Дата документу 02.07.2020 Справа№ 316/1486/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/673/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №316/1486/16-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

представника потерпілої ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, потерпілої ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_10 на вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 квітня 2018 року, яким

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Зарічного Скопінського району Рязанської області Російської Федерації, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_11 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

07 серпня 2016 року о 23 годині 20 хвилин водій ОСОБА_11 , керуючи автомобілем «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині пр.Будівельників в м.Енергодар Запорізької області з боку пр.Енергетиків в напрямку вул.Української. В цей же час, в зустрічному йому напрямку, зі швидкістю не менше 87,3 км/год., що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті, рухався мотоцикл «Musstang MT250-10B», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_12 . В якості пасажира на мотоциклі перебувала ОСОБА_13 .

Наближаючись до перехрестя пр.Будівельників з вул.Центральною, водій ОСОБА_11 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити мотоцикл «Musstang MT250-10B», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_12 , перед зміною напрямку свого руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не дав перевагу в русі транспортному засобу, що рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо, та почав виконання маневру повороту наліво, виїхавши при цьому на смугу руху мотоцикла «Musstang MT250-10B», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_12 . Своїми діями водій ОСОБА_11 порушив вимоги п.п.10.1, 16.13 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: п.10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п.16.13. «Перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч».

Внаслідок порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_11 , керуючи автомобілем «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 скоїв зіткнення з мотоциклом «Musstang MT250-10B», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_12 . Порушення водієм ОСОБА_11 вимог п.п.10.1, 16.13 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій мотоциклу ОСОБА_12 та його пасажир ОСОБА_13 отримали тілесні ушкодження від яких в ДЗ «СМСЧ №1» м.Енергодара померли.

Дії ОСОБА_11 кваліфіковано за ч.3 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК обвинуваченого звільнено від відбування основного покарання з випробуванням строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільні позови, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційних скаргах:

- прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, просив вирок скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_11 покарання за ч.3 ст.286 КК у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Свої вимоги мотивував тим, що суд при призначенні мінімального покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст.75 КК недостатньо врахував, що обвинуваченим вчинено тяжкий злочин, яким позбавлено життя двох людей, що становить непомірну втрату для потерпілих. Не врахував суд і позицію потерпілих щодо призначення обвинуваченому реальної міри покарання. Крім того, при призначенні покарання суд помилково взяв до уваги такі обставини, що пом`якшують покарання, як щире каяття та активне сприяння злочину. Адже спочатку обвинувачений визнавав свою вину, а у подальшому змінив свою позицію до скоєного та став визнавати свою провину частково, завдану потерпілим шкоду відшкодував частково, що свідчить про відсутність у обвинуваченого щирого каяття, а тому воно має бути виключеним з вироку;

- потерпіла ОСОБА_7 просила вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_11 покарання за ч.3 ст.286 КК у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. ЇЇ позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути солідарно з ОСОБА_11 та ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на її користь моральну шкоду в розмірі 800 000 грн. Стягнути солідарно з ОСОБА_11 та ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_14 моральну шкоду в розмірі 800 000 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що суд, призначаючи покарання обвинуваченому та визначаючи розмір заподіяної ним шкоди, належним чином не врахував тяжкість вчиненого злочину, внаслідок якого загинуло двоє людей, та відсутність у обвинуваченого щирого каяття. Крім того, звільняючи обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК, суд належним чином не мотивував свого такого рішення. При цьому суд не врахував, що обвинувачений грубо порушив ПДР, щиро не розкаявся у вчиненому. Не врахував суд і думку потерпілих, які наполягали на призначенні обвинуваченому реальної міри покарання. При вирішенні її цивільного позову суд не врахував, що внаслідок вчиненого злочину настала смерть її доньки, син якої залишився без матері та тепер перебуває на її утриманні. Вона та її онук постійно переживають душевні страждання, змінився звичайний спосіб її життя та погіршився стан її здоров`я. Крім того, суд безпідставно відмовив у задоволенні її позову до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», адже цивільно-правова відповідальність обвинуваченого була забезпечена даною страховою компанією;

