ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1854/20 Справа № 199/705/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за№0000887, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2020 року щодо:

ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Жовті Води Дніпропетровської області, громадянки України, освіта середня, заміжня, працюючої на посаді торгівельного представника у ТОВ Кондор, на утриманні має малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю учасників провадження:
прокурора: ОСОБА_9
обвинуваченої: ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного ОСОБА_7 покарання змінити та призначити їй покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши їй іспитовий строк 2 роки та без позбавленням її права керування транспортними засобами.
В обґрунтування апеляційних вимог захисник зазначає, що, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд може призначити покарання на підставі ст.69 КК України та не призначати додаткового покарання. Відповідно до ч. 2 ст. 286 КК України додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, в даному випадку не є обов`язковим.
Суд залишив поза увагою, що діяльність обвинуваченої в якості торгового представника, пов`язана з керування транспортними засобами, та це є єдиним та основним джерелом доходу і існування її родини.
Судом не враховано, як пом`якшуючу покарання обставину, - відшкодування моральної шкоди потерпілій.
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України і призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши їй іспитовий строк 3 роки.
На підставі п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Крім того, вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком, 30 жовтня 2019 року, приблизно о 13 годині 33 хвилини, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_10 , рухаючись в світлий час доби по сухому асфальтному покриттю в крайній лівій смузі проїжджої частини вул. Калиновій в м. Дніпро, що має по дві смуги руху у кожному напрямку, з боку вул. Березинської в напрямку вул. Янтарної. Під час руху по вищевказаній вул. Калиновій в зазначений час ОСОБА_7 , грубо порушуючи вимоги Правил безпеки дорожнього руху, не діяла таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, будучи неуважною до дорожньої обстановки, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1., 5.35.2. Правил дорожнього руху України та дорожньою розміткою 1.14.1. Правил дорожнього руху України, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити на смузі свого руху пішохода ОСОБА_11 , який перетинав проїжджу частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху зазначеного автомобіля, не зменшила швидкість руху керованого нею автомобіля, аж до зупинки транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу, для якого може бути створена перешкода чи небезпека, внаслідок чого, на нерегульованому пішохідному переході, в лівій смузі за напрямком свого руху, в районі електроопори № 23, допустила наїзд передньою лівою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_11 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 , грубо порушила вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3 б) та 18.1. Правил дорожнього руху України. Порушення п. 18.1. Правил дорожнього руху України знаходиться у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Смерть ОСОБА_11 наступила 30 жовтня 2019 року на місці дорожньо-транспортної пригоди від сумісної тупої травми тіла: численних переломів кісток скелету та ушкодження внутрішніх органів і ускладнилася шоком, та відповідно до яких зазначені тілесні ушкодження відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню від сумісної тупої травми тіла: численних переломів кісток скелету та ушкодження внутрішніх органів і ускладнилася шоком.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченої та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника та просила залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду, кваліфікація її дій за ч.2 ст.286 КК України, в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі, а доводи захисника про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК України не можуть бути визнані обґрунтованими.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та в повній мірі враховано характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини справи та особу ОСОБА_7 , яка повністю визнала провину, щиро розкаялась та дала критичну оцінку своїм діям, дала правдиві свідчення, висловила жаль з приводу вчиненого, не перешкоджала слідству, активно сприяла розкриттю злочину, повністю відшкодувала завдані збитки потерпілій ОСОБА_12 , має на утриманні малолітнього сина, її чоловік ОСОБА_13 переніс тяжку травму і не працює.

Зазначене суд врахував, як пом`якшуючі покарання обставини.
Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Врахувавши всі викладені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, строком на 4 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки і підстав для застосування ст.69 КК України, колегія суддів не вбачає.

Ухвалюючи рішення про застосування положень ст.ст.75, 76 КК України судом враховано обставини справи, особу ОСОБА_7 , яка вперше притягається до кримінальної відповідальності, наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також, позицію потерпілої щодо виду та міри покарання.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства та дійшов до висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Крім того, санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачене додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за ч.ч. 1, 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керування транспортними засобами, яке застосовується у випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з грубим або повторним порушенням порядку користування таким правом.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції з урахуванням встановлених фактичних обставин кримінального провадження, обґрунтовано призначив ОСОБА_7 додаткове покарання, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

При вирішенні питання про доцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції врахував, як обставини кримінального провадження, яке сталося внаслідок грубого порушення ОСОБА_7 . 1.3, 1.5, 2.3 б) і 18.1 Правил дорожнього руху у звичайній дорожній обстановці, через неуважність, так і тяжкість наслідків від допущених нею порушень, які призвели до смерті людини, а тому, навіть з урахуванням даних про особу обвинуваченої, а також, тверджень захисника про те, що діяльність ОСОБА_7 в якості торгового представника, пов`язана з керування транспортними засобами, та це є єдиним та основним джерелом доходу і існування її родини, рішення суду першої інстанції про доцільність призначення додаткового покарання, на думку колегії суддів, є правильним.

Крім того, здійснювати свою роботу, обвинувачена може і, пересуваючись на міському транспорті, а тому, позбавлення її права керування транспортним засобом не перешкоджатиме її трудовій діяльності.

З огляду на наведене, в апеляційній скарзі захисника відсутні достатні дані та переконливі доводи, які б спростовували висновки суду першої інстанції і давали підстави визнати призначене обвинуваченій покарання, із застосуванням ст. 75 КК України, явно несправедливим через суворість або свідчили б про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зі змісту скарги убачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Отже, колегія суддів з висновком суду першої інстанції погоджується та, з урахуванням вищенаведених обставин, вважає призначене покарання законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів не встановила.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і вмотивованість оскаржуваного вироку, який скасуванню, з викладених в апеляційній скарзі мотивів, не підлягає, а тому, апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 ,обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:
------------------- ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4