ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1664/20 Справа № 201/6245/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні № 0000299 від 04 лютого 2019 року за апеляційною скаргою захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які діють в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2020 року про продовження строку тримання під вартою щодо:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Макіївка Донецької області, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5, 7, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК України,
За участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_10 ,
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , -
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2020 року продовжено строк тримання під вартою до 05 червня 2020 року обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , відмовлено в задоволенні клопотання захисників про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт щодо останніх.
Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які враховувались при застосуванні до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не відпали і не зменшились, оскільки ОСОБА_9 і ОСОБА_8 продовжують обвинувачуватись у скоєнні тяжкого та особливо тяжкого кримінального правопорушення, при цьому, за останнє передбачене максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі, судовий розгляд кримінального провадження не завершено, не допитані заявлені сторонами провадження свідки, у зв`язку з чим, враховуючи принцип безпосереднього дослідження доказів судом, обвинувачені мають можливість переховуватись від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Вказує, що з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характеру інкримінованого стороною обвинувачення діяння, беручи до уваги особи обвинувачених та обставини застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити виконання покладених на обвинувачених процесуальних обов`язків та запобігти вищезазначеним ризикам.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які діють в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченим більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що підозра є необґрунтованою, обвинувачення ґрунтується виключно на показаннях свідків, які в ході допиту крім потрібних прокурору даних не вказали жодних обставин того дня, які б вказували на те, що вони дійсно перебували у вказаний ними час та день в конкретних місцях.
Вказує, що на даний час ОСОБА_8 та ОСОБА_11 вже тривалий час, більше року утримуються під вартою. Слідчий суддя в своїй ухвалі не наводить чітких підстав для висновку, щодо наявності ознак переважання суспільного інтересу над принципом поваги до особистої свободи обвинуваченого, для цього ані судом ані прокурором жодним чином не наведено допустимих доказів, які б дійсно були вагомим аргументом на противагу святочті особистої свободи обвинувачених.
Також зазначає, що продовживши обвинуваченим найбільш суворий запобіжний захід, судом хоча і встановлено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, однак не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити їх належної процесуальної поведінки та запобігти вказаним ризикам.
Також вказує, що в умовах пандемії COVID-19 держава Україна не взмозі забезпечити належним чином дотримання умов карантину та забезпечити належні умови ув`язненим.
Заслухавши суддю-доповідача, думку захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.
Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , колегія суддів зазначає таке.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
В силу вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
Як встановлено колегією суддів у судовому засіданні та, що знайшло своє підтвердження і у відповідних матеріалах контрольного провадження № 201/6245/19, 07 квітня 2020 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, в порядку ст. 331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання обвинувачених під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність з боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах Смірнов проти Росії від 24 липня 2003 року; Вемгофф проти Німеччини від 27 червня 1968 року; Штегмюллер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Мацнеттер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Летельєр проти Франції від 26 червня 1991 року та ін.).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , а також доводи сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який у вигляді домашнього арешту, та належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.
Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст. 178 КПК України, врахував обставини висунутого обвинувачення та підвищену суспільну небезпечність інкримінованого ОСОБА_9 та ОСОБА_8 злочину, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватим, особу обвинувачених та, відповідно, наявність передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків, які не припинили існувати, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.
Крім того, з урахуванням обставин даного конкретного кримінального провадження, загальний строк тримання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 під вартою не є надмірним, а отже доводи захисників в цій частині є безпідставними.
Щодо доводів захисників про те, що підозра є необґрунтованою, обвинувачення ґрунтується виключно на показаннях свідків, які в ході допиту, крім потрібних прокурору даних, не вказали жодних обставин того дня, які б вказували на те, що вони дійсно перебували у вказаний ними час та день в конкретних місцях, колегія судді зазначає наступне.
На даний час ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не є підозрюваними, а є обвинуваченими, оскільки справа за їх обвинуваченням на підставі обвинувального акта перебуває у провадженні суду. Оцінка обвинувачення не входить до кола питань, що підлягають вирішенню під час продовження дії запобіжного заходу в ході судового розгляду, оскільки поняття обґрунтованості застосовується лише до підозри, а до обвинувачення підлягає поняття доведеності. Доведеність обвинувачення є питанням, що має вирішуватись судом лише в нарадчій кімнаті під час постановлення вироку, а тому питання обґрунтованості підозри на цій стадії не розглядається.
Доводи апелянтів про те, що в умовах пандемії COVID-19 держава Україна не взмозі забезпечити належним чином дотримання умов карантину та забезпечити належні умови ув`язненим - не заслуговують на увагу, оскільки доказів незабезпечення належного дотримання умов карантину стороною захисту не надано.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують встановлені судом першої інстанції обставини справи та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які діють в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2020 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5, 7, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: