Справа № 201/75/20
Провадження № 1-кс/201/74/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , з секретарем судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання старшого слідчого з ОВС четвертого ВРКП СУ ФР ГУ ДФС у Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погодженого з прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 про арешт майна за матеріалами досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №0000056 від 28 грудня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Старший слідчий звернувся до суду з клопотанням погодженим з прокурором про арешт майна.

В обґрунтування заявленого клопотання слідчий посилався на те, що у провадженні четвертого ВРКП слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Дніпропетровській області і знаходяться матеріали кримінального провадження № 0000056 від 28.12.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України.

За матеріалами досудового розслідування кримінального провадження невстановлені особи, упродовж 2019 року, в порушення вимог законодавства, що регулює виробництво і обіг пального, а також податкового законодавства, організували на території м. Дніпра та Дніпропетровської області з метою збуту незаконне придбання, зберігання, транспортування та збут через мережу нелегальних авто-газозаправних станцій незаконно виготовлених підакцизних товарів, а саме: скрапленого газу, бензину та дизельного палива.

Під час відпрацювання вказаної інформації на виконання доручення Прем`єр - міністра України ОСОБА_5 від 14.12.2019 №45830/0/1-19, співробітниками оперативного управління ГУ ДФС у Дніпропетровській області встановлено, що на території м. Дніпро та Дніпропетровській області, в порушення вимог законодавства, що регулює виробництво і обіг пального, а також податкового законодавства, розташовано понад 50 нелегальних АЗС(автозаправних станцій - комплексів обладнання призначеного для заправки пальним, транспортних засобів), де здійснюється реалізація підакцизних нафтопродуктів (скрапленого газу, бензину різних марок, дизпалива) сумнівної якості за готівку без оформлення передбачених законодавством дозвільних документів, що засвідчують його походження, якість та застосування реєстраторів розрахункових операцій.

З метою документування злочинної діяльності 07.01.2020 в межах зазначеного кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду ОСОБА_6 від 03.01.2020 проведено огляди місцевості, приміщень, речей та документів АЗС (автозаправної станції - комплексу обладнання призначеного для заправки пальним транспортних засобів), за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, по вул. Сучкова, в районі в`їзду в гаражний кооператив «Віраж», який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, по вул. Сучкова, 234, координати з сайту GoogleMaps: 41.614966; 35.198595.

Під час проведення оглядів виявлено та вилучено:

1) Залізна споруда облаштована дверима з врізаним замком, з правої сторони від дверей в верхній частині врізане вікно, яке облаштоване решіткою. З правої сторони (бічної) зазначеної споруди в верхній частині знаходиться камера відео спостереження, під якою мається наліпка з написом «Гуард корпорація під охороною», також посередині мається врізане вікно облаштоване решіткою.

2) Металева споруда облаштована металевими воротами (двостворчатими), які зачинені навісним замком, також вказані ворота облаштовані врізним гвинтовим замком. З обох сторін (бічних) зазначеної металевої споруди маються натяжні брезентові вивіски з написом «Топливо из Белорусии А-95, ДТ». Зверху (на криші) зазначеної споруди маються дві горловини, візуально схожі на горловини для від ємкостей для подачі паливо- мастильних матеріалів.

Вказане майно дозволяє підтвердити факти відношення певних осіб до протиправної діяльності, а також факти їх зберігання і транспортування з метою збуту та відповідно збуту, що можливо встановити в ході проведення слідчо-оперативних заходів, судово-технічних та судово-хімічних експертиз, встановивши істину у кримінальному провадженні.

На підставі викладеного старший слідчий просив накласти арешт на зазначене в клопотанні майно.
Відповідно до абз.2 ч.1 ст.170 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Згідно до п.1 ч.2, ч.3 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів по кримінальному провадженню.
У випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Приписами ч.1 ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до абз.1 ч.1, 2 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п.3, 4 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до п.п. 2, 3 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
Також у відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 170 КК України, арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Разом із цим, частина п`ята цієї статті визначає, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Як видно з клопотання, слідчий визначає мету накладення арешту, передбачену, зокрема, п. 3 ч. 2 ст. 170 КК України, проте відсутні жодні відомості щодо оголошення підозри будь-якій особі у цьому провадженні та не наводить відомостей про те, санкція якої саме статті закону України про кримінальну відповідальність передбачає застосування конфіскації як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя вважає клопотання не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки старшим слідчим та прокурором не зазначено, які ознаки речового доказу має вилучене майно, а тільки зазначено, що є розумні підозри вважати, що воно є доказом, не доведено можливість його використання як доказу у кримінальному провадженні та не доведено наявності ризиків його приховування, псування, знищення, передачі, а дані, викладені у клопотанні, дають підстави для висновку, що вилучене в ході огляду майно не відповідає критеріям, передбаченим ч.2 ст.167 КПК України, а тому не вбачається необхідності накладання арешту на зазначене майно.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Відповідно до п.18 ч.1 ст.3 КПК України, до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Враховуючи вищевикладене, суддя приходить до висновку, що клопотання старшого слідчого з ОВС четвертого ВРКП СУ ФР ГУ ДФС у Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погодженого з прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 , про арешт майна не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ч. 4 ст. 107, ст.ст. 110, 168-169, 170-173 КПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволені клопотання старшого слідчого з ОВС четвертого ВРКП СУ ФР ГУ ДФС у Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погодженого з прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 про арешт майна за матеріалами досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №0000056 від 28 грудня 2019 року, відмовити.

Строк оскарження ухвали п`ять днів з моменту її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1