Справа №636/5071/19
Провадження №1-кп/636/129/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2020 року м. Чугуїв
Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю прокурора ОСОБА_2 , потерпілої ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , секретаря судового засідання ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0001027 від 06.08.2019 року за обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Есхар Чугуївського району Харківської області, українця, громадянина України, працюючого не офіційно на СТО, раніше не судимого, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 185 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
1. 02.07.2019 року у вечірній час доби, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 , знаходячись у домоволодінні ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 та помітивши банківську картку № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , яка випала з її кишені, заздалегідь знаючи пін-код до неї, діючи умисно, з корисливих мотивів, таємно, протиправно, будучи впевненим, що його дії залишаються непоміченими, підняв банківську картку, яка належить ОСОБА_3 та поклав до себе в кишеню. ОСОБА_4 розуміючи, що банківська картка є офіційним документом, оскільки перебуває в офіційному обігу, має необхідні реквізити установи банку АТ КБ «ПриватБанк» і містить інформацію, яка засвідчує (підтверджує) факти, котрі мають юридичне значення, з метою власного збагачення, таємно викрав офіційний документ, а саме одну пластикову банківську картку АТ КБ «ПриватБанк», що має власний номер карткового рахунку № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 . Після чого, з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
Вказані дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 1 ст. 357 КК України - таємне викрадення офіційного документу, вчиненому з корисливих мотивів.
2. Крім цього, 03.07.2019 року у період часу з 11 години 44 хвилин по 11 годину 47 хвилин, знаходячись біля банкомату «ПриватБанк», що розташований за адресою: Харківська область, м. Чугуїв, вул. Карла Лібкнехта, 27-А, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з цією метою, діючи умисно, таємно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом наживи, з метою незаконного збагачення за рахунок інших осіб, впевнившись, що його дії залишаться непоміченими свідком ОСОБА_6 та іншими особами, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами, які належать ОСОБА_3 та знаючи пін-код до картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , привласнив грошові кошти ОСОБА_3 шляхом проведення двох банківських операцій: 03.07.2019 року о 11 годині 44 хвилини, угода №SAMDN8895 від 12.01.2011 року, зняття готівки в банкоматі відділенні банку м. Чугуїв, вул. Карла Лібкнехта, 27-А, на суму: 4 200,00 UAN; та 03.07.2019 року о 11 годині 47 хвилин, угода №SAMDN8895 від 12.01.2011 року, зняття готівки в банкоматі відділення банку м. Чугуїв, вул. Карла Лібкнехта, 27-А, на суму: 2 000,00 UAN. Після чого, з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, заподіявши таким чином потерпілій ОСОБА_3 матеріальну шкоду на загальну суму 6200,00 грн.
Вказані дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 1 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка).
Потерпіла ОСОБА_3 в судовому засіданні просила призначити ОСОБА_4 покарання відповідно до діючого законодавства. Зазначила, що має до обвинуваченого претензії матеріального та морального характеру, надала суду позов, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь в рахунок відшкодування спричиненої матеріальної шкоди 6 200 гривень та в рахунок спричиненої моральної шкоди 10 000 гривень.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у скоєних злочинах, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 185 КК України, визнав повністю, щиро розкаявся, підтвердив обставини вчинення ним кримінальних правопорушень, зазначивши час, місце, спосіб їх вчинення. Зокрема він пояснив, що дійсно, увечері 02.07.2019 року знаходився вдома у потерпілої ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , де помітив банківську картку АТ КБ «ПриватБанк», що належить ОСОБА_6 та поклав до кишені, після чого з місця вчинення злочину зник. 03.07.2019 року ОСОБА_4 , знаючи пін-код до вкраденої картки АТ КБ «ПриватБанк», зняв в банкоматі відділенні банку АТ КБ «ПриватБанк» м. Чугуїв, вул. Карла Лібкнехта, 27-А, грошові кошти на загальну суму 6 200 грн. Обвинувачений додав, що вимоги потерпілої щодо стягнення з нього матеріальної шкоди в розмірі 6 200 гривень не визнає тому, що станом на сьогодні відшкодував спричинену ОСОБА_3 матеріальну шкоду навіть в більшому розмірі, ніж вона була завдана. Так грошовими переказами через відділення Укрпошти обвинувачений на ім`я потерпілої ОСОБА_3 перерахував гроші, а саме: 27.11.2019 року 1 700 гривень, 18.01.2020 року 3 000 гривень, 18.02.2020 року 2 000 гривень, тобто на 500 гривень більше від завданої шкоди та викраденої суми грошей. Що стосується моральної шкоди, просив суд вирішити це питання на розсуд суду щодо її розміру.
Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники судового провадження не оспорюють обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їхньої позиції. Заслухавши думку учасників судового провадження та роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України, суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню, обмежився показаннями обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують його особу, визначивши відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Отже, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, приходить висновку, що вина обвинуваченого, яка виразилась у таємному викраденні чужого майна та таємному викраденні офіційного документу, вчиненому з корисливих мотивів, доведена, дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 185 КК України та ч. 1 ст. 357 КК України.

При цьому суд вважає необхідним зазначити, що предметом злочину, передбаченого ст. 357 КК України є: зокрема, офіційні документи, у тому числі електронні, штампи, печатки; приватні документи, що знаходяться на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності.

Згідно примітки до ст. 358 КК України - під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що питання чи є той або інший документ для даної особи важливим, має вирішуватись судом у кожному конкретному випадку з урахуванням, зокрема, важливості фактів, які засвідчуються документом, можливості його відновлення, розміру збитків від втрати документа.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» № 2657-ХП від 2 жовтня 1992 року, п.п.1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» № 2346 ІІІ від 05 квітня 2001 року, ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121-Ш від 7 грудня 2000 року документом визнається будь-який матеріальний носій, що містить інформацію, функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі, а засобами доступу до банківських рахунків (платіжним інструментом) є засоби певної форми на паперовому, електронному чи іншому виді носія інформації, використання якого ініціює переказ грошей з відповідного рахунку. Одним з видів доступу до банківських рахунків є спеціальні платіжні засоби (платіжні картки тощо).

Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Електронний платіжний засіб має містити обов`язкові реквізити, які дають змогу ідентифікувати платіжну систему та емітента.

Банк-резидент - учасник платіжної системи має право емітувати електронні платіжні засоби, що поряд із платіжним додатком мають нефінансові додатки, які можуть містити ідентифікаційні дані, інформацію про пільги, страхування та іншу інформацію про держателя і дають змогу ідентифікувати їх держателів та обліковувати виконані ними операції із застосуванням цих електронних платіжних засобів у певних системах виплат, надання та обліку послуг, пільг, знижок тощо.

Держатель спеціального платіжного засобу платіжної картки, для забезпечення безпеки здійснення платіжних операцій з її використанням, зобов`язаний використовувати спеціальний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України, правил користування ним та умов договору, укладеного з емітентом (банком), дотримувати правила безпеки та не допускати використання цього засобу сторонніми особами, для чого повинен надійно зберігати спеціальний платіжний засіб, ПІН-код та інші засоби, що дають змогу користуватися ним, а у випадку його втрати зобов`язаний негайно повідомити про це банк, який повинен негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього спеціального платіжного засобу з внесенням до стоп-списку і його вилучення.

Тобто, аналіз зазначених норм законодавства свідчить про те, що платіжна картка є різновидом офіційних документів.

Така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України, який викладено у постанові від 20 червня 2011 року, згідно з яким за своїм юридичним значенням та функціональним призначенням платіжні картки, як платіжні інструменти засоби доступу до банківських рахунків, відповідають визначенню поняття «офіційний документ» і є різновидом офіційних документів.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. Відповідно до ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
При призначенні покарання ОСОБА_4 суд, згідно з вимогами ст. ст. 65 та 68 КК України, враховує характер та ступінь тяжкості вчинених злочині, які згідно зі ст. 12 КК України є: ч. 1 ст. 357 КК України злочином невеликої тяжкості, ч. 1 ст. 185 КК України злочином середньої тяжкості, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують його покарання, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він неодружений, осіб на своєму утриманні не має, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, раніше жодного разу до кримінальної відповідальності не притягувався, працює не офіційно на СТО, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, тому вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 185 КК України та ч. 1 ст. 357 КК України у межах санкції цих статей.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Таким чином суд, врахувавши дані про особу винного й обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання окремо за кожний злочин, а потім остаточно визначити покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що покарання обвинуваченому потрібно призначити у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, одночасно поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, які сприятимуть його виправленню, оскільки таке покарання, на думку суду, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.
Розглядаючи позов потерпілої ОСОБА_3 до обвинуваченого про стягнення з останнього матеріальної і моральної шкоди, суд приходить до наступного:

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. В частині 5 цієї статті зазначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як слідує із обставин поданої позовної заяви, потерпіла просить стягнути з обвинуваченого на свою користь матеріальну шкоду в розмірі викрадених грошей на суму 6 200 гривень. Крім того моральну шкоду в сумі 10 000 грн. При цьому потерпіла не заперечувала того факту, що вона отримала через відділення Укрпошти грошовий переказ від обвинуваченого на суму 3 000 гривень.

Обвинувачений проти вимог потерпілої щодо стягнення з нього матеріальної шкоди в розмірі 6 200 гривень категорично заперечував, посилаючись на те, що він добровільно трьома переказами через відділення Укрпошти переслав гроші потерпілій на суму, що перевищує спричинену шкоду, а саме 6 700 гривен.

Так судом встановлено та підтверджується трьома чеками з відділення Укрпошти, наданими суду обвинуваченим, той факт, що ОСОБА_4 перерахував потерпілій ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 6 700 гривень, а саме: 27.11.2019 року 1 700 гривень, 18.01.2020 року 3 000 гривень, 18.02.2020 року 2 000 гривень, тобто на 500 гривень більше від завданої шкоди та викраденої суми грошей.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частина 2 цієї статті зазначає, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону передбачено ст. 1177 ЦК України.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги потерпілої ОСОБА_3 в частині стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди на загальну суму 6 200 гривень, враховуючи добровільне відшкодування обвинуваченим зазначеного завданого збитку на суму 6 700 гривень задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди в сумі 10 000 грн. суд виходить з наступного:

Зі змісту ст. 23 ЦК України слідує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі і у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Згідно ППВСУ за №4 від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Суд вважає, що потерпіла має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки судом встановлено спричинення їй протиправними діями обвинуваченого страждань у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї з боку ОСОБА_4 , у душевних стражданнях, яких потерпіла зазнала із-за викрадення банківської картки та грошей, провина ОСОБА_4 в скоєнні дій відносно потерпілої, що потягли вказані наслідки судом встановлена.

Між тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, відповідно яким розмір грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як слідує з роз`яснюючих положень п. 9 ППВСУ за №4 від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, знов таки суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням викладеного, виходячи з душевних страждань, перенесених потерпілою, зміни на певний період часу її життєвого укладу, порушення її спокою, додаткових зусиль, необхідних для організації свого життя у вказаний період, суд вважає розумним та справедливим стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди 500 грн.

Витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні відсутні. Цивільний позов не заявлявся. Відносно обвинуваченого запобіжний захід не обирався.
Долю речових доказів по кримінальному провадженню суд вважає за необхідне визначити відповідно до ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати виним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, та призначити йому покарання:

за ч. 1 ст. 185 КК України 1 (один) рік 6 (шість) місяців позбавлення волі;

за ч. 1 ст. 357 КК України 1 (один) рік обмеження волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання ОСОБА_4 у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 , звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік, поклавши на нього обов`язки відповідно до ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_3 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_4 користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. В задоволенні решти вимог відмовити.

Речовий доказ компакт диск, залишити в матеріалах кримінального провадження №0001027 від 06.08.2019 року.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Головуюча -