30.04.2020 Справа № 490/2348/20
н/п 1-кп/490/504/2020
Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________
У Х В А Л А
27 квітня 2020 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника - адвоката ОСОБА_8
провівши підготовче судове засідання щодо обвинувального акту, складеного за результатами досудового розслідування обставин кримінального провадження №0003851, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, -
В С Т А Н О В И В :
23 квітня 2020 року до Центрального районного суду м. Миколаєва з Миколаївської місцевої прокуратури №1 надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України. Ухвалою суду від 24.04.2020 року призначено підготовче судове засідання на 27.04.2020 року.
В підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні, посилаючись на те, що досудове розслідування проведено у відповідності до вимог КПК України, а справа підсудна Центральному районному суду м. Миколаєва.
Захисник ОСОБА_8 залишив питання про призначення обвинувального акту на розсуд суду.
Обвинувачений ОСОБА_7 просив, у разі призначення обвинувального акту, розглядати справу судом присяжних.
Суд, вислухавши думку учасників справи, вивчивши обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, інші долучені до них документи приходить до висновку про необхідність повернення обвинувального акту прокурору з наступних підстав.
Відповідно до п.3 ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд повертає обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Вимоги до складання та змісту обвинувального акту і реєстру матеріалів досудового розслідування встановлюються статтями 291 та 109 КПК України відповідно.
Відповідно до ст.291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, розмір завданої кримінальним правопорушення шкоди, тощо.
Згідно зі ст.7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких зокрема відносяться: верховенство права, законність, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, публічність, диспозитивність, гласність і відкритість судового провадження та розумність його строків, а за ст.283 цього Кодексу, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчинення кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Як слідує з положень ст.91 вказаного Кодексу, у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та вид і розмір завданої кримінальним правопорушенням шкоди, що виходячи з суті цієї статті має відображатися в обвинувальному акті, а формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, згідно з диспозицією певної статті КК України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.
Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за змістом п.13 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.
Так, у формулюванні обвинувачення, що викладено в обвинувальному акті наведені відомості про участь у здійсненні заздалегідь розробленого плану ОСОБА_7 щодо здійснення розбійного нападу в якості співучасника ОСОБА_9 , а саме: «Надалі в 20-х числах жовтня 2019 року, більш точної дати у ході досудового розслідування встановити не виявилося можливим, ОСОБА_7 готуючись до вчинення розбійного нападу, шляхом підшукання співучасника, підійшов до свого знайомого ОСОБА_9 (матеріали відносно якого виділені в окреме провадження) з яким він підтримував дружні відносини та запропонував здійснити напад на особу на території м. Миколаєва з метою заволодіння майном…на що ОСОБА_9 надав згоду на вчинення злочину». (а.с.6, абзац 2) Далі обвинувальний акт містить відомості про спільну участь ОСОБА_9 разом із обвинуваченим у реалізації зазначеного злочинного плану, конкретний розподіл ролей між ними у вчиненні злочинного посягання на потерпілого ОСОБА_10 та опис злочинних дій ОСОБА_9 , зокрема: «Таким чином, ОСОБА_9 , діючи відповідно до розробленого ОСОБА_7 плану, за попердньою змовою осіб, маючи на меті напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя і здоровя особи, підійшов до ОСОБА_10 сзаду, обхопив останього правою рукою за шию, а лівою рукою затулив рота потерпілому.» (а.с. 7 абзац 3). Крім того, обвинувальний акт містить відомості щодо участі ОСОБА_9 в утриманні ОСОБА_10 під час нанесення ОСОБА_7 декількох ударів ножем в область грудної клітини спереду, подальшому переносі тіла ОСОБА_10 з метою уникнення викриття злочину, а також спільного розпорядження майном потерпілого. (а.с.7, абзац 6,8; арк.8, абзац 4)
Тобто, обвинувальний акт містить ствердження про вчинення злочину не тільки обвинуваченим ОСОБА_11 , але й ОСОБА_9 , який не має такого статусу. Більше того, за поясненнями прокурора наданими в судовому засіданні, що підтверджуються реєстром матеріалів досудового розслідування, ОСОБА_9 у кримінальному провадженні №0003851 має статус свідка (п.39, 72), і про жодну підозру йому не повідомлялося.
Тому колегія суддів вказує на порушення презумпції невинуватості ОСОБА_9 при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювані обвинувачення, оскільки в обвинувальному акті, викладаючи фактичні обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого злочину, прокурором у обвинуваченні, яке він вважає встановленим, здійснено виклад кримінально караних дій з боку іншої конкретної особи, а саме ОСОБА_9 , який не є обвинуваченим в цьому провадженні та позбавлений права на захист при розгляді цього кримінального провадження, що свідчить про порушення його права на здійснення судового розгляду висунутого йому обвинувачення.
Неприпустимість зазначення у формулюванні обвинувачення осіб, яким не пред`явлено обвинувачення узгоджується із практикою ЄСПЛ, у висновках якого відображений принцип, що забороняє формування передчасної позиції суду, яка б відображала думку про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Зокрема у справі «Хужін та інші проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що положення ч.2 ст. 6 Конвенції (презумпція невинуватості) спрямоване на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий суд упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді.
За таких обставин, на думку колегії суддів, при здійсненні судового розгляду кримінального провадження в межах поданого прокурором обвинувального акту, в якому фактично зазначається як співучасник скоєння кримінального правопорушення свідок ОСОБА_9 , не представляється за можливе реалізувати його право на захист в судовому засіданні. Натомість, міжнародні стандарти у галузі, судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом, на справедливий судовий розгляд. Так, відповідно до частини другої статті 6 Конвенції про захист, прав людини і основоположних свобод, частини другої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні, права, частини першої статті 11 Загальної декларації прав людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Тому, такий виклад обвинувачення щодо ОСОБА_7 є неприпустимим, оскільки містить посилання на вчинення злочинів у співучасті з особою, яка не є обвинуваченим в даному кримінальному провадженні та вказують на порушення вимог Конституції України та КПК України.
Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє зробити висновок про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, що унеможливлює призначення його до судового розгляду, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне повернути обвинувальний акт прокурору як такий, що не відповідає КПК України.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність повернення обвинувального акту в кримінальному провадженні №0003851, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України - прокурору, який направив його до суду.
Крім того, прокурор в підготовчому судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою закінчується, а підстав для зміни запобіжного заходу немає, та наявні ризики передбачені ч.1 ст.177 КПК України. ОСОБА_7 , обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого кримінального правопорушення, санкція статті якого передбачає позбавлення волі на строк від десяти років позбавлення долі до довічного позбавлення волі, що дає підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності. Обвинувачений може незаконно впливати на свідків, знищити докази у справі. Інший запобіжний захід не може гарантовано запобігти ризикам відповідно до ст.177 КПК України. Крім того, прокурор звертає увагу на неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів.
Обвинувачений та захисник не заперечували проти застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Вислухавши думки учасників процесу щодо вказаних клопотань, вивчивши надані сторонами документи, суд приходить до наступного.
Згідно ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Згідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є, зокрема, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Враховуючи, що здійснення процесуальних дій з боку сторони обвинувачення, що стали причиною для повернення обвинувального акту неможливо завершити до закінчення строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тобто до 30 квітня 2020 року, суд, не роблячи передчасних висновків, щодо вини обвинуваченого ОСОБА_7 , не даючи оцінки жодному доказу зібраному у справі встановлює наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ст. 177 КПК України, а саме - ризику втечі та переховування від суду з огляду на суворість покарання, яке може бути призначене обвинуваченому у разі визнання винним, характеру злочинів за яким висунуто обвинувачення, за яке передбачене у тому числі довічне позбавлення волі. Крім того, суд звертає увагу, що ОСОБА_7 не має міцних соціальних звязків, не має законних джерел доходів, що може призвести до вчинення аналогічних злочинів. На зазначене також вказує, що він раніше двічі притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів за що відбував покарання у місцях позбавлення волі. Крім того, йому відомі анкетні данні та місце навчання неповнолітнього свідка ОСОБА_9 , покази якого є надзвичай важливими у цьому кримінальному провадженні. У зв`язку з цим, суд доходить до висновку про доцільність продовження строку дії обраного обвинуваченому ОСОБА_7 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 24 години 00 хвилин 23 червня 2020 року. Крім того, суд враховує положення ч.5 ст.176 КПК України щодо неможливості застосування при цьому більш м`яких запобіжних заходів або визначення альтернативної застави.
За таких підстав, суд вважає, що клопотання прокурора є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314-316, 323, 331 КПК України, -

У Х В А Л И В :
Обвинувальний акт, складений за результатами досудового розслідування обставин кримінального провадження №0003851, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України - повернути прокурору.
Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити до 23 червня 2020 року включно.
На ухвалу в частині повернення обвинувального акту та продовження запобіжного заходу може бути подано апеляційну скаргу до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом семи днів з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3