ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1644/20 Справа № 201/1170/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0002979 від 16 грудня 2019 року за апеляційною скаргою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2020 року, якою обвинувальний акт відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Москва Російської Федерації, громадянина Російської Федерації, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, повернуто прокурору, -
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2020 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 16 грудня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002979 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, повернуто прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 Дніпропетровської області ОСОБА_9 , з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.
В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що, виходячи з формулювання обвинувачення саме ОСОБА_10 є потерпілою у даному кримінальному провадженні, проте, в порушення вимог п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, наданий суду обвинувальний акт не містить анкетних відомостей потерпілої ОСОБА_10 . Водночас, в обвинувальному акті зазначено, що потерпілим у кримінальному провадженні є ОСОБА_11 .
Судом першої інстанції встановлено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 заподіяне тяжке тілесне ушкодження, проте, відомості, що остання визнана недієздатною або обмежено дієздатною, а також відомості, які свідчать про наявність у ОСОБА_10 стану, що унеможливлював подання нею заяви або здатність користуватися процесуальними правами потерпілого, стороною обвинувачення не надані та відповідно ця обставина не доведена.
Більш того, як встановлено під час підготовчого судового засідання ОСОБА_10 закінчила лікування та її стан здоров`я дозволяє прибути до суду, а отже, це свідчить про те, що остання цілком здатна була подати відповідну заяву про визнання її потерпілою у даному кримінальному провадженні.
Крім того, прокурором не надано жодних відомостей про те, що ОСОБА_10 відмовилася надавати згоду на визнання її потерпілою у даному кримінальному провадженні, а виходячи з доводів прокурора, орган досудового розслідування обмежився лише визнанням ОСОБА_11 потерпілим, навіть не з`ясувавши такого суттєвого питання, як надання згоди ОСОБА_10 на визнання її потерпілою, адже саме їй внаслідок кримінального правопорушення завдано фізичної, моральної та майнової шкоди.
Таким чином, органом досудового розслідування недотримані вимоги ст. 55 КПК України про визнання та залучення до участі у даному кримінальному провадженні у якості потерпілої належну особу, якій завдано моральної, майнової або фізичної шкоди із відповідним процесуальним оформленням.
Крім того, судом першої інстанції встановив, що, виходячи із змісту фактичних обставин кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, вбачається, що місце дорожньо-транспортної пригоди, а саме скоєння наїзду на пішохода ОСОБА_10 відбулося в районі перехрестя вул. Панікахі та вул. Запорізьке шосе м. Дніпро. Відповідно до територіально-адміністративного розподілу вулиця Запорізьке шосе розподіляється на дві частини, одна з яких відноситься до Шевченківського району м. Дніпра, друга до Соборного району м. Дніпра. При цьому, відповідно до карти м. Дніпра вулиця Панікахі та вулиця Запорізьке шосе має два перехрестя, одне з яких за територіально-адміністративним розподілом відноситься до території Шевченківського району м. Дніпра, а друге до Соборного району м. Дніпра.
Тому, всупереч вимог п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення чітко не вказано місце вчинення злочину, зокрема, не зазначена прив`язка до відповідних споруд, які розташовані безпосередньо до місця дорожньо-транспортної пригоди, а тому, суд позбавлений об`єктивної можливості визначити таке суттєве питання, як підсудність вказаного кримінального провадження Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська, адже, у разі встановлення непідсудності вказаного кримінального провадження цьому суду, відповідно до вимог п. 4 ч. 3 ст. 314 КПК України суд має право прийняти лише рішення про направлення такого обвинувального акту до відповідного суду для визначення підсудності.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність повернути обвинувальний акт прокурору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду першої інстанції скасувати у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, обвинувальний акт повернути до суду першої інстанції для виконання ст. ст. 314, 315 КПК України, в іншому складі суду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що висновок суду першої інстанції, що обвинувальний акт у порушення п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України не містить анкетні відомості стосовно потерпілої ОСОБА_10 , є помилковим. Оскільки, законом чітко визначено момент, з якого в особи, яка звернулась із заявою про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, виникають права та обов`язки потерпілого момент подання заяви, із врученням їй пам`ятки про процесуальні права та обов`язки. Якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до кримінального правопорушення як потерпілого, слідчий прокурор мають визнати особу потерпілим лише за її письмовою згодою. Водночас, у ч. 6 ст. 55 КПК України передбачено так зване правонаступництво у кримінальному провадженні. Таким чином, чинний КПК України передбачає юридичну фікцію, відповідно до якої інша особа визнається власне потерпілим, хоча їй безпосередньо не заподіяна шкода в результаті вчинення кримінального правопорушення. Водночас, КПК України закріплює перехід до такої особи не тільки прав потерпілого, а й перехід самого процесуального статусу потерпілого.
Крім того, висновки суду, що під час підготовчого судового засідання ОСОБА_10 закінчила лікування та її стан здоров`я дозволяє прибути до суду, а отже, це свідчить про те, що остання цілком здатна була подати відповідну заяву про визнання її потерпілою у даному кримінальному провадженні, не відповідають дійсності. Так, прокурором у підготовчому судовому засідання було зазначено, що на час проведення досудового розслідування та направлення обвинувального акту до суду, потерпіла ОСОБА_10 перебувала у стані, що унеможливлював подання неї заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Слідчим було здійснено спроби допитати її, але вона перебувала у стані сплутаної свідомості. Всі ці обставина перед судом були підтверджені її сином ОСОБА_11 .
Суд першої інстанції не врахував, що ДТП трапилась 15.12.2019 року, досудове розслідування завершено 30.01.2020 року та затверджено обвинувальний акт, який невідкладно скеровано до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для розгляду по суті, задля виконання завдань Кримінального процесуального закону, що закріплені у ст. 2 КПК України. Тому через малий проміжок часу для відновлення після дуже тяжкої травми голови, у органу досудового розслідування та прокурора не було можливості отримати письмову заяву на визнання ОСОБА_10 потерпілою. Підготовче засідання проведено 07.04.2020 року, тобто через 2 місяці після направлення обвинувального акту до суду. За цей час, що обвинувальний акт перебував у провадженні суду першої інстанції від ОСОБА_10 ні самостійно, ні через представника заяву не подано.
Отже, згідно тлумачення Кримінального процесуального законодавства, слідчий чи прокурор саме має право, а не зобов`язаний визнати особу потерпілим лише за її письмовою згодою. Таке право має і суд.
Крім того, суд першої інстанції при постановленні ухвали вийшов за межі своєї компетенції у підготовчому судовому засіданні, оскільки надав оцінку позовної заяви, суд фактично розглянув позов та зробив висновок, що ОСОБА_11 є неналежним цивільним позивачем у справі.
Висновок суду першої інстанції про те, що в порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення чітко не вказано місце вчинення злочину, зокрема, не зазначена прив`язка до відповідних споруд, які розташовані безпосередньо до місця дорожньо-транспортної пригоди, не відповідає дійсності та не підтверджується фактичними обставинами, що викладені в обвинувальному акті.
При викладі фактичних обставин зазначено, що автомобіль обвинуваченого рухався по вул. Панікахи з боку вул. Стартової в напрямку вул. Запорізьке шосе, де в районі перехрестя вул. Панікахи та вул. Запорізьке шосе здійснив наїзд на пішоходу ОСОБА_10 . Відповідно до карти м. Дніпра перехрестя вул. Панікахи та вул. Запорізьке шосе з боку вул. Стартової має чітко визначений адміністративно-територіальний район, а саме Соборний. Також, відповідно до карти, поруч не має якихось споруд, до яких можливо зробити прив`язку.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні прокурор підтримала доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, просила її задовольнити в повному обсязі.
Обвинувачений та захисник заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, думку учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ч. 1-3 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Він повинен відповідати вимогам ст. 291 КПК України, та містити відомості, зазначені в ч. 2 цієї статті.
Стаття 314 КПК України передбачає, що під час підготовчого засідання головуючий з`ясовує в учасників судового провадження їх думку щодо можливості призначення судового розгляду.
Однією з обставин, яка перешкоджає призначенню провадження до судового розгляду є невідповідність обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); розмір пропонованої винагороди викривачу; дату та місце його складення та затвердження.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам статей 291, 292 КПК України.

Аналізуючи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, підстави, з яких обвинувальний акт був повернутий прокурору, колегія суддів вважає, що відповідні висновки суду заслуговують на увагу.
Повертаючи обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 прокурору, як такий, що не відповідає вимогам закону, суд першої інстанції в ухвалі вказав на те, що обвинувальний акт, в порушення вимог п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, не містить анкетних відомостей потерпілої ОСОБА_10 , а також всупереч вимог п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, містить суперечності, з чим погоджується і колегія суддів.
З обставин, викладених в обвинувальному акті, які прокурор вважає встановленими вбачається, що ОСОБА_7 , керуючи автомобілем, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , та в результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу були нанесені тяжкі тілесні ушкодження.
Однак, в порушення вищезазначених вимог кримінального процесуального закону обвинувальний акт не містить анкетних даних потерпілої ОСОБА_10 , натомість, в обвинувальному акті зазначено відомості ОСОБА_11 , який відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0002979, має статус потерпілого, який є сином ОСОБА_10 .
До таких висновків колегія суддів приходить виходячи з того, що зі змісту відповідно до ч. 6 ст. 55 КПК України передбачено, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої-третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження, як потерпілого, а за відповідним клопотанням потерпілими може бути визнано кілька осіб.
Після того, як особа, яка перебувала у стані, що унеможливлював подання нею заяви, набуде здатності користуватися процесуальними правами, вона може подати заяву про залучення її до провадження як потерпілого.
Таким чином, передбачено лише два випадки, коли положення частини першої-третьої статті 55 КПК України поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї особи, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, зокрема, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть такої особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви. При цьому, стан, що унеможливлює подання особою відповідної заяви, може бути викликаний недієздатністю або обмеженою дієздатністю, фізичними вадами та іншими обставинами, що перешкоджають особі набути процесуального статусу потерпілого і використовувати його у кримінальному провадженні.
Разом з тим, в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування в кримінальному провадженні відсутні відомості про те, що ОСОБА_10 визнана недієздатною або обмежено дієздатною, а також відомості, які свідчать про наявність у ОСОБА_10 стану, що унеможливлював подання нею заяви або здатність користуватися процесуальними правами потерпілого, що свідчить про те, що стороною обвинувачення було грубо порушено вищевказані вимоги кримінального процесуального закону щодо не визнання потерпілої особи у даному кримінальному провадженні і не зазначення її анкетних відомостей.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_10 закінчила лікування та її стан здоров`я дозволяє прибути до суду, а отже, остання цілком здатна була подати відповідну заяву про визнання її потерпілою у даному кримінальному провадженні, однак суд позбавлений будь-якої можливості забезпечити реалізацію останньою її прав з вищевикладених причин.
Проаналізувавши встановлені обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не було здійснено належних заходів для вирішення питання про визнання ОСОБА_10 потерпілою.
Усунути такі порушення прав потерпілого у кримінальному провадженні при судовому розгляді обвинувального акту не вбачається можливим.
Зазначені в обвинувальному акті обставини вчинення злочину і ступінь тяжкості, завданих потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, що може вплинути на кваліфікацію дій обвинуваченого, підлягають встановленню на стадії досудового розслідування із додержанням прав потерпілої.
Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд може самостійно визнати особу потерпілою, що не є підставою для повернення обвинувального акту щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , який складений відповідно до вимог ст. 291 КПК України, оскільки зазначені вище порушення вимог кримінального процесуального закону суттєво впливають на права потерпілого у кримінальному провадженні та повинні бути усунені в законний спосіб.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції при постановленні ухвали вийшов за межі своєї компетенції у підготовчому судовому засіданні, оскільки надав оцінку позовної заяви, суд фактично розглянув позов та зробив висновок, що ОСОБА_11 є неналежним цивільним позивачем у справі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вищезазначене випливає зі змісту обвинувального акту і не вимагає фактичної оцінки суті обвинувачення, а тому були встановлені судом першої інстанції при з`ясуванні питання щодо можливості призначення судового розгляду і не свідчать, що суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону чи вийшов за межі підготовчого судового засідання, визначеного ст. 314 КПК України.

Крім того, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право направити обвинувальний акт до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.
Згідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити наступні відомості, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Так, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), форма вини, мотив і мета його вчинення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Проте, в обвинувальному акті не конкретизовано місце дорожньо-транспортної пригоди, а саме скоєння наїзду на пішохода ОСОБА_10 відбулося в районі перехрестя вул. Панікахі та вул. Запорізьке шосе м. Дніпро. Відповідно до територіально-адміністративного розподілу вулиця Запорізьке шосе розподіляється на дві частини, одна з яких відноситься до Шевченківського району м. Дніпра, друга до Соборного району м. Дніпра. При цьому, відповідно до карти м. Дніпра вулиця Панікахі та вулиця Запорізьке шосе має два перехрестя, одне з яких за територіально-адміністративним розподілом відноситься до території Шевченківського району м. Дніпра, а друге до Соборного району м. Дніпра.
Аналіз змісту обвинувального акту щодо ОСОБА_7 дає підстави вважати правильним висновок суду першої інстанції про те, що всупереч вимог п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення чітко не вказано місце вчинення злочину, зокрема, не зазначена прив`язка до відповідних споруд, які розташовані безпосередньо до місця дорожньо-транспортної пригоди, що перешкоджає прийняти рішення про підсудність вказаного кримінального провадження.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що не викладення в обвинувальному акті органом досудового розслідування зазначених в оскарженій ухвалі конкретних обставин, які підлягають доказуванню відповідно до ст. 91 КПК України, унеможливлює призначення судового розгляду.
Таким чином, рішення суду про повернення обвинувального акту прокурору не суперечить вимогам закону, є обґрунтованим і достатньо вмотивованим, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає, а наявність обставин, які є підставою для повернення, позбавляють можливості суд першої інстанції належним чином провести судове засідання і прийняти судове рішення.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог апеляційної скарги прокурора та залишення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції без зміни.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2020 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 16 грудня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002979 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, повернуто прокурору залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4