УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 638/150/15-к

Провадження № 1-кп/638/178/19

26.12.2019 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
- ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4
за участю прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
представників потерпілих ОСОБА_8
ОСОБА_9

розглянувши обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Кулиничі Харківського району Харківської області, українця, розлученого, освіта середня спеціальна, непрацюючого, раніше судимого, який фактично мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.14, п.п. 5,6,11, 12, 13 ч.2 ст. 115, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України;

встановив:

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у скоєні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 1 ст.14, п.п. 5,6,11, 12, 13 ч.2 ст. 115, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_6 обрано запобіжний захід взяття під варту до 31.05.2014 року.

Після надходження кримінального провадження до суду строк тримання під вартою продовжувався у встановленому законом порядку.

В судовому засіданні прокурором заявлене клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченого з тримання під вартою на особисте зобов*язання. Своє клопотання обґрунтовує тим, що відповідно до домовленостей між Україною та Російською Федерацією планується одночасне звільнення осіб, які підозрюються (обвинувачуються) у вчиненні злочинів або засуджені, і кримінальні провадження стосовно яких перебувають у провадженні органів досудового розслідування та судах України, на військовополонених українських військовослужбовців та заручників, які утримуються на тимчасово окупованих територіях Донецької і Луганської областей. З урахуванням доведеності обґрунтованого обвинувачення та фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, їх тяжкості та характеристики обвинуваченого, сторона обвинувачення вважає, що для досягнення вищевказаних цілей, стосовно обвинуваченого має бути змінений запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов*язання.
Захисник та обвинувачений підтримали вказане клопотання.
Представники потерпілих заперечували проти задоволення заявленого клопотання.
Суд, вислухавши сторони кримінального провадження, приходить до висновку, що клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу обвинуваченого ОСОБА_6 з тримання під вартою на особисте зобов*язання підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України N° 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинно носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.
Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ «Александр Макаров проти Росії» національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.
Згідно Постанови N 14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.
Як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без зазначення підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосудця або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи - «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»).

Судом встановлено, що ОСОБА_6 раніше притягався до кримінальної відповідальності, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення.

При цьому, в контексті статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що серйозність обвинувачення або суворість санкції інкримінованого злочину не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.
Згідно з установленою практикою Європейського суду з прав людини встановлюється існування презумпції на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення від 24.07.2003 у справі «Смирнова проти Росії»). В усіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення від 23.09.2008 у справі «Вренчев проти Сербії»).
Більш того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 у справі «Чахла проти Сполученого Королівства», «будь-яке позбавлення волі має здійснюватись не тільки відповідно до основних процесуальних норм національного права, а також відповідати меті статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11, тобто захищати людину від свавільного позбавлення волі».
Відповідно ч.1 ст. 179 КПК України, особисте зобов*язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов* язки, передбаченні статтею 194 цього Кодексу.
Відповідно до домовленостей між Україною та Російською Федерацією планується одночасне звільнення осіб, які підозрюються (обвинувачуються) у вчиненні злочинів або засуджені, і кримінальні провадження стосовно яких перебувають у провадженні органів досудового розслідування та судах України, на військовополонених українських військовослужбовців та заручників, які утримуються на тимчасово окупованих територіях Донецької і Луганської областей.
З метою реалізації Мирного плану Президента України, на виконання завдань, покладених на Об`єднаний центр з координації пошуку, звільнення незаконно позбавлених волі осіб у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, встановлено, що тримання під вартою ОСОБА_6 може негативно вплинути на процес звільнення заручників з числа військовослужбовців ЗС України та інших осіб, яких було захоплено в полон у зоні проведення антитерористичної операції та операції об`єднаних сил на території Луганської та Донецької областей.
Колегія суддів при зміні запобіжного заходу стосовно ОСОБА_6 виходить з того, що дана дія проводиться виключно з метою реалізації Мирного плану Президента України, на виконання завдань, покладених на Об`єднаний центр з координації пошуку, звільнення незаконно позбавлених волі осіб у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, тому не покладає на обвинуваченого обов*язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.
Окрім того, суд зазначає, що ОСОБА_6 з 31 травня 2014року утримується під вартою, а відповідно до ч.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 2046- VІІІ) із розрахунку один день попереднього ув*язнення за два дні позбавлення волі, загальний строк тримання під вартою обвинуваченого становить більше 10 років.

Виходячи з цього, керуючись вимогами ст.ст.177,178,179,193,194,196,205,206,372,395 КПК України,

постановив:

Клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу стосовно ОСОБА_6 задовольнити частково.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 змінити з тримання під вартою в Державній установі «Харківській слідчій ізолятор» на особисте зобов*язання.
Обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити з-під варти в залі суду негайно.
В іншій частині клопотання залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя

Судді