Справа № 274/5795/18
Провадження №11-кп/801/364/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2020 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

в режимі відеоконференції:

прокурора ОСОБА_6
адвоката ОСОБА_7
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.12.2019, якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 2 місяців відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сальниця Хмільницького району Вінницької області, проживаючого відповідно до обвинувального акту за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується за п.п. 4, 7 ч. 2 ст. 115 КК України в тому, що він заздалегідь приготувавши знаряддя для вчинення злочину 05.07.2018 безпричинно, навмисно, з метою вбивства, з особливою жорстокістю, з хуліганських мотивів наніс не менше 12 ударів клинком ножа, вбивши таким чином потерпілу ОСОБА_9 .

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Суд, задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою мотивував прийняте рішення тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого насильницького злочину, що потягнув за собою смерть іншої людини. Злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, у санкції статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років.

Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини у своїй практиці ніяким чином не забороняють утримувати особу під вартою, продовжувати строки такого тримання, лише вимагають, щоб рішення національних судів з даних питань були належним чином мотивованими, обґрунтованими та підставними. Зокрема У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 року, на яку посилалася сторона захисту, ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». При розгляді ж цього клопотання по суті встановлено, що вік обвинуваченого, його стан здоров`я (за наявними у суду даними), майновий стан, міцність його соціальних зв`язків, його характеристики не змінились, що свідчить про відсутність зменшення ризиків, в цій частині характеризуючих даних особи. Предметом судового розгляду, як і попереднього разу є обставини, визначені у ст. 331 КПК України.

На даний час допитано лише потерпілих, двох свідків, а подальший судовий розгляд не відбувається виключно у зв`язку з процесуальною поведінкою сторони захисту.

Адвокат ОСОБА_10 у судові засідання не прибуває, причини неявки не повідомляє. Обвинуваченим систематично допускаються порушення порядку у залі судового засідання, ігноруються розпорядження головуючого щодо дотримання порядку судового засідання, постійно заявляються безпідставні клопотання, які унеможливлюють судовий розгляд, обвинувачений прямо зазначив, що він не буде давати можливість здійснювати судовий розгляд, брати участь в судових засідання за складу цієї колегії суддів.

Це в сукупності з іншими обставинами вказує на існування ризику, що обвинувачений і в майбутньому вживатиме заходів для запобіганню відправленню правосуддя, продовжують існувати і ризики, що слугували підставою для обрання запобіжного заходу.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі неповнолітній обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та звільнити його з-під варти.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване рішення є неправосудним, про що буде подана заява на дії судді до компетентних органів.

Обвинувачений зазначає, що ухвала суду постановлена без його присутності, участі його законного представника ОСОБА_11 та адвоката ОСОБА_12 , що у свою чергу обмежило право на захист.

Також вказує, що ухвала суду першої інстанції постановлена неповноважним складом суду, оскільки визначено спеціальних розподіл між суддями справ щодо неповнолітніх.

Щодо призначеного захисника за рахунок держави адвоката ОСОБА_13 зазначає, що під час конфіденційного побачення він повідомив обвинуваченому, що не діє в його інтересах, не знає за якою статтею обвинувачується, ознайомився лише з обвинувальним актом, а тому не буде узгоджувати із обвинуваченим позицію захисту.

Також вважає незаконним його видалення із зали суду, що сталось в ході розгляду питання про відвід адвокату та суддям, не надавши висловити інші наявні відводи.

16.12.2019 у Вінницькому апеляційному суді був призначений розгляд його апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції від 27.10.2019 про продовження строку тримання під вартою, що судді було відомо. Термін дії увхали закінчувався 22.12.2019, але на прохання перенести судове засілання чи розгляд питання про запобіжний захід колегія суддів відмовила. Вважає, що судді свідомо порушили право на оскарження судового рішення.

Звертає увагу, що судове засідання відбулось 11.12.2019, однак оскаржувана ухвала датована 12.12.2019.

Позиції учасників судового провадження.
Згідно ухвали Верховного Суду від 28.01.2020 апеляційна скарга ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.12.2019 щодо продовження строк дії запобіжного заходу надійшла для розгляду по суті до Вінницького апеляційного суду 03.02.2020 та призначена до розгляду в режимі відеоконференції з ДУ «Житомирська УВП №8» з ОСОБА_8 , а також з Житомирським апеляційним судом за участю прокурора на 06.02.2020 у відповідності з вимогами ч.2 ст.422 КПК України, про що секретар судового засідання телефоном та на відомі електроні адреси повідомила всіх учасників.
Зважаючи на ту обставину, що захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_13 , який приймав участь при продовженні строку тримання під вартою обвинуваченому 11.12.2019 в Бердичівському міськрайоному суді відмовився приймати участь в апеляційному розгляді, оскільки був призначений на одну процесуальну дію, повноваження іншого захисника адвоката ОСОБА_12 у відповідності до вимог ст.50 КПК України підтверджені не були, враховуючи, що обвинувачений є неповнолітнім, 05.02.2020 ОСОБА_8 призначено адвоката через Житомирський регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
06.02.2020 розгляд справи був відкладений на 26.02.2020 за клопотанням адвоката та прокурора з метою повідомлення законного представника неповнолітнього обвинуваченого та адвоката ОСОБА_12 почтовими повідомленнями, які повернулись за закінченням терміну зберігання.
26.02.2020 в судове засідання не з`явились ні законний представник неповнолітнього обвинуваченого, ні адвокат ОСОБА_12 , а обвинувачений ОСОБА_8 відмовився брати участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, про що суду повідомив представник колонії.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26.02.2020 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_7 про його етапування до Вінницького апеляційного суду для безпосередньої участі в судового засідання та вирішено розгляд його апеляційної скарги здійснювати в режимі відеоконференції.

