Справа № 204/5616/19
Провадження № 1-кп/204/641/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 грудня 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань кримінальні провадження № 0001207 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 червня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та кримінального провадження № 0000766 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 квітня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України

за участю: прокурора ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебувають дані кримінальні провадження.
В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 та обвинувачена ОСОБА_10 надали суду угоду про примирення, укладену між ними 09 грудня 2019 року.
Обвинувачена ОСОБА_10 повністю визнає свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, наслідки укладання угоди зрозумілі. Узгоджене покарання їй зрозуміле. Хоч в угоді і написано обмеження, вона розуміє, що це обмеження волі. Просить затвердити угоду про примирення укладену між нею та потерпілою.

Захисник ОСОБА_8 підтримав угоду про примирення, укладену 09 грудня 2019 року, між потерпілою ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_10 та просив її затвердити.

Потерпіла ОСОБА_6 просить затвердити угоду про примирення. Також суду пояснила, що обвинувачена ОСОБА_10 шкоду відшкодовано. Обвинувачена раніше не судима, тому просить призначити їй мінімальне покарання. Претензій до обвинуваченої у неї немає.

Обвинувачена ОСОБА_9 , яку підтримав її захисник ОСОБА_7 просять затвердити угоду про примирення.

Прокурор ОСОБА_5 просить відмовити в затвердженні угоди про примирення укладену 09 грудня 2019 року між потерпілою ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_10 , оскільки вона не відповідає суспільнім інтересам