ВИРОК
іменем України
Справа № 561/1113/19

29 січня 2020 року смт Зарічне

Зарічненський районний суд Рівненської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
з участю
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Зарічне кримінальне провадження внесене в ЄРДР за №0000264 від 03 грудня 2019 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Зарічне Рівненської області, проживаючого та зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , непрацюючого, з середньою освітою, неодруженого, раніше не судимого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Обвинувачений ОСОБА_4 02 грудня 2019 року приблизно об 17:00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у житловому будинку по місцю свого проживання, що за адресою АДРЕСА_1 на грунті довготривалих особистих неприязних відносин під час словесної суперечки зі своїм батьком потерпілим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок раптово виниклого умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, реалізовуючи протиправний намір, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, з метою заподіяння тілесних ушкоджень умисно наніс удар господарським рогачем по правій руці потерпілого ОСОБА_7 . Внаслідок удару потерпілому заподіяні тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому правої ліктьової кістки, забійних ран правої кисті, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у інкримінованому йому злочині не визнав, під час допиту вказав, що близько 17:00 год. 02 грудня 2019 року ввечері повернувся до місця проживання, що по АДРЕСА_1 , після того як збирав хмиз у лісі та ліг спати у себе в кімнаті. Перед чим він бачив, як його батько у себе в кімнаті носив дрова. Пізно ввечері цього ж дня до будинку прийшли поліцейські від яких він дізнався, що його звинувачують у нанесенні тілесних ушкоджень батькові ОСОБА_7 , яких він не наносив та не може пояснити чому його звинувачують у цьому.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини за ч. 1 ст. 122 КК України, винність ОСОБА_4 в злочині, вчиненому при викладених вище обставинах, доведена зібраними в ході досудового слідства та підтверджується наступними, дослідженими в судовому засіданні доказами у справі:

-дослідженими у судовому засіданнями свідченнями потерпілого ОСОБА_7 , отриманими у порядку, визначеному ст. 225 КПК України з попередженням про кримінальну відповідальність за умисне надання неправдивих свідчень, який вказав, що саме ОСОБА_4 02 грудня 2019 року приблизно об 17:00 год. у кімнаті житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 вдарив його господарським рогачем, заподіявши йому не менше двох ударів господарським рогачем, заподіявши йому тілесні ушкодження. Крім іншого потерпілий показав, що обвинувачений бив його і раніше;

-даними безпосередньо в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_8 , дружини потерпілого, матері обвинуваченого про те, що 02 грудня 2019 року близько 17:20 хв. вона перебувала по місцю свого проживання АДРЕСА_1 у сусідній кімнаті з потерпілим, коли почула його крик зі словами Що ти робиш, ти мені руку перебив. Після цього вона підійшла до нього та побачила, що він тримається за свою праву руку та скаржиться на біль. ОСОБА_4 в цей час знаходився у сусідній кімнаті. Очевидцем нанесення ОСОБА_7 удару вона не була. Після цього вона намагалась викликати швидку допомогу, але не змогла цього зробити через заблокований мобільний телефон;

-даними в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_9 , фельдшера обласного центру медичної допомоги та медицини катастроф Сарненської станції Зарічненської підстанції Рівненської обласної ради, який вказав, що 02 грудня 2019 року отримав виклик за адресою проживання потерпілого, що по АДРЕСА_1 , де побачив у нього ушкодження у вигляді забою правого передпліччя, яке зі слів потерпілого йому спричинив його син ОСОБА_4 . Після надання первинної медичної допомоги, рекомендував потерпілому звернутись до травматолога;

-даними безпосередньо в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_10 , рідного брата обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що 02 грудня 2019 року близько 18:30 хв. він прийшов додому де дізнався, що його батько отримав тілесні ушкодження правої руки та скаржився на біль, після чого він викликав карету швидкої. Як саме він отримав тілесні ушкодження у суді під час допиту свідок не вказав, бо з його слів ОСОБА_7 йому цього не повідомляв;

-даними в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_11 , який доглядає за потерпілим ОСОБА_7 про те, що на початку грудня 2019 року він дізнався від працівників поліції, що ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження від свого сина ОСОБА_4 Відвідавши потерпілого дізнався від нього, що ушкодження руки йому заподіяв його син ОСОБА_4 ;

-висновком експерта № 171 від 12 грудня 2019 року (а. к. п. 22), згідно якого на час проведення судово-медичної експертизи, а саме у громадянина ОСОБА_7 було виявлено тілесні ушкодження у виді відкритого перелому правої ліктевої кістки, забійної рани правої кисті, які могли виникнути утворитись від дії тупого предмету, вірогідно від удару (ударів) рогачем у період 02 грудня 2019 року. Вказані тілесні ушкодження відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я потерпілого. Виникнення вказаних тілесних ушкоджень не характерні для падіння з висоти власного зросту або для самонанесення;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 23 грудня 2019 року (а. к. п. 77) та додатку до нього у вигляді оптичного диску з фіксацією його проведення під час якого потерпілий ОСОБА_7 отримав від обвинуваченого ОСОБА_4 02 грудня 2019 року близько 17:00 год. під час раптово виниклого конфлікту один удар господарським знаряддям вилки (палка з роздвоєними кінцями якою витягують глечики з печі), яка знаходилась у цей час поблизу печі у кімнаті в передпліччя правої руки. Під час отримання удару потерпілий лежав на ліжку в кімнаті кухні, інших очевидців нанесення тілесних ушкоджень не було. ОСОБА_7 показав, що раніше у нього неодноразово виникали конфлікти з ОСОБА_4 під час яких останній наносив йому тілесні ушкодження;

-
Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст. 91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

За змістом кримінально-процесуального закону до предмета показань свідка належать обставини, що мають пряме чи опосередковане відношення до події кримінального правопорушення, форми вини, наслідків кримінального правопорушення, даних, що належать до показань інших свідків, експертів, їх висновків, понятих і інших учасників процесу, відомості про факти, що характеризують особу підозрюваного, обвинуваченого та взаємовідносини свідка з ними і з потерпілим. Знання характеру цих взаємовідносин (нормальні, дружні, родинні, ворожі, неприязні, відсутні будь-які відносини, оскільки бачив (чув) вперше, тощо) дозволить дати правильну оцінку відповідних показань, висновків і процесуальних дій указаних осіб.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 та свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_10 є родичами, вони проживають у одному будинку. При цьому ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 є батьками обвинуваченого, особами похилого віку. У судовому засіданні їх показами підтверджено систематичне вживання їх сином ОСОБА_4 алкогольних напоїв, відсутність бажання працювати, схильність до агресії при вживанні алкогольних напоїв. У судовому засіданні їх показами підтверджено нанесення удару рогачем про правій руці потерпілого. Разом з тим усуваючи розбіжність у показах ОСОБА_7 та ОСОБА_12 суд надає віру показам потерпілого отриманим у судовому засіданні під час досудового розслідування 26 грудня 2019 року згідно ухвали слідчого судді Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 грудня 2019 року у справі (а. к. п. 85), коли ОСОБА_7 ствердно показав, що тілесні ушкодження йому заподіяв саме ОСОБА_4 02 грудня 2019 року близько 17:00 год., оскільки вказані покази логічно узгоджуються із наслідком отриманням середньої тяжкості тілесного ушкодження. Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , хоч і не були безпосередніми очевидцями нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, проте достеменно засвідчили факт наявності тілесних ушкоджень у потерпілого, тому їх покази в яких вони ретельно в деталях описали події, які мали місце 02 грудня 2019 року, є послідовними, такими, що відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються іншими зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами. Цим показанням суд довіряє, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та підтверджуються сукупністю зібраних у справі доказів.

Так, свідок ОСОБА_8 чітко ствердила, як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду, почувши крик потерпілого ОСОБА_7 зайшла в кімнату де він знаходився та побачила на правій його руці тілесні ушкодження. Свідок ОСОБА_10 , який прийшов додому близько 19:30 год. та виявив тілесні ушкодження у ОСОБА_7 та викликав швидку допомогу. Свідок ОСОБА_9 , приїхавши на виклик зафіксував наявність саден та пошкодження правої руки у потерпілого, результатом чого стало телефонне звернення до Зарічненського ВП Вараського ВП ГУНП в Рівненській області 02 грудня об 20:22 год. по факту побиття сином ОСОБА_7 , що вказано у рапорті Зарічненського ВП від 02 грудня 2019 року, № 1995 (а. к. с. 1).

Свідок ОСОБА_11 , який взнав про заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому пізніше, проте ОСОБА_7 повідомив, що такі йому заподіяв ОСОБА_4 .

Вказані показання свідків не спростовані матеріалами справи і підтверджуються висновком судово-медичної експертизи, згідно з яким на час проведення судово-медичної експертизи у громадянина ОСОБА_7 було виявлено середнього ступеня тілесні ушкодження, які відповідають даті 02 грудня 2019 року та які могли спричинитись ударом (ударами) господарського рогача з достатньою силою.

Наведений висновок судово-медичної експертизи належним чином аргументований, ґрунтується на ретельному дослідженні обставин справи, а тому суд вважає його таким, що відповідає вимогам КПК України.

Невизнання обвинуваченим вини у вчиненні злочину оцінюється судом, як спосіб захисту з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинене діяння.

Суд не бере до уваги показання свідка ОСОБА_10 в частині повідомлення про те, що обвинувачений не наносив удару потерпілому, оскільки в судовому засіданні дослідженими доказами по справі встановлено, що свідок підійшов на місце події значно пізніше, а відтак, не бачив момент нанесення удару обвинуваченим потерпілому.

Разом з тим з урахуванням показів свідків щодо систематичного вживання обвинуваченим алкогольних напоїв, неодноразових фактів реєстрації повідомлень у поліції за заявами батьків обвинуваченого з приводу вчинення домашнього насильства щодо них, неодноразового притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності за ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, зокрема згідно Постанов у справах про адміністративні правопорушененя №561/913/18 від 24 вересня 2018 року та 561/1021/18 від 23 жовтня 2018 року, де потерпілим виступав ОСОБА_7 дає підстави характеризувати обвинуваченого з негативної сторони, як особу схильну до вчинення протиправних, насильницьких дій щодо батьків.

Характер, хронологія і послідовність дій обвинуваченого ОСОБА_4 , а також об`єктивна спроможність дорослої осудної людини оцінювати життєву ситуацію, на думку суду, дає підстави вважати, що ОСОБА_4 дійсно вчинив злочин умисно, нанісши удар рогачем у праву руку потерпілого, коли той лежав на ліжку, спричинивши останньому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Таким чином суд вважає доведеним факт завдання обвинуваченим ОСОБА_4 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_7 , тобто вчинення ним злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним злочину, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, спосіб вчинення злочину, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого та стан його поведінки, яка сформувалася у сімейному житті, обвинувачений не усвідомив протиправність своїх дій, суспільну небезпеку вчиненого ним злочину та не відшкодував потерпілому шкоду, у вчиненому не розкаявся.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Призначаючи покарання ОСОБА_4 судом враховано, що обвинувачений раніше не судимий, негативно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває відсутні обставин, які б пом`якшували покарання, наявність таких обтяжуючих покарання обставин як вчинення злочину щодо особи похилого віку, особи з інвалідністю, особи яка в силу віку перебуває у безпорадному стані. Враховано, що ОСОБА_4 , має постійне місце проживання, веде антигромадський спосіб життя, не одружений, не працює, наявність посередньої характеристики з місця проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, а також беручи до відома досудову доповідь Зарічненського РС філії ДУ Центр пробації у Рівненсьткій області з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінена органом пробації як середній, враховуючи що ризик зростає за умови вживання алкогольних напоїв, думку державного обвинувачення щодо обрання покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням, суд приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі.
Крім іншого зазначається, що звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, згідно з положеннями ст. 75 КК України, можливе, якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Згідно позиції сформульованої у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 205/7091/16-к Верховним Судом зазначено, що при призначенні міри покарання суд наділений дискреційними повноваженнями. Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа Довженко проти України), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Суд не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України до обвинуваченого, із врахуванням обставин справи, наслідків та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи з наявності декількох обтяжуючих покарання обставин, відсутності бажання обвинуваченого визнати та усвідомити протиправність поведінки та необхідності поваги до батьків, осіб похилого віку, з метою запобігання вчиненню нових правопорушень з метою виправлення обвинуваченого і тому вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст.122 КК України.
Зазначене положення узгоджується з ч. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, якими передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності та можливої швидкості.
При цьому, Європейський суд з прав людини у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Цивільний позов у справі не заявлено.
Процесуальні витрати у справі відсутні.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Зважаючи на позицію сторони обвинувачення, з метою належного виконання вироку, враховуючи тяжкість призначеного судом покарання, невідворотність його відбуття, а отже наявним ризик переховування ОСОБА_4 з метою уникнення покарання, у зв`язку з чим, виходячи з вимог п.1 ч.1 ст.177 КПК України, з метою запобігання цьому ризику, суд дійшов висновку про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу - тримання під вартою.
Початок строку відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_4 слід рахувати з 29 січня 2020 року, тобто з часу його фактичного затримання.
Застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді взяття під варту в залі суду.
Процесуальні витрати слід вирішити в порядку ст.ст.120,124 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 373-376 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_4 винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного року) позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили обрати засудженому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду.
Строк відбування покарання рахувати засудженому ОСОБА_4 з моменту взяття під варту, тобто з 29 січня 2020 року.

Речові докази: господарські вили (рогач), повернути власнику.

Вирок може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Зарічненський районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1