Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6597/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.ст.537, 539 КУпАП Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року. Житомирський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_2 - головуючого, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 , прокурора ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції), захисника ОСОБА_8 , -
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 21.11.2019 про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 (далі ОСОБА_9 ) про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 за ст. ст. 93 п.п. «а, і, ж, з», 222 ч. 1, 208 КК України 1960 року, ст. ст. 190 ч. 2, 358 ч. 1 КК України 2001 року, ст. 42 КК України 1960 року у зв`язку з закінченням строку давності виконання даного вироку, -
в с т а н о в и в:
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 21.11.2019 було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 за ст. ст. 93 п. «а, і, ж, з», 208, 222 ч. 1 КК України 1960 р., ст. ст. 190 ч. 2, 358 ч. 1 КК України, ст. 42 КК України 1960 року, на підставі п. 5 ст. 80 КК України у зв`язку із закінченням строку давності виконання даного вироку.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_9 просить скасувати вказану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про звільнення від відбування покарання за вищевказаним вироком суду першої інстанції на підставі ст. ст. 6 ч. 1, 49 ч. 2 КК України 1960 року та ст. ст. 12 ч. 4, 537 ч. 1 п. 14, 539 ч. 2 п. 2 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку. Твердить про: незаконність, необґрунтованість та невмотивованість оскаржуваної ухвали та судових рішень в частині призначення йому довічного позбавлення волі; порушення судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали загальних засад кримінального провадження (верховенства права, законності, забезпечення права на захист, доступу до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, та диспозитивності), а також його права на справедливий суд (що виразилося у грубому порушенні строків розгляду його клопотання); неправильність застосування судом ст. ст. 48, 49 КК України 1960 року та ст. ст. 49, 80 КК України; не врахування судом тих обставин, що 25.12.2016 настало 15 років виконання обвинувального вироку та перебіг строку давності виконання вироку щодо нього почався з 25.12.2001 - дня набрання вироком законної сили.
Заслухавши пояснення та доводи засудженого ОСОБА_9 та його захисника в підтримання апеляційною скарги, міркування прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до таких висновків.
Згідно ст. ст. 62, 63, 124, 129-1 Конституції України, особа може вважатися винуватою у вчиненні злочину і може бути піддана кримінальному покаранню, якщо її вину буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду; правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; судове рішення є обов`язковим до виконання; Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Статтями 5, 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» встановлено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства; судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України; судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання; делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Відповідно до положень ст. ст. 23, 25-2 КК України 1960 року та ст. ст. 51, 64 КК України, довічне позбавлення волі є окремим та найсуворішим видом покарання, що прийшло на заміну смертній карі, встановлюється судом за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Згідно положень ч. 1 ст. 6 КК України 1960 року, ст. ст. 4, 5 КК України, - злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння; закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
За змістом ст. ст. 48, 49 КК України 1960 року (давність притягнення до кримінальної відповідальності, давність виконання обвинувального вироку), особу не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину, за який згідно з законом може бути призначено більш суворе покарання, ніж позбавлення волі строком на 5 років, минув строк 10 років; питання про застосування давності до особи, що вчинила злочин, за який згідно з законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом при постановленні вироку; не виконується обвинувальний вирок, яким особу було засуджено до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на 5 років, який набрав законної сили та не був повністю або частково виконаний у строк 10 років з дня набрання ним законної сили.
Статтею 80 КК України передбачено 15-річний строк давності у разі засудження особи до покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років за особливо тяжкий злочин у разі невиконання у цей строк обвинувального вироку з дня набрання ним чинності особа підлягає звільненню від відбування покарання.
Згідно вимог ст. 324 КПК України 1960 року, коли підсудний обвинувачується у вчиненні декількох злочинів, суд першої інстанції при постановленні вироку зобов`язаний окремо по кожному злочину, у вчиненні якого обвинувачується підсудний, вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується підсудний; чи має це діяння склад злочину і якою саме статтею кримінального закону він передбачений; чи винен підсудний у вчиненні цього злочину; чи підлягає підсудний покаранню за вчинений ним злочин; чи є обставини, що обтяжують пом`якшують покарання підсудного і які саме; яка саме міра покарання повинна бути призначена підсудному і чи повинен він її відбувати.
З матеріалів справи видно, що вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 ОСОБА_9 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 93 п.п. «а», «й», «і», «ж», «з», 143 ч.2, 194 ч. 1, 222 ч. 1, 208 КК України 1960 року, та призначено йому покарання за сукупністю цих злочинів у виді довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Згідно ст. 47 КК України 1960 року вирішено зарахувати у строк відбуття покарання попереднє утримання ОСОБА_9 під вартою з 16.02.1997 по 06.03.2000 та з 07.06.2001 по день набрання вироком законної сили.
Ухвалою Колегії суддів судової палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 25.12.2001 вказаний вирок Харківського обласного суду від 14.06.2001 було змінено. Виключено з обвинувачення ОСОБА_9 кваліфікуючу ознаку, передбачену п. «й» ст. 93 КК України 1960 року. Вирішено привести цей вирок у відповідність з КК України 2001 року та перекваліфікувати дії ОСОБА_9 : зі ст. 143 ч. 2 КК України 1960 року на ст. 190 ч. 2 КК України 2001 року і призначити йому покарання за цим законом 3 роки позбавлення волі; зі ст. 194 ч. 1 КК України 1960 року на ст. 358 ч. 1 КК України 2001 року і призначити йому покарання за цим законом 2 роки обмеження волі. На підставі ст. 42 КК України 1960 року остаточно призначено покарання ОСОБА_9 за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 93 п.п. «а, і, ж, з», 222 ч. 1, 208 КК України 1960 року та ст. ст. 190 ч. 2, 358 ч. 1 КК України 2001 року у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Вказаний вирок суду першої інстанції від 14.06.2001 був своєчасно звернутий до виконання судом першої інстанції в межах строку давності, передбаченого ст. 49 КК України 1960 року, та засуджений ОСОБА_9 до даного часу продовжує відбувати покарання у виді довічного позбавлення волі у ДУ «Житомирська УВП (№8)».
Засуджений ОСОБА_9 підтвердив під час апеляційного розгляду той факт, що на даний час він відбув 25 років 3 місяці та 29 днів покарання у виді довічного позбавлення волі за вищевказаним вироком від 14.06.2001 та продовжує відбувати це покарання.
Таким чином вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 щодо ОСОБА_7 та ухвалою Верховного Суду України від 25.12.2001, що набрали законної сили 25.12.2001, були вирішені питання про те, що засуджений ОСОБА_9 винен у вчиненні вказаних у вироку від 14.06.2001 злочинів, підлягає покаранню за вчинені ним злочини та йому має бути призначено найсуворіше покарання у виді довічного позбавлення волі, яке він повинен відбувати, оскільки на час постановлення вироку не спливли строки давності, передбачені ст. 48 КК України 1960 року.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 18.12.2017 було задоволено клопотання засудженого ОСОБА_9 та вирішено зарахувати йому у строк покарання за вироком від 14.06.2001 строк його попереднього ув`язнення у період з 16.12.1997 по 06.03.2000 та з 07.06.2001 по 25.12.2001 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Питання притягнення ОСОБА_9 до вказаної кримінальної відповідальності та приведення вироку від 14.06.2001 у відповідність з КК 2001 року були вирішені вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили.
Тому є необґрунтованими доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_9 про незаконність, необґрунтованість та невмотивованість судових рішень щодо нього, та висновки науково-правового експерта Інституту держави і права ім. В.М. Корецького НАН України про незаконність та невірність призначення ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі та неправильність судової кваліфікації його дій за п.п. «а», «і». «ж». «з» ст. 93 КК України 1960 року.
Діючий КК України не містить норм, які мають зворотну дію в часі та зобов`язують суд змінити вищевказаний вирок, що набув законної сили, в частині призначення покарання ОСОБА_9 (замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк), або звільнити його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі по відбуттю певного строку цього виняткового покарання, за винятком положень ст. 87 КК України про процедуру помилування, яка здійснюється Президентом України за клопотанням засудженого до довічного позбавлення волі.
За таких обставин, оскільки на час постановлення вироку від 14.06.2001 та ухвали Верховного Суду України від 25.12.2001 не спливли строки давності притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за вчинення вказаних у вказаному вироку злочинів, вирок в межах строків давності, передбачених ст. 49 КК України 1960 року та ст. 80 КК України був своєчасно звернутий до виконання та ОСОБА_9 в межах цих строків давності розпочав відбувати покарання у виді довічного позбавлення волі, суд першої інстанції законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про звільнення його від подальшого відбування цього покарання за спливом строків давності на підставі ч. 5 ст. 80 КК України.
Вищевказане клопотання засудженого ОСОБА_9 розглянуто судом першої інстанції за участю прокурора, засудженого та його захисника з дотриманням вимог ст. ст. 537, 539, 372, 376 КПК України.
Тривалий розгляд даного клопотання судом першої інстанції не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки це не перешкодило суду постановити законне та обґрунтоване судове рішення у даній справі.
Тому є необґрунтованими доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_9 про незаконність та необґрунтованість судового рішення, наявність підстав для звільненні його від відбування покарання за вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 у зв`язку із закінченням строків давності.
Підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, що є законною та обґрунтованою, колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 21.11.2019 про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 за ст. ст. 93 п.п. «а, і, ж, з», 222 ч. 1, 208 КК України 1960 року, ст. ст. 190 ч. 2, 358 ч. 1 КК України 2001 року, ст. 42 КК України 1960 року у зв`язку з закінченням строку давності виконання даного вироку, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Судді: