ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3182/19 Справа № 183/1245/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 та прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_8 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2019 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська, Дніпропетровської області, громадянина України, з середньо - спеціальною освітою, не працюючого, розлученого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , судимого: 22.06.2009 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 121 КК України до 7 років позбавлення волі, звільненого 04.04.2014 року умовно-достроково на строк 2 роки 2 місяці 24 дні,
визнаного винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121 та ч. 2 ст. 186 КК України, у кримінальному провадженні №0000005,
за участю:
прокурора ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
його захисника ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и л а:
Вказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 02 січня 2019 року, приблизно о 22 год. 10 хвил., знаходячись біля приміщення «Національної Лотереї», розташованої по вул. Гетьманська, буд. 31 в м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, побачив потерпілого ОСОБА_11 . Під час спілкування між ними виник конфлікт, на грунті якого у ОСОБА_6 виник умисел, направлений на відкрите викрадення майна (грабіж), що належить останньому.
Реалізуючи даний задум ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих мотивів, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, усвідомлюючи відкритий характер протиправних дій, розуміючи свою фізичну перевагу над потерпілим, застосовуючи насильство, що не є небезпечним для життя та здоров`я ОСОБА_11 , наніс три удари руками та чотирнадцять ударів ногами по різним частинам тіла потерпілого, спричинивши йому фізичний біль.
Після чого, ОСОБА_6 відкрито заволодів чоловічою барсеткою марки «Benma Polo», чорного кольору, зробленої зі штучної шкіри, вартістю 380 грн., в середині якої знаходився паспорт громадянина України, свідоцтво про народження на ім`я потерпілого ОСОБА_11 , та зв`язкою ключів.
Утримуючи в руках викрадене майно, ОСОБА_6 з місця злочину зник, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 380 грн.
В цей же день, приблизно о 22 год. 25 хвил., ОСОБА_6 , знаходячись біля «Національної Лотереї», за вищевказаною адресою, побачив потерпілого ОСОБА_11 , який йшов за ним, з метою повернути своє викрадене майно. У зв`язку з чим, у нього виник умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , реалізуючи який, діючи умисно, дістав з кишені куртки розкладний ніж та утримуючи його у руці, наніс ОСОБА_11 в спину справа три удари.
Внаслідок противоправних дій ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_11 отримав тілесне ушкодження у виді проникаючого колото - різаного поранення грудної клітини справа (колото - різана рана на спині справа у проекції 8-го міжребер`я), яке привело до правостороннього гемопневмоторакса, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя, та тілесні ушкодження у виді двох непроникаючих колото - різаних поранень грудної клітини справа у проекції 2-го та 8-го міжребер`я, які у свої сукупності та кожне окремо, відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.
Вироком Новомосковського міскьрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 121 КК України за які йому призначено покарання:
- за ч. 2 ст. 186 КК України - у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;
- за ч. 1 ст. 121 КК України - у виді 6 (шести) років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту затримання, тобто з 03 січня 2019 року.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, продовжено до набрання вироком законної сили.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Обвинувачений не погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить вирок скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.
Вважає, що його вину у вчиненні інкримінованих злочинів не доведено.
Судом не було взято до уваги пояснення свідка ОСОБА_12 , в допиті якого було безпідставно відмовлено органом слідства.
Не дана оцінка поясненням свідка ОСОБА_13 про те, що потерпілий пропонував йому пограбувати обвинуваченого.
Посилається на те, що висновками експертиз не було доведено його провину, оскільки не підтверджено належність крові на куртці обвинуваченого. На ножі також не було виявлено відбитків, чи інших його слідів.
Зазначає, що на відеозапису з місця події видно, що свідок ОСОБА_14 під час конфлікту також наносить удари потерпілому. Вважає, що той спочатку сам позбувся ножа, а потім добровільно видав його працівникам поліції з метою уникнення відповідальності. Тому покази зазначеного свідка необхідно визнати недопустимими доказами.
Вказує, що його вина у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України не доведена, оскільки забрав речі потерпілого з метою самозахисту, так як той казав, що у нього в сумці є ножі.
Захисник просить вирок змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_6 на ст. 124 КК України та призначити йому покарання, передбачене санкцією даного закону.
Просить допитати у якості свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , дослідити письмові докази, що долучені до матеріалів справи.
Вказує, що в ході судового розгляду було встановлено, що конфлікт між потерпілим ОСОБА_11 та обвинуваченим ОСОБА_6 виник 02 січня 2019 року з причини того, що потерпілий, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, намагався скоїти злочин проти обвинуваченого, а саме пограбувати його, погрожуючи ножем, проте отримавши відсіч, почав погрожувати ОСОБА_6 облити його бензином та підпалити, на що останній з метою уникнення конфлікту покинув місце події.
В подальшому потерпілий ОСОБА_11 , бажаючи продовження конфлікту та маючи намір пограбувати ОСОБА_6 , заручившись підтримкою раніше незнайомого ОСОБА_15 , відшукав обвинуваченого в іншій частині міста під час вже цього конфлікту ОСОБА_6 заподіяв ОСОБА_11 тілесні ушкодження та з метою відібрання ножа, яким незадовго до цього йому погрожував ОСОБА_11 , забрав у останнього сумку з ножем, повідомивши Дроботу своє місце роботи та зазначивши, що зранку, коли ОСОБА_11 протверезіє, зможе забрати своє майно. Саме таким намірам ОСОБА_6 може свідчити те, що ще протягом 10-15 хвилин після бійки він перебував неподалік місця події з сумкою ОСОБА_11 , тобто не мав наміру переховуватись, знищувати чи розпоряджатися речами ОСОБА_11 . Саме на цьому місці через 15 хвилин після бійки ОСОБА_11 , разом ще з двома чоловіками, щось піднімаючи з землі, рушив у напрямку ОСОБА_6 (підтверджується записом з камери відео спостереження, запис якої переглядався у судовому засіданні 19.09.2019 року, показами свідка ОСОБА_13 ), за таких обставин ОСОБА_6 оцінив дану ситуацію як загрозливу - оскільки цього разу в його бік йшло троє чоловіків (тобто наявна кількісна перевага з боку ОСОБА_11 ) та з метою оборони дістав ніж, який відібрав у ОСОБА_11 , коли ОСОБА_11 не втримав рівноваги чи то маючи намір нанести удар чи то підслизнувшись - ОСОБА_6 наніс йому кілька ударів цим ножем. Віддавши ніж ОСОБА_15 пішов з місця події.
Вважає, що дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ст. 124 КК України та призначити покарання з урахуванням обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого - щиросердне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину.
Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок, в частині призначеного покарання, скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити покарання:
- за ч. 1 ст. 121 КК України - у вигляді 8 років позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 186 КК України - у вигляді 6 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити покарання у вигляді 9 років позбавлення волі.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Посилається на те, що при призначенні ОСОБА_6 міри покарання, судом не дотримано принципів справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та суспільну небезпеку вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, даних про його особу, який є раніше судимим за вчинення тяжкого кримінального правопорушення, не працює, з місця проживання характеризується посередньо.
Зазначає, що ОСОБА_6 , маючи непогашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення умисного, тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив в тому числі, умисний тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, у скоєному не розкаявся.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник підтримали свої вимоги та просили їх задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.
Прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, проти задоволення апеляційних вимог обвинуваченого та його захисника заперечувала.
В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши матеріали, що характеризують особу обвинуваченого (а.п. 208-209; 210; 211; 212; 213; 214), обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника слід залишити без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України - вірні та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Посилання захисника в апеляційній скарзі на неповноту і необ`єктивність судового слідства та невідповідність висновків суду про винність ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому дій фактичним обставинам справи є безпідставними.
Матеріалами справи встановлено, що судове слідство по ній проведено з дотриманням процесуальних норм, а висновки суду про винність ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за які його засуджено відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.
В обгрунтування свого висновку про винність ОСОБА_6 суд насамперед послався на покази потерпілого, які той давав під час досудового слідства при проведенні слідчого експерименту про відтворення обстановки і обставин події після роз`яснення прав в присутності понятих.
Як свідчить проведений судом аналіз, ці покази ОСОБА_11 відзначались послідовністю і узгодженістю між собою і містили дані щодо часу, мотиву, знаряддю злочину, способу заволодіння чужим майном, застосування до нього насильства, наслідків таких дій та інших фактичних обставин злочину, які складають елементи кримінально-караного діяння і які визнані доведеними судом і викладені в мотивувальній частині вироку.
Суть пояснень ОСОБА_11 зводилась до того, що в день події на грунті пияцтва із ОСОБА_6 виникла сварка, під час якої, останній наніс йому безліч ударів кулаками та ногами по всім частинам тіла і заволодів його барсеткою. У звязку з чим став вимагати, щоб ОСОБА_16 повернув викрадені речі.
Останній не бажаючи відмовлятись від скоєного, використовуючи ніж в якості знаряддя злочину, наніс йому декілька ударів в спину.
Аналогічні показання давав ОСОБА_11 і підтвердив їх під час відтворення обстановки події, що зафіксовано у протоколі зазначеної процесуальної дії.
Судом взято до уваги, що показання потерпілого ОСОБА_11 щодо обставин, які підлягають доказуванню у справі і складають об`єктивну і суб`єктивну сторони інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, містять подробиці подій, які могла знати лише особа, яка знаходилась на місці злочину в день події (т. 1 а.с. 101-105).
Узгоджені з викривальними показами потерпілого ОСОБА_11 дані містяться:
-у показах свідка ОСОБА_15 про сварку між ОСОБА_11 і ОСОБА_6 , під час якого останній застосував насильство, викрав речі потерпілого і наніс тому декілька ударів ножем в спину, який викинув на дах біля магазину Наталі;
-в його ж показах при проведенні слідчого експерименту про характер і спосіб насильства застосованого ОСОБА_6 щодо потерпілого шляхом нанесення ударів руками і ногами по всім дільницям тіла і ножем в спину, та про вилучення на місці події ножа, який використовувався останнім в якості знаряддя злочину (т. 1 а.с. 61; 183-187);
-в протоколі огляду ножа, вилученого під час експерименту (т. 1 а.с. 62-63);
-в протоколі затримання ОСОБА_6 в порядку ст. 208 КПК і вилучення у нього барсетки з паспортом на ім`я потерпілого ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 68-71);
-в протоколі про впізнання ОСОБА_11 підозрюваного ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 94-96; 97-99);
-у висновках судово - медичного дослідження про виявлення у ОСОБА_11 трьох рубців на спині справа, які могли утворитися 02 січня 2019 року, і що тілесні ушкодження у виді проникаючого колото різаного поранення грудної клітки справа відноситься до тяжкого тілесного і виникли від дії клинка ножа;
-в протоколі перегляду відео запису з місця події про застосування ОСОБА_6 насильства щодо ОСОБА_11 і заволодіння в результаті цього барсеткою потерпілого (т. 1 а.с. 174-181);
- у висновках судово-медичного дослідження про те, що виявлені у потерпілого поранення могли виникнути від дії колото-ріжучого предмету, яким міг бути клинок ножа та утворитися при обставинах, на які вказував свідок ОСОБА_15 під час слідчого експерименту (т.1 а.с. 192-194).
Наведеними у вироку даними спростовані твердження обвинуваченого та його захисника про відсутність в справі доказів винності ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Цими ж даними спростована версія обвинуваченого і захисника, про те, що ОСОБА_6 діяв з перевищенням меж необхідної оборони, що застосував насильство у зв`язку із неправомірною поведінкою потерпілого.
Узгодженість дій, знаряддя злочину, характер насильства, застосованого до потерпілого, заволодіння майном останнього після цього, нанесення ударив в спину таким знаряддям як ніж, свідчать про направленість умислу на спричинення потерпілому саме тяжких тілесних ушкоджень і на заволодіння майном останнього відкритим способом.
Видно, що судом дана оцінка і перевірена версія обвинуваченого про те, що заволодів барсеткою потерпілого з метою самозахисту, оскільки в ній знаходився ніж. Дана версія не знайшла свого підтвердження ні в ході судового розгляду у суді першої інстанції, та під час апеляційного перегляду справи.
Слід зазначити, що ст. 124 КК України встановлює кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. Диспозиція цієї норми містить обов`язкові ознаки складу злочину, які відрізняють його від діянь, відповідальність за які настає за частиною першою статті 121 КК України.
Виходячи із законодавчого визначення необхідної оборони у частині першій статті 36 КК України, її сутність полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.
Дії по зупиненню суспільно небезпечного посягання вважаються правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання.
Як вбачається з вироку, суд у даному провадженні мотивуючи відсутність підстав для застосування ст. 124 КК України цілком правомірно зазначив у вироку, що в даному випадку не відбувалося такого посягання, яке б викликало у того, хто захищається (чи захищає), невідкладну необхідність у заподіянні тому, хто посягає, шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання, оскільки встановлено, що саме ОСОБА_6 першим почав наносити удари потерпілому та не встановлено факту нападу на обвинуваченого та наявності на ньому будь-яких тілесних ушкоджень.
Наведені обставини, які безпосередньо було досліджені судом першої інстанції та яким було надано належну оцінку знайшли своє відображення у вироку, тобто суд першої інстанції надав оцінку версії сторони захисту про перевищення меж необхідної оборони. На думку колегії висновки суду про відсутність, як самого нападу на обвинуваченого так і перевищення меж необхідної оборони обґрунтовані.
Таким чином, давши аналіз зібраним у справі доказам у їх сукупності та належним чином їх оцінивши, суд обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні ним зазначених у вироку злочинів, за які його засуджено, а дії вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України.
В зв`язку з цим, апеляційні доводи обвинуваченого та його захисника є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Аналізуючи доводи прокурора про необґрунтованість призначення обвинуваченому занадто м`якої міри покарання, колегія суддів вважає їх слушними та зазначає, що відповідно з вимогами ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла злочин, повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів.
Із роз`яснень, які містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» вбачається, що суди визначаючи ступінь тяжкості скоєного злочину, зобов`язанні виходити з класифікації злочинів, а також з особливостей конкретного злочину та обставин його скоєння (форма вини, мотив, спосіб скоєння, кількість епізодів, характер та ступінь тяжкості наслідків та інше).
Між тим, вимоги Закону судом першої інстанції не було дотримано.
Приймаючи рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції послався на тяжкість вчинених злочинів, які відносяться до категорії тяжких, особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога, психіатра та фтизіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується задовільно.
Суд послався і на те, що по справі не встановлено обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого.
Обставинами, що обтяжують його покарання, суд врахував вчинення злочину особою повторно та рецидив злочинів.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції не належним чином враховано те, що ОСОБА_6 , будучи раніше судимим за вчинення тяжкого кримінального правопорушення, та маючи непогашену у вставленому законом порядку судимість за вчинення умисного тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, належних висновків для себе не зробив, та знову вчинив, у тому числі, умисний тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, у скоєному не розкаявся, вину не визнав, не працевлаштований, за місцем проживання характеризується посередньо.
Тому колегія суддів погоджується з думкою прокурора про те, що судом першої інстанції призначено обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через його м`якість.
Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Виходячи з наведеного, на підставі ст. 414 КПК України, даний вирок підлягає скасуванню, з постановленням нового вироку, та задоволенню апеляційної скарги прокурора.
Призначаючи покарання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України, у відповідності до статей 65-67 КК України, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів, їх суспільну небезпеку, дані про особу винного, який будучи раніше судимим за вчинення тяжкого кримінального правопорушення, та маючи непогашену у вставленому Законом порядку судимість за вчинення умисного тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, належних висновків для себе не зробив, та знову вчинив, у тому числі, умисний тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, у скоєному не розкаявся, вину не визнав, не працевлаштований, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога, психіатра та фтизіатра не перебуває.
Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 судом не встановлено.
В той же час, обставинами, що обтяжують покарання останнього є вчинення злочину повторно та рецидив злочинів.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 2 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод, право кожного громадянина на життя охороняється законом. Відповідно до ст. ст. 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Також колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Тому, колегія приймає до уваги думку прокурора про необхідність призначення обвинуваченому більш суворого покарання в межах санкції закону в порушенні якого він визнаний винним, і що саме таке покарання буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_8 - задовольнити частково.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2019 року щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання скасувати.
Визнати ОСОБА_9 винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 121 ч. 1, 186 ч. 2 КК України і призначити покарання:
- за ч. 1 ст. 121 КК України - у виді 7 (семи) років позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 186 КК України - у виді 6 (шести) років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_17 рахувати з моменту його затримання, тобто з 03 січня 2019 року.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення. На вирок апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, засудженим які тримаються під вартою, в той же строк з дня отримання копії вироку.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4