ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/821/279/20 ЄУНСС: 693/1061/19 Категорія: ч. 1 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді суддів з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000337 від 25.07.2018 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 04 грудня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Старокозаче Білгород-Дністровського району Одеської області, українець, громадянин України, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспорними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком в 2 (два) роки та покладено обов`язки, передбачені ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Прийнято рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на проведення експертиз в загальній сумі 3802, 06 грн.

Скасовано арешти накладені на автомобілі марки «HYUNDAI MATRIX», р.н. НОМЕР_1 та «ЗАЗ 1102» р.н. НОМЕР_2 та повернуто їх власникам,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 25.07.2018 близько 10 год. 10 хв., під час руху автомобілем «HYUNDAI MATRIX», р.н. НОМЕР_1 на 163 км. + 575м автодороги «Київ - Одеса» в напрямку м. Одеса, в порушення вимог п.2.3. б) про те, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі та п. 13.1 про те, що водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, керуючи транспортним засобом у світлу пору доби, не був уважним, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху керованого ним транспортного засобу, не дотримав безпечної дистанції, в результаті чого допустив зіткнення передньою правою частиною свого автомобіля з автомобілем «ЗАЗ 1102», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , який рухався в попутному напрямку.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ЗАЗ 1102», р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 05-7-01/811 від 25.10.2018, отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому лівої малогомілкової кістки, скальпованої рани задньої поверхні лівої гомілки, термічного опіку полум`ям правого передпліччя ІІА-ІІ Б ст. 2%, що відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Згідно висновку експерта № 4/442 від 13.08.2019, в дорожній обстановці, що склалась, водій автомобіля «HYUNDAI MATRIX», р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «HYUNDAI MATRIX», р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 , а саме вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно - небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції змінити через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок надмірної суворості і призначити йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу, без подальшого застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Апелянт зазначає, що призначене йому покарання у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами є занадто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення.

Стверджує, що дані про його особу та наявність обставини, що пом`якшує його покарання, за відсутності обставин, що його обтяжує, дають підстави для призначення альтернативного покарання, зокрема, у виді штрафу, яке є достатнім та необхідним і відповідатиме загальним засадам призначення покарання і його меті.

Будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце апеляційного розгляду в судове засідання не з`явилась потерпіла ОСОБА_9 , яка в заяві від 20.02.2020 просила судові засідання проводити за її відсутності, а також висловила власну позицію по суті заявлених обвинуваченим апеляційних вимог, які просила залишити без задоволення, вважаючи вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 04.12.2019 законним та обґрунтованим, а призначене судом покарання достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_7 в підтримку апеляційних вимог в повному обсязі з підстав наведених в апеляційній скарзі, прокурора про законність, обгрунтованість вироку суду першої інстанції і безпідставність апеляційних вимог обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 до задоволення не належить.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим та ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального, і кримінального процесуального закону.

Вказаним вимогам кримінального процесуального закону вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 04.12.2019 цілком відповідає.

Зокрема, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом в повному обсязі, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України та учасниками судового провадження не оспорюється.

Кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, колегія суддів визнає правильною.

Вирішуючі по суті апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо надмірної суворості призначеного покарання, колегія суддів виходить з тих міркувань, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Покарання, як про це зазначено в положеннях ст. 65 КК України, призначається з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин призначається покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, зокрема, апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, на виконання вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в повній мірі врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, що, з огляду на положення ст. 12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, вчинений з необережності, наслідки його вчинення для потерпілої, характер допущених обвинуваченим порушень безпеки правил дорожнього руху, який керував транспорним засобом в тверезому стані, дані досудової доповіді про середній рівень ризику ймовірності вчинення обвинуваченим повторного правопорушення, який не становить небезпеку для суспільства та можливість його виправлення без позбавлення чи обмеження волі на певний строк; дані про особу винуватого, який за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; в якості обставин що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, за відсутності обставин, що його обтяжує, і обгрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання в межах, передбачених санкцією статті КК України у виді обмеження волі на певний строк, із звільненням від його відбування з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком в 2 роки, з покладанням обов`язків, передбачених ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Колегія суддів також цілком погоджується з призначенням обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки внаслідок порушення останнім правил безпеки дорожнього руху потерпіла отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Крім того судом обгрунтовано враховано дані про те, що обвинувачений, після вчиненого ним 25.07.2018 кримінального правопорушення, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі 23.01.2019 за ст. 124 КУпАП, тобто за скоєння правопорушення на транспорті. З огляду на наведене, доводи ОСОБА_7 про призначення йому покарання без подальшого застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів визнає необгрунтованими.

Підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.ст. 69, 69-1КК України колегія суддів не вбачає, оскільки вид та розмір призначеного ОСОБА_7 покарання вважає справедливим, таким, що відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Колегія суддів не знаходить підстав і для призначення ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, враховуючи позицію потерпілої ОСОБА_9 , викладену нею в заяві від 20.02.2020, а також дотримуючись загальних засад призначення покарання про те, що покарання у виді штрафу призначається судом з урахуванням майнового стану особи. Обвинувачений суду першої інстанції особисто зазначав, що потерпілій завдану ним шкоду він не відшкодував, оскільки не має на це коштів. При цьому приймається до уваги, що обвинувачений, заявляючи вимоги про призначення йому покарання у виді штрафу, не підтвердив будь-якими належними доказами можливість його сплати.

Суд апеляційної інстанції, з огляду на положення ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і вправі вийти за її межі, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого. Тому, колегія суддів не розглядає можливість призначення обвинуваченому інших більш м`яких покарань, передбачених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки вони належать виконанню реально, без можливості застосування положень ст. 75 КК України, що, з урахуванням практики ВС, тягне за собою ухвалення нового вироку, тобто погіршення становища особи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що вирок районного суду щодо ОСОБА_7 є законним і обґрунтованим, а підстави, передбачені ст. 409 КПК України, в тому числі з наведених в апеляційній скарзі даних, для його скасування чи зміни відсутні.

Колегія суддів наголошує, що з огляду на положення ст. 118, ч. 4 ст. 374 КПК України стягненню підлягають процесуальні витрати, а не судові, як зазначено у вироку Монастирищенського районного суду Черкаської області від 04.12.2019, однак наведене, за необхідністю, підлягає виправленню в порядку ст. 379 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, п. 1 ч.1 ст. 407, ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 04 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців, в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий :

Судді :