апеляції про недоведеність необхідності продовження саме такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, і наявність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу є безпідставними і необгрунтованими.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.
Судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину за ч. 1 ст. 263 КК України, пов`язаного з незаконним обігом зброї та бойових припасів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від трьох до семи років, раніше судимий, офіційно не працює та не має постійного джерела доходу, має тимчасове місце проживання у м. Дніпро без реєстрації, оскільки зареєстрований у Луганській області, де наразі проходить ООС, судовий розгляд даного кримінального провадження продовжується, докази сторін не дослідженні, у зв`язку з чим за висновком суду підстав для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного захожу на даній стадії процесу не вбачається, оскільки вони не зможуть забезпечити належну його процесуальну поведінку.
З таким висновком погоджується апеляційний суд, оскільки враховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про обвинуваченого, іншими обставинами у їх сукупності, дає підстави вважати, що продовжують існувати ризики ймовірності впливу обвинуваченого на свідків, вчинення ним іншого кримінального правопорушення або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.
Продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності, виправдовують подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру діяння, яке інкримінується останньому, та більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної його поведінки, а тому продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Даний висновок не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Щодо доводів апеляції захисника про непомірність встановленого розміру застави при обранні запобіжного заходу, то вони є безпідставними, оскільки розмір застави визначений судом в порядку і межах зазначених в ч. 4 та ч. 5 ст. 182 КПК України, який не є максимальним, і підстав для зменшення його розміру з мотивів наведених в апеляції, колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та не підлягає скасуванню, а тому апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 422 КПК, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2020 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 263 КК України. - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4