Враховуючи, що адвокат ОСОБА_12 знала про розгляд апеляції обвинуваченого, оскільки надіслала до суду «зауваження» щодо її неналежного повідомлення про судове засідання та поведінку учасників сторони захисту в інших судових засідань в даному провадженні, колегія суддів розцінює відмову обвинуваченого ОСОБА_8 , законного представника ОСОБА_11 та адвоката ОСОБА_12 від участі у цьому судовому засіданні як зловживання своїми процесуальними правами, з метою перешкодити судовому розгляду в розумні строки, а тому вирішили провести засідання за їх відсутності.
Заслухавши доповідача, думку адвоката ОСОБА_7 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу та скасувати ухвалу судді, прокурора, яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги та просила залишити оскаржувану ухвалу без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Мотиви Суду.
Як убачається з матеріалів клопотання ОСОБА_8 обвинувачується за п.п. 4, 7 ч. 2 ст. 115 КК України в умисному вбивстві, вчиненому з особливою жорстокістю та з хуліганських мотивів.

Відповідно до ст. 492 КПК України за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, до неповнолітнього з урахуванням його вікових та психологічних особливостей, роду занять може бути застосовано один із запобіжних заходів, передбачених цим Кодексом.

Затримання та тримання під вартою можуть застосовуватися до неповнолітнього лише у разі, якщо він підозрюється або обвинувачується у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину, за умови, що застосування іншого запобіжного заходу не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним у статті 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Отже, основною метою продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора та продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, оскільки санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років (щодо неповнолітнього), тобто злочин є особливо тяжким.

На даний час допитано лише потерпілих, двох свідків, а подальший судовий розгляд не відбувається виключно у зв`язку з процесуальною поведінкою сторони захисту, що свідчить про намагання перешкодити ухвалити рішення.

Місцевий суд також вірно констатував, що умови домашнього арешту, навіть цілодобового при застосованих електронних засобах контролю, не зможуть в повній мірі запобігти цьому ризику. Внаслідок систематичного порушення порядку в залі судових засідань обвинувачений неодноразово видалявся з зали, що викликає обґрунтований сумнів у можливості дотримання ним зобов`язань, які суд мав би покласти на нього у випадку зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на будь-який інший.

Поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 свідчить, що він може незаконно впливати на учасників кримінального провадження або ж переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за скоєне.

Необґрунтованими жодним чином є твердження про недотримання порядку розподілу даної справи, що не підтверджується доказами та переконливими аргументами, оскільки клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу розглядається тим же складом суду, що й обвинувальний акт відповідно до вимог ст.331 КПК України.

Суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо порушення права на участь у судовому засіданні, оскільки під час судового розгляду 11.12.2019 неповнолітній обвинувачений неодноразово допускав порушення порядку, у зв`язку із чим був видалений із зали суду. Його законний представник після цього самовільно покинула залу судового засідання, не бажаючи брати участі у ньому, а тому рішення суду першої інстанції про можливість розгляду клопотання без їх участі вірне.

На думку Суду, надуманими є твердження про те, що адвокат ОСОБА_13 не належним чином захищав інтереси неповнолітнього обвинуваченого, оскільки адвокат виконував свої обов`язки та заперечував у суді щодо задоволення клопотання прокурора, при цьому звертав увагу суду, що обвинувачений є неповнолітнім, має міцні сімейні зв`язки, що дає змогу запобігти наявним щодо нього ризикам шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

З огляду на вказане, Суд приходить висновку, що місцевий суд забезпечив можливість обвинуваченому та законному представнику у повному обсязі реалізувати свої процесуальні права, однак останній, внаслідок своєї поведінки, яка виходила за межі дозволеного, самостійно створив обставини, при яких суд видалив його із зали судового засідання. Його ж законний представник також не захотіла бути після його у судовому засіданні та представляти інтереси обвинуваченого.

Тяжкість злочину свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.7.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, колегія суддів вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 може переховуватись від суду або ж незаконно впливати на учасників судового провадження.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зав`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що судове засідання у суді першої інстанції відбулось 11.12.2019 року, однак в ухвалі було зазначено 12.12.2019, після чого дата розгляду виправлена суддею, хоч і є обґрунтованими, оскільки судовий розгляд відповідно до наявного журналу судового засідання (а.с. 15-17) здійснювався 11.12.2019, але не є підставою для скасування законного та вмотивованого рішення.

З огляду на вказане, обґрунтованим є ризик того, що в разі застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, щодо останнього можливе настання ризиків, зазначених у п.1, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Порушень вимог КПК України, які б могли стати підставою для скасування ухвали суду по справі не встановлено, тому враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 405, 407, 422, 492 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.12.2019, якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 2 місяців відносно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4