- представник потерпілої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_11 покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років та задовольнити в повному обсязі позовні вимоги потерпілої ОСОБА_8 в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 700 000 грн. Свої вимоги мотивував тим, що суд безпідставно визнав в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, щире каяття. Адже обвинувачений свою вину визнав частково, не розкаявся та жодного разу за весь час судового розгляду не попросив вибачення у потерпілої ОСОБА_8 та лише в останньому слові «видавив» з себе слова вибачення. Крім того, суд не врахував, що в результаті дій обвинуваченого загинуло двоє людей. А тому призначене обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.75 КК не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через свою м`якість. Також суд безпідставно частково задовольнив позов потерпілої ОСОБА_8 . Адже смерть єдиного сина є непоправною втратою для потерпілої, яка завдала великих моральних страждань, а тому позов потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди повинен бути задоволений в повному обсязі;

- захисник просив вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого. Свої вимоги мотивував тим, що суд не надав оцінки тому факту, що в крові водія мотоцикла ОСОБА_12 виявлено алкоголь у кількості 1,5 проміле, що відповідає середній тяжкості сп`яніння, а також те, що він, управляючи мотоциклом, рухався з перевищенням допустимої швидкості руху, не мав посвідчення водія та не мав захисного шолому. Також суд не надав оцінки тому факту, що щодо ОСОБА_12 по факту даної ДТП було внесено відомості до ЄРДР за ч.2 ст.286 КК та кримінальне провадження було закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_12 . Таким чином є підстави вважати, що ДТП могла статися по вині обох водіїв, так як за висновком експертизи порушення ПДР ОСОБА_11 і ОСОБА_12 знаходяться в причинному зв`язку з ДТП. При дослідженні запису з камер спостереження суд не надав оцінки запису з камери №4, з якого вбачається, що саме легковий автомобіль, який зафіксований на даному відеозаписі і який рухався позаду мотоцикла, міг бути чинником того, що світло його фар не давало можливості обвинуваченому розгледіти мотоцикл, так як світло фар мотоцикла і автомобіля зливалось в одну світлову пляму, і сам мотоцикл у світлі фар був непомітним, що знайшло своє підтвердження при дослідженні доказів, на які суд не звернув уваги. Відтак обвинувачений, розпочинаючи маневр повороту на ліво, об`єктивно не мав технічної можливості виявити своєчасно мотоцикл. При призначенні покарання обвинуваченому судом не було враховано винні дії іншого учасника ДТП з вини якого загинула його пасажирка, що може бути враховано в якості пом`якшуючої покарання обставини. Крім того, при вирішенні цивільних позовів суд не врахував, що шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. Також судом не було враховано, що в результаті умисних винних дій ОСОБА_12 , від яких він сам загинув, була спричинена матеріальна і моральна шкода потерпілим. Обвинувачений добровільно відшкодував потерпілим шкоду в розмірі 151 000 грн., а тому підстави для задоволення позовних вимог потерпілих відсутні.

Також захисник просив під час апеляційного розгляду дослідити зазначені в його скарзі докази.

Оскільки попередньою ухвалою Запорізького апеляційного суду від 23.05.2019 року даний вирок суду в частині вирішення цивільних позовів скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства і дане судове рішення в цій частині касаційним судом не переглядалось, при новому апеляційному розгляді правильність рішення суду першої інстанції щодо цивільних позовів в цій справі також не вирішувалось і рішення за ними не приймалось.

Заслухавши доповідь судді, потерпілих та представника потерпілої, які повністю підтримали апеляційні скарги прокурора, потерпілої та представника потерпілої та заперечили проти апеляційної скарги захисника; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечили проти апеляційних скарг прокурора, потерпілої, представника потерпілої; прокурора, який повністю підтримав апеляційну скаргу прокурора, що її подав, частково підтримав апеляційні скарги потерпілої, представника потерпілої та заперечив проти скарги захисника; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги прокурора, потерпілої ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що рішення суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК, ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

Так, в основу обвинувального вироку суду першої інстанції обґрунтовано покладено покази свідків, які надали пояснення про відомі їм обставини даного провадження.

Рішення суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується також даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції. Зокрема, даними протоколів огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, висновків судово-медичних експертиз, протоколів проведення слідчих експериментів, висновку судової інженерно-транспортної експертизи №651/16 від 14.09.2016 року.

Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в їх сукупності достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Належність, допустимість та достовірність цих доказів сторонами кримінального провадження не оспорюються.

Колегія суддів ставиться критично до заперечень апеляційної скарги захисника про те, що суд лише перелічив у вироку докази, не зазначивши, які обставини вони підтверджують. Адже зі змісту вироку вбачається, що суд у вироку розкрив зміст доказів, провів їх ґрунтовний аналіз та з вироку є зрозумілим логічний зв`язок цих доказів з фактом злочину.

Крім того, вимагаючи скасувати вирок суду захисник виходив з того, що обвинувачений, розпочинаючи маневр повороту на ліво, об`єктивно не мав технічної можливості виявити своєчасно мотоцикл, оскільки був засліплений світлом фар автомобіля, який рухався одразу після мотоцикла.

Проте такі заперечення сторони захисту були предметом перевірки суду першої інстанції під час судового розгляду та обґрунтовано оцінені судом критично. Адже було встановлено міським судом і додатково перевірено апеляційним судом, що обвинувачений має задовільний зір. Не дивлячись на те, що ДТП сталася в темний час доби, ділянка проїжджої частини мала добре штучне освітлення всієї дороги, по якій рухався мотоцикл «Musstang MT250-10B» під керуванням водія ОСОБА_12 (т.2 а.п.82).

Дослідженням запису камери з відеозапису ДТП (т.2 а.п.135) встановлено, що наступний автомобіль (схожий на модель ВАЗ 2108), який рухався за мотоциклом ОСОБА_12 , дістався місця ДТП більш ніж через 30 секунд з моменту ДТП, що за умови руху даного автомобіля в населеному пункті з дозволеною швидкістю 50 км/год становить більш ніж 420 метрів позаду від мотоцикла «Musstang MT250-10B». Таким чином, засліпити водія ОСОБА_11 на шляху, що має добре штучне освітлення, на такій відстані вказаний автомобіль ніяк не міг. З цих же підстав мотоцикл «Musstang MT250-10B» під керуванням водія ОСОБА_12 не міг, так би мовити, «приховатися» в світлі ліхтарів вказаного автомобіля.

Таким чином, на переконання колегії суддів, такі твердження сторони захисту ґрунтуються лише на усних запереченнях та нічим об`єктивно не підтверджені.

Наявність в діях водія ОСОБА_12 невідповідностей вимогам ПДР, які також перебували в причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди, не ставлять під сумнів висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого. Адже, з огляду на те, що за наслідками ДТП саме потерпілий ОСОБА_12 та його пасажир отримали тілесні ушкодження від яких наступила їх смерть, суд дійшов правильного висновку, що в діях обвинуваченого ОСОБА_11 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК, кваліфікуючими ознаками якого є порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб.

Крім того, характер дій водія ОСОБА_12 був врахований судом першої інстанції у сукупності з іншими встановленими обставинами кримінального провадження, в тому числі і при призначенні обвинуваченому покарання.

Посилання захисника на керування водієм ОСОБА_12 мотоциклом в стані алкогольного сп`яніння, без посвідчення водія та без захисного шолому з огляду на вимоги ч.1 ст.337 КПК не є предметом судового розгляду у даному кримінальному провадженні, але можуть бути враховані судом при вирішення питання про визначення розміру відшкодування завданої обвинуваченим шкоди в бік її істотного зменшення.

Враховуючи зазначене апеляційна скарга захисника в іншій її частині визнається необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора, потерпілої, представника потерпілої про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, то колегія суддів вважає їх слушними виходячи з такого.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно приписів ч.1 ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, послався на обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодовування завданих збитків, врахував дані про особу ОСОБА_11 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має позитивні характеристики, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Суд також врахував відсутність обставин, що обтяжують покарання, тому дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_11 основного покарання на строк, що є мінімально можливим за санкцією ч.3 ст.286 КК.

Разом із цим, свого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК суд першої інстанції належним чином не мотивував, не обґрунтував підстав, з огляду на які він дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_11 без відбування покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, який згідно з вимогами ст.12 КК є тяжким, а також наслідків, які настали від вчиненого кримінального правопорушення, а саме спричинення ОСОБА_12 та ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень, в результаті чого останні загинули.

Окрім того, залишилися поза належною увагою позиції потерпілих, які наполягали на призначенні обвинуваченому суворого покарання у виді позбавленні волі.

З урахуванням зазначених обставин колегія суддів вважає, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі положень ст.75 КК за обставин, встановлених судом першої інстанції, є необґрунтованим й таким, що не сприяє меті покарання - виправленню обвинуваченого і попередженню вчинення ним нових злочинів.

Крім того, судова колегія зважає на те, що попередня ухвала Запорізького апеляційного суду від 23.05.2019 року, якою оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання ОСОБА_11 було залишено без змін, 15.01.2020 року була скасована ухвалою Касаційного кримінального суду Верховного Суду саме через необґрунтоване застосування інституту звільнення від відбування покарання відповідно до ст.75 КК.

Скасовуючи зазначену ухвалу апеляційного суду касаційний суд зазначив, що за умови підтвердження обвинувачення ОСОБА_11 у тому ж обсязі, за наявності тих самих даних про особу обвинуваченого та обставин, що впливають на призначення покарання, призначення ОСОБА_11 покарання із застосуванням ст.75 КК слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч.2 ст.439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді.

Оскільки за наслідками нового апеляційного розгляду обсяг висунутого ОСОБА_11 обвинувачення не зменшено, а колегія суддів не встановила інших суттєвих обставин, які могли би вплинути на питання звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з огляду на наведені приписи процесуального закону судова колегія вважає за необхідне вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням скасувати з одночасним ухваленням в цій частині нового вироку.

При цьому колегія суддів не може погодитися із вимогами апеляційних скарг прокурора, потерпілої, представника потерпілої про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді 6 років та 10 років позбавлення волі відповідно. Оскільки розмір призначеного обвинуваченому покарання відповідає загальним засадам призначення покарання та є достатнім для його виправлення. Переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість призначеного обвинуваченому покарання через м`якість, в апеляційних скаргах не наведено.

Крім того, в апеляційних скаргах прокурор, потерпіла, представник потерпілої стверджували про відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого. Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений добровільно частково в значному розмірі відшкодував потерпілим завдану їм шкоду, попросив вибачення у потерпілих, висловив свій жаль з приводу того, що сталося, а також зазначив про свій намір і в подальшому відшкодовувати потерпілим моральну шкоду. Крім того, під час повторного апеляційного розгляду обвинувачений додатково сплатив на користь потерпілої ОСОБА_7 20 000 грн., надав виключно позитивні характеристики з місця роботи. Відтак, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_11 не розкаявся у вчиненому злочині, а призначене йому покарання є явно несправедливим.

Доводи апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_7 , а також представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 та захисника щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів не можуть бути предметом перевірки, оскільки попередньою ухвалою апеляційного суду вирок суду в частині вирішення цивільних позовів скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги прокурора, потерпілої ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 квітня 2018 року щодо ОСОБА_11 в цій справі в частині звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_11 покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня затримання ОСОБА_11 і приведення вироку до фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4