Справа № 521/4766/20
Номер провадження:1-кс/521/1700/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2020 року м. Одеса

Слідчий суддя Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , секретар ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, за матеріалами досудового розслідування внесеного до ЄРДР за №0000545 від 24.02.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

З клопотання слідчого та наданих матеріалів вбачається, що невстановлені особи, шахрайським шляхом заволоділи квартирою ОСОБА_3 , розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

За даним фактом 24.02.2020 року почато досудове розслідування, про що до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відповідні відомості про вчинене кримінальне правопорушення №0000545.

Слідчий звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з клопотанням про арешт майна, а саме: квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною прощею 46,9 кв.м. з забороною розпорядження вказаним майном.

Слідчий у судове засідання не з`явився, надав заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності.

Слідчий суддя, відповідно до ч.1 ст. 172 КПК України розглянути клопотання за відсутності слідчого.

Власник майна у судове засідання не з`явився.

Вивчивши клопотання та матеріали приложені до нього, слідчий суддя вважає, що в задоволенні клопотання необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

У своєму клопотанні орган досудового розслідування вказує, що невстановлені особи, що є посадовими особами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, шахрайським шляхом заволоділи квартирою, завдяки чому вона на даний час належить ОСОБА_4 .

Відповідно до матеріалів клопотання вбачається, що 15.09.2014 року заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , було передано ПАТ «Дельта банк».

Таким чином, вбачається, що на момент проведення аукціону квартира не перебувала у власності ОСОБА_3 , а була передана у власність ПАТ «Дельта банк», ще 15.09.2014 року.

Необхідно зазначити, що матеріали клопотання не містять відомостей щодо вчинення будь-яких шахрайських дій.

Копія довіреності, на яку посилається орган досудового розслідування у матеріаліах клопотання також відсутня.

Крім того, у ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

При цьому, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч.1 ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що вимога законності, яка випливає з «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права.

Необхідно зазначити, що у Рішенні «Серявін проти України», ЄСПЛ розглянув справу у якій йшлося про втручання органів державної влади у володіння майном особи, тому слідчий суддя вважає, що вказане рішення певним чином відображає природу правовідносин, які склалися у цій справі.

Як вже було зазначено вище, положення КПК України, зокрема ст. 170 КПК України, передбачають накладення арешту на майно, яке є речовим доказом по кримінальному провадженню.

Щодо дотримання принципу верховенства права, то відповідно до ч.1 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також, відповідно до ч.2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

З викладеного вбачається, що задля дотримання принципу верховенства права у кримінальному провадженні, необхідно враховувати не лише положення КПК України, а й практику ЄСПЛ.

Слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку втручання у мирне володіння майном державними органами не буде законним, так як, хоча й органом досудового розслідування дотримано необхідну процедуру, передбачену КПК України щодо звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, проте слідчий суддя не вбачає правових підстав для накладення арешту.

Таким чином, дії органів державної влади, у разі накладення арешту на майно, не відповідатимуть положенням КПК України та принципу верховенства права, з чого вбачається, що втручання буде свавільним.

Щодо забезпечення "справедливого балансу" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, то в даному випадку інтереси суспільства щодо здійснення досудового розслідування не перевагають вимозі захисту основоположних прав конкретної особи в частині мирного володіння майном фізичної або юридичної особи.

З викладеного вбачається, що, в даному випадку, втручання органів влади у захищене право суперечитиме загальній нормі, зазначеній у ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод».

Відповідно до ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

Таким чином, орган досудового розслідування не довів необхідність арешту.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 172, 173, 175 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, за матеріалами досудового розслідування внесеного до ЄРДР за №0000545 від 24.02.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України відмовити.

Копію ухвали надіслати слідчому, прокурору.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді, може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1