УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року місто Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні за № 120 191 001 000 070 67 від 25.07.2019,

В С Т А Н О В И В:

До Шевченківського районного суду міста Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні за № 120 191 001 000 070 67 від 25.07.2019.

В обґрунтування клопотання заявник зазначає, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25.10.2019 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення (офісне приміщення) АДРЕСА_2 .

В клопотанні йдеться про те, що постановляючи вищезазначену ухвалу, слідчий суддя виходив з того, що прокурор у клопотанні обґрунтував необхідність накладення арешт на вищевказане майно з метою збереження його як речового доказу, та воно містить відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що використовуються під час кримінального провадження, а також наявність реальних ризиків втрати та з метою забезпечення збереження речового доказу, забезпечення в майбутньому цивільного позову. Також прокурор посилався на ті обставини, що відповідно до довідки про судимість та адміністративну відповідальність №199-09082019/80210, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23.04.2015 було обрано Оболонським районним судом міста Києва запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146, ч.2 ст.189 КК України.

22.06.2015 вироком Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_4 визнано винним та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки та 10.05.2018 останній був звільнений. Тобто, на думку прокурора, під час розслідування та розгляду кримінального провадження власник не мав права оформляти майно, однак судом не ухвалювалося відповідної заборони, при цьому, прокурором в обґрунтування своїх доводів не надано доказів, експертиз щодо не справжності підпису власника майна, або інших шахрайських дій, що полягають у незаконному заволодінні майном.

Згідно клопотання, власник майна на законних підставах набув майно, зазначене в клопотанні, про що свідчить договір №04/04/2016-26 від 04.04.2016, акт прийому-передачі від 07.04.2016, витяг з переліку інвесторів, довідка про право набуття у власність майнових прав, квитанція про оплату від 07.04.2016; витяг про реєстрацію права власності, технічний паспорт.

ТОВ «ДБК» подавало скарги №147/1, 147/2, 147/3 від Міністерства юстиції України про скасування державної реєстрації права власності на вищезазначені об`єкти нерухомості.

11.09.2019 наказами №3451/7, 3452/7, 3453/7 Міністерства юстиції України згідно висновків комісії від 03.09.2019 №25682-33-19, 25685-3319, 25683-33-19 відмовлено у скаргах ТОВ «ДБК» від 25.07.2019 за №147/1, 147/2, 147/3, оскільки скарги подані особою, що не підтвердила факт порушення її прав у результаті прийняття оскаржуваного рішення. До суду з оскарженням права власності та/або реєстраційних дій ТОВ «ДБК» по теперішній час не звертались. Право власності ОСОБА_4 набув в порядку визначеному законом.

Відповідно до висновку №126/223-е від 31.10.2019, зробленого Радою науково-правових експертиз при Інституті держави та права ім. В.М. Корецького НАН про науково-правову експертизу щодо законодавства про порядок виконання зобов`язань за договором, порушень норм чинного законодавства при укладанні відчуження права власності на вищезазначене майно, що під арештом не перебуває, договори підготовлені та укладені відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, без порушення законодавства України.

На даний час арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25.10.2019 перешкоджає законному власнику майна ОСОБА_4 користуватися та розпоряджатися своїм майном, чим порушуються його законні права та інтереси.

В кримінальному провадженні №120 191 001 000 070 67 від 25.07.2019 ОСОБА_4 не вручено повідомлення про підозру, він не є підозрюваним або обвинуваченим, жодних процесуальних дій не вчинялося, експертиз не проводилось.

Враховуючи зазначене адвокат ОСОБА_3 просить скасувати зазначений арешт як такий, що накладений необґрунтовано.

В судовому засіданні представник власника майна адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримала та просила його задовольнити і скасувати арешт.

Прокурор в судові засідання 03.12.2019, 12.12.2019, 10.01.2020 та 22.01.2020 не з`явився, та засідання були відкладені за його клопотанням, при цьому, доказів поважності причини неявки суду не надано, в останньому листі від прокурора він висловив свою позицію щодо питання скасування арешту майна, зазначивши, що проти скасування заперечує, оскільки досудове розслідування триває.

Слідчий суддя, вислухавши доводи адвоката, дослідивши клопотання, додані до нього матеріали, дійшла висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Адвокат ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про скасування арешту в рамках кримінального провадженні за № 120 191 001 000 070 67 від 25.07.2019, який був накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року на нерухоме майно, зазначене вище, яке належить ОСОБА_4 з метою збереження речових доказів.

У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність у заявника права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не булла піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов протии Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов протии Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Відповідно до вимог ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Разом з тим, аналіз наявних в розпорядженні слідчого судді матеріалів, свідчить про недоведеність факту використання вказаного майна як доказу фактів та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в межах якого здійснюється досудове розслідування та не може бути використані як доказ вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що потребує втручання у права власності ОСОБА_4 , враховуючи надані в судовому засіданні його представником документи щодо законності набуття права власності зазначеної вище нерухомості та легітимність договорів купівлі-продажу та актів-передачі в установленому кримінальним процесуальним законом органом досудового розслідування не перевірена ні на час звернення із клопотанням про накладення арешту, ні на даний час, враховуючи, що прокурор в судові засідання не з`являється і не обґрунтовує необхідності існування такого заходу забезпечення як арешт майна, відомостей про визнання недійсним договору слідчому судді не надано, а сумніви щодо укладення його з особою, яка перебуває в місцях позбавлення волі не мають правового підґрунтя та на сумнівах, в розумінні статті 62 Конституції України, не може будуватися доказування в кримінальному провадженні.

Слідчий суддя також звертає увагу, що з часу початку досудового розслідування, накладення арешту майна та на даний час ОСОБА_4 про підозру не повідомлено, що призводить до порушення його конституційних прав як власника майна.

Таким чином, аналіз наявних в розпорядженні слідчого судді матеріалів, свідчить про відсутність підстав для продовження існування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

З огляду на зазначене, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність у кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання у правомірне володіння ОСОБА_4 належним йому майном на підставі зазначених обставин, оскільки представником власника майна доведено, що арешт накладений необґрунтовано.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним ("Іатрідіс проти Греції", заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот протии Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші протии Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Приймаючи до уваги наведене, слідчий суддя вважає, що існує правова підстава для скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року, не вбачаючи потреби для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, а отже, клопотання про скасування арешту майна у кримінальному провадженні підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 170,171, 172, 173, 174, 379 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В :

Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25.10.2019 року на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення (офісне приміщення) АДРЕСА_2 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя : ОСОБА_1