Номер провадження 1-кп/201/735/2020
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року м. Дніпро

вул. Паторжинського, 18а

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 20 липня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003061 за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 345 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 20 липня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003061 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 345 КК України.

У підготовчому судовому засіданні захисником обвинуваченого ОСОБА_6 подане письмове клопотання про повернення обвинувального акту відносно ОСОБА_7 прокурору через його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України. Так, на переконання захисника ОСОБА_6 , обвинувальний акт відносно його підзахисного ОСОБА_7 підлягає поверненню прокурору з наступних підстав, зокрема, як зазначив захисник:

- повноваження прокурора ОСОБА_8 , який затвердив обвинувальний акт та слідчого ОСОБА_9 , який склав обвинувальний акт, не підтверджені у встановленому законом порядку, у тому числі, відсутнє відповідне доручення слідчому на проведення досудового розслідування даного кримінального провадження, адже такі відомості відсутні у реєстрі матеріалів досудового розслідування;

- до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесені відомості про перекваліфікацію кримінального правопорушення, про повідомлення про підозру, про об`єднання та виділення матеріалів кримінального провадження, про продовження строків досудового розслідування тощо;

- відсутнє підтвердження про дотримання строків досудового розслідування, адже з реєстру матеріалів досудового розслідування не можливо встановити на який саме термін продовжено цей строк;

- підпис прокурора в обвинувальному акті не скріплений печаткою, а тому такий документ не набув статусу офіційного;

- обвинувачення проти його підзахисного ОСОБА_7 висунуте у невстановленому законом порядку, оскільки слідчим не здійснено оцінку доказів, зібраних під час досудового розслідування, адже у реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні відомості про постанову слідчого щодо оцінки доказів, а тому викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення не є фактичними, так як не ґрунтуються на оцінці доказів, що також підтверджується відсутністю в обвинувальному акту переліку таких доказів;

- у викладі фактичних обставин зазначена ОСОБА_10 , якій фактично висунуте обвинувачення у співучасті у вчиненні інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, в той час, коли вона не є ані обвинуваченою, ані підозрюваною

- ОСОБА_7 пред`явлене неконкретне обвинувачення, чим порушене право останнього на захист, зокрема, у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України містяться суттєві суперечності щодо способу та механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, локалізація та кількість тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_5 не узгоджується із направленням пострілу та кількістю нанесених ударів, у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України вказані відомості, які не відповідають дійсності, а саме оперуповноважені виконували доручення слідчого ОСОБА_11 про проведення слідчих (розшукових) дій в порядку ст. 40 КПК України щодо забезпечення явки ОСОБА_7 до слідчого, проте в реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутнє підтвердження повноважень слідчого ОСОБА_11 на проведення буд-яких процесуальних дій у даному кримінальному провадженні, крім того, у главі 20 КПК України, яка містить перелік слідчих (розшукових) дій, відсутня така дія, як забезпечення явки до слідчого, а отже, оперуповноважені не виконували свої обов`язки, а діяли свавільно;

- в обвинувальному акті не зазначені обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також не вказаний розмір шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням;

- порушені вимоги щодо одночасності передання обвинувального акту до суду та вручення під розписку його копії та копії реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному та його захиснику, адже обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 переданий до суду 28 листопада 2016 року, а його копія та копія реєстру матеріалів досудового розслідування вручена ОСОБА_7 та його захиснику 27 листопада 2016 року, а також не доведено, що копію обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування вручав прокурор, а не слідчий, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 293 КПК України.

Захисник ОСОБА_6 підтримав своє клопотання та просив повернути обвинувальний акт прокурору з наведених ним підстав.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав заявлене його захисником клопотання у повному обсязі, просив задовольнити його та повернути обвинувальний акт прокурору. Додав, що під час досудового розслідування його повідомили про підозру лише у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України його не повідомили. Крім того, стверджував, що матеріали кримінального провадження йому не відкривалися і він з ними не знайомився.

Прокурор ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання захисника про повернення обвинувального акту, вважаючи його необґрунтованим. Додав, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, підстави для його повернення прокурору відсутні, а також вважав, що питання порушені стороною захисту мають вирішуватися під час судового розгляду. Просив відмовити у задоволенні клопотання сторони захисту та призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом.

Представник потерпілого ОСОБА_4 заперечувала проти клопотання сторони захисту, вважаючи доводи захисника ОСОБА_6 необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам КПК України, подала суду письмові заперечення, які підтримала у повному обсязі та просила у задоволенні клопотання відмовити. Підтримала позицію прокурора щодо можливості призначення судового розгляду за наданим суду обвинувальним актом.

Потерпілий ОСОБА_5 підтримав позицію прокурора та свого представника, заперечував проти повернення обвинувального акту прокурору та вважав можливим призначити судовий розгляд за вказаним обвинувальним актом.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши зміст наданого суду обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування та доводи сторони захисту щодо його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України, суд приходить до висновку, що клопотання захисника ОСОБА_6 ґрунтується на вимогах закону і обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 підлягає поверненню прокурору, з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статі 7 цього Кодексу.

До загальних засад кримінального провадження згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, яка встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суду неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.

Виходячи з тлумачення кримінального процесуального закону, положення п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюються не лише на випадки, коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України.

Така позиція, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках, передбачених КПК України, узгоджується і з висновком у постанові Верховного Суду України № 5-11кс15 від 25 травня 2015 року.

Згідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити наступні відомості, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

Пунктом 3 (а) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно ч. 2 ст. 1 КПК України, є частиною національного кримінального процесуального законодавства України, визначено, що обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення повинен бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).

Отже, виходячи із змісту наданого суду обвинувального акту, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прокурором не були виконані належним чином, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), мотив і мета його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення тощо.

Як вбачається з обвинувального акту обвинуваченому ОСОБА_7 інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 345 КК України, а саме умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, та умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Диспозиція ч. 1 ст. 121 КК України передбачає кримінальну відповідальність за учинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Так, виходячи із викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, викладеному в обвинувальному акті, ОСОБА_7 інкримінується, що 16 липня 2016 року о 17 години 30 хвилин він зустрівся із ОСОБА_10 біля будинку АДРЕСА_2 , де мешкає потерпілий. Піднявшись на 9 поверх, ОСОБА_7 постукав у вхідні двері квартири АДРЕСА_3 , які відчинив потерпілий. Після чого, ОСОБА_7 , тримаючи у правій руці пневматичний револьвер і у лівій руці пластикову біту, відштовхнув вхідними дверима потерпілого, потрапивши разом із ОСОБА_10 до його квартири. А отже, з наведеного слідує, що ОСОБА_7 із ОСОБА_10 потрапили до квартири потерпілого приблизно о 17 годині 30 хвилин. Далі, у викладі фактичних обставин зазначено, що, потрапивши до квартири потерпілого приблизно о 19 годині, ОСОБА_7 , доводячи свій злочинний умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 до кінця, наніс потерпілому два удари пластиковою битою в ліву тім`яну частину голови, після чого, направивши пневматичний револьвер у праву частину живота ОСОБА_5 , зробив постріл, від якого потерпілий ліг на диван. Далі, о 19 годині 10 хвилин, ОСОБА_10 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження) на ґрунті особистих несприятливих відносин, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на завдання тілесних ушкоджень потерпілому, завдала одного удару ножом в область правого плеча потерпілого.

Отже, всупереч вимогам п. 2 ч. 1 ст. 91, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України формулювання обвинувачення не містить зазначення мотиву вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, що підлягає обов`язковому встановленню та доказуванню, і має суттєве значення для значення правильної кваліфікації дій обвинуваченого.

У той же час, у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення не відображено які саме стосунки поєднують обвинуваченого ОСОБА_7 із ОСОБА_10 і з якою метою останні разом прийшли до потерпілого ОСОБА_5 , чи були вказані особи раніше знайомі і чи мали місце між ними неприязні стосунки, чи відбувся в той день між ними конфлікт, а натомість, виходячи із такого викладу фактичних обставин, обвинувачений нібито безпричинно заподіяв потерпілому ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження, що, у разі відповідності дійсним обставинам події, передбачає зовсім іншу кваліфікацію дій ОСОБА_7 .

При цьому, із такого викладу фактичних обставин виникає суттєве питання щодо співучасті ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення відносно потерпілого, чи були дії вказаних осіб щодо спричинення потерпілому тілесних ушкоджень охоплені єдиним умислом, та відповідно процесуального статусу ОСОБА_10 у цьому провадженні, що, у свою чергу, має суттєве значення для визначення правильної кваліфікації дій обвинуваченого.

Поряд із цим, у формулюванні обвинувачення зазначено, що матеріали відносно ОСОБА_10 виділені в окреме провадження, проте, у реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні відповідні відомості про прийняття такого процесуального рішення, як виділення матеріалів відносно вказаної особи в окреме провадження.

Більш того, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення містить суттєві протиріччя щодо часу його вчинення, адже в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_7 зустрівся із ОСОБА_10 біля під`їзду потерпілого о 17 годин 30 хвилин і вони піднялися до квартири ОСОБА_5 . А далі, вказано, що ОСОБА_7 , потрапивши до квартири потерпілого о 19 годині, спричинив останньому удари пластиковою битою в область голови та постріл з пневматичного револьверу в живіт.

А отже, залишається незрозумілим у який саме час ОСОБА_7 з ОСОБА_10 потрапили до квартири потерпілого, якщо останні потрапили о 17 годині 30 хвилин, то органом досудового розслідування не відображені, а тому і не встановлені події, що мали місце у квартирі потерпілого у проміжок часу у півтори години між ним, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 до 19 години, коли ОСОБА_7 , за версією органу досудового розслідування, заподіяв потерпілому тілесні ушкодження.

Більш того, формулювання обвинувачення, викладене в обвинувальному акті містить посилання на ступень тяжкості тілесного ушкодження, спричиненого потерпілому ОСОБА_5 внаслідок кримінального правопорушення, а саме наявність у останнього тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що є обов`язковою ознакою для кваліфікації дій саме за ч. 1 ст. 121 КК України.

Згідно ст. 109, п. 1 ч. 4 ст. 291 КПК України обвинувальний акт надсилається до суду разом з додатком у вигляді реєстру матеріалів досудового розслідування, який повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Тобто, виходячи з наведених вимог кримінального процесуального законодавства реєстр матеріалів досудового розслідування у обов`язковому порядку повинен містити достовірні, відповідні данні щодо усіх, без винятку, проведених під час досудового розслідування процесуальних дій, прийнятих процесуальних рішень та вжитих заходів забезпечення кримінального провадження.

Проте, у реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні відомості про наявність відповідного висновку судово-медичного експерта щодо встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, спричинених потерпілому ОСОБА_5 , що свідчить про те, що орган досудового розслідування або недбало віднісся до обов`язку складання реєстру матеріалів досудового розслідування, або дійсно під час досудового розслідування не була проведена судово-медична експертиза щодо встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, спричинених потерпілому ОСОБА_5 , що, у разі дійсності, вказує на грубе порушення вимог кримінального процесуального закону.

Диспозиція ч. 2 ст. 345 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу чи його близьким родичам побоїв, легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

При цьому, обов`язковою ознакою складу даного кримінального правопорушення є вчинення дій, передбачений ч. 2 ст. 345 КК України відносно працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом та мотивом: у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Вчинення злочину у зв`язку із виконанням особою, яка відповідає ознакам потерпілого складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, службових обов`язків, означає, що посягання має місце під час реалізації цією особою наданих їй прав та виконання обов`язків, які встановлені відповідними нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність працівника правоохоронного органу, при цьому, мається на увазі лише діяльність законна.

Значення слів «у зв`язку з» виконанням службових обов`язків виявляється через мету дій винного і має три прояви, а саме з метою: 1) не допустити виконання службових обов`язків (діяння вчиняється до початку виконання потерпілим службових обов`язків); 2) зупинити, перервати виконання потерпілим своїх службових обов`язків (відповідно, діяння вчиняється у процесі виконання потерпілим своїх службових обов`язків); 3) помститися потерпілому за виконання ним своїх службових обов`язків.

Виходячи із викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, викладеному в обвинувальному акті, ОСОБА_7 інкримінується, що 28 липня 2016 року приблизно о 18 годині 05 хвилин він спричинив легкі тілесні ушкодження працівникові правоохоронного органу старшому оперуповноваженому ОСОБА_12 у зв`язку із виконанням останнім своїх службових обов`язків, а саме доручення слідчого СВ Жовтневого (Соборного) ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_13 , наданого за матеріалами кримінального провадження № 0003061від 20 липня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України в порядку ст. 40 КПК України про проведення слідчих (розшукових) дій щодо забезпечення явки ОСОБА_7 до слідчого.

Отже, всупереч вимогам п. 2 ч. 1 ст. 91, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України формулювання обвинувачення не містить зазначення мотиву та мети вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, що є предметом встановлення та доказування у кримінальному провадженні, при цьому, слідчий обмежився лише загальним формулюванням диспозиції ч. 2 ст. 345 КК України.

Поряд із цим, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення містить суттєві протиріччя щодо наявності законних підстав виконання оперуповноваженим ОСОБА_12 своїх службових обов`язків під час отримання ним тілесних ушкоджень.

Так, в обвинувальному акті зазначено, що оперуповноважений ОСОБА_12 діяв на виконання доручення слідчого СВ Жовтневого (Соборного) ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_13 , наданого за матеріалами кримінального провадження № 0003061від 20 липня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України в порядку ст. 40 КПК України про проведення слідчих (розшукових) дій щодо забезпечення явки ОСОБА_7 до слідчого.

При цьому, виходячи із змісту частини 2 статті 40 КПК України слідчий уповноважений, у тому числі, доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам.

Глава 20 КПК України містить вичерпний перелік слідчих (розшукових) дій, які мають проводитися під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, і не передбачає таку слідчу (розшукову), як забезпечення явки особи до слідчого.

Отже, виходячи із змісту формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_7 оперуповноважений ОСОБА_12 виконував доручення слідчого, наданого у порядку ст. 40 КПК України про проведення слідчих (розшукових) дій, а саме забезпечення явки ОСОБА_7 до слідчого, що у розумінні кримінального процесуального закону не є слідчою (розшуковою) дією. При цьому, законодавцем у главі 10 КПК України передбачений певний порядок виклику особи до слідчого.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що формулювання обвинувачення, яке містить вочевидь суперечливі відомості щодо часу та способу його вчинення, щодо можливої наявності співучасника ОСОБА_10 , щодо наявності законних підстав виконання оперуповноваженим ОСОБА_12 своїх службових обов`язків під час отримання ним тілесних ушкоджень, і взагалі не містить таких суттєвих обставин, що підлягають встановленню та доказуванню у кримінальному провадженні, як мотив та мета вчинення злочину, не може бути визнане конкретним, зрозумілим та детальним, як того передбачають наведені вище вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, викладені факти свідчать про неналежне встановлення органом досудового розслідування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що зумовило всупереч вимогам закону пред`явлення ОСОБА_7 неконкретного обвинувачення, чим суттєво порушено право останнього на захист.

З урахуванням наведеного, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом, оскільки наведені порушення закону не можуть бути усунені під час судового розгляду, а суттєво порушене право обвинуваченого на захист під час досудового розслідування не може бути поновлене судом.

Таким чином, суд дістається висновку, що наведені вище доводи сторони захисту щодо невідповідності обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону є обґрунтованими, а тому клопотання захисника ОСОБА_6 про повернення обвинувального акту прокурору з цих підстав підлягає задоволенню.

Водночас, аналізуючи доводи сторони захисту стосовно наявності інших наведених підстав для повернення обвинувального акту прокурору та вирішуючи питання щодо їх обґрунтованості, суд виходить з наступного.

Виходячи із змісту положень ст. ст. 291, 314 КПК України єдині процесуальні документи, що підлягають дослідженню судом під час підготовчого судового засідання є обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, відповідність яких вимогам кримінального процесуального закону має перевірити суд.

При цьому, суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню судового розгляду і не можуть бути усунені під час судового розгляду. Отже, повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

У той же час, дослідження інших процесуальних документів, як і матеріалів досудового розслідування, на які посилається сторона захисту, на стадії підготовчого провадження діючим кримінальним процесуальним законом не передбачене.

Так, суд не бере до уваги доводи сторони захисту, що повноваження прокурора ОСОБА_8 , який затвердив обвинувальний акт та слідчого ОСОБА_9 , який склав обвинувальний акт, не підтверджені у встановленому законом порядку, до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесені відомості про перекваліфікацію кримінального правопорушення, про повідомлення про підозру, про об`єднання матеріалів кримінального провадження, про продовження строків досудового розслідування, а також щодо відсутності підтвердження дотримання строків досудового розслідування, так як такі доводи сторони захисту спростовуються відомостями, що містяться у доданому до обвинувального акту реєстрі матеріалів досудового розслідування, зокрема, у розділі II «Прийняті в ході досудового розслідування процесуальні рішення», як того, вимагають норми ст. 109 КПК України, є реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування про внесення відомостей до ЄРДР (від 20.07.2016 року та 28.07.2016 року), про призначення групи прокурорів, про повідомлення про підозру (29.07.2016 року), про повідомлення про підозру (29.09.2016 року), про продовження строків досудового розслідування (22.09.2016 року ухвалив рішення прокурор ОСОБА_14 ), про продовження строків досудового розслідування (22.10.2016 року ухвалив рішення прокурор ОСОБА_15 ), про об`єднання матеріалів досудового розслідування (21.10.2016 року ухвалив рішення прокурор ОСОБА_8 ), про повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри (21.11.2016 року), про повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри (23.11.2016 року).

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо не відкриття йому матеріалів досудового розслідування та не повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України також спростовуються відомостями, що містяться у доданому до обвинувального акту реєстрі матеріалів досудового розслідування, зокрема, у розділі II «Прийняті в ході досудового розслідування процесуальні рішення», як того, вимагають норми ст. 109 КПК України, є реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування про повідомлення про підозру (29.07.2016 року), про повідомлення про підозру (29.09.2016 року), та у розділі I «Проведені процесуальні дії» наявні відомості про надання доступу до матеріалів досудового розслідування підозрюваному ОСОБА_7 та захиснику (24.11.2016 року з 13 години 39 хвилин до 16 години 25 хвилин).

Отже, у даному випадку, всі процесуальні дії та рішення, наявність підтвердження прийняття та проведення яких викликала у сторони захисту сумніви, зазначені у реєстрі матеріалів досудового розслідування, а тому формально вимоги КПК України органом досудового розслідування та прокурором виконані.

Питання щодо відповідності прийнятих процесуальних рішень та проведених процесуальних дій вимогам кримінального процесуального закону, наявності достатніх доказів на підтвердження висунутого обвинувачення та їх оцінка тощо має вирішуватися під час судового провадження.

Суд також не бере до уваги твердження сторони захисту про відсутність скріплення підпису прокурора в обвинувальному акті печаткою, оскільки відсутність печатки не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору, так як її обов`язковість не передбачена вимогами КПК України. Так, у частині 3 статті 291 КПК України містяться вимоги щодо посвідчення обвинувального акту виключно шляхом підписання слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно. При цьому, жодних додаткових вимог щодо посвідчення обвинувального акту у ст. 291 КПК України не зазначено.

Доводи сторони захисту щодо пред`явлення ОСОБА_7 обвинувачення не у встановленому законом порядку, оскільки викладені в обвинувальному акті фактичні обставини не є фактичними без здійснення слідчим оцінки доказів, зібраних під час досудового розслідування та відсутності переліку цих доказів в обвинувальному акті, суд вважає надуманими та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, так як у частині 2 статті 291 КПК України, яка передбачає які саме відомості має містити обвинувальний акт, відсутні вимоги щодо зазначення у ньому переліку доказів, зібраних під час досудового розслідування та їх оцінки.

Посилання сторони захисту на відсутність в обвинувальному акті відомостей про розмір шкоди та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, як, на підставу для повернення обвинувального акту прокурору, суд відкидає, оскільки в обвинувальному акті наявні відомості про не встановлення органом досудового розслідування обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також майнової шкоди.

Доводи сторони захисту про порушення вимоги одночасності передання обвинувального акту до суду та вручення під розписку його копії та копії реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному та його захиснику, не заслуговують на увагу, оскільки не тягнуть за собою грубого порушення вимог кримінального процесуального закону і не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

Посилання сторони захисту на порушення вимог ч. 1 ст. 293 КПК України щодо вручення копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування не прокурором, а слідчим, суд відкидає, оскільки додана до обвинувального акту розписка про отримання копій вказаних документів із наявними підписами ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_16 надана саме прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_8 , при цьому, захисник ОСОБА_6 ані у своєму клопотанні про повернення обвинувального акту, ані у своїй промові у підготовчому судовому засіданні не навів суду якими саме документами, окрім розписки, наданої прокурору, на його думку, має бути підтверджений цей факт.

Отже, наведені доводи сторони захисту щодо наявності інших підстав для повернення обвинувального акту прокурору, є надуманими і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не приймаються судом до уваги при вирішенні клопотання захисника ОСОБА_6 про повернення обвинувального акту прокурору.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що клопотання сторони захисту підлягає задоволенню з наведених в ухвалі підстав, і вважає за необхідне обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 20 липня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003061 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 345 КК України повернути прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_3 , з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України, зокрема, п. 5 ч. 2 ст. 291 цього кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 291, 314, 369-372 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_6 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 20 липня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003061 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 345 КК України повернути прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_3 , з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили після спливу семиденного строку, встановленого ст. 395 КПК України для її оскарження. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили та її виконання.

Ухвала може бути оскаржена в порядку ст. 395 КПК України.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її проголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 09 годині 30 хвилин 20 січня 2020 року.

Головуючий - суддя ОСОБА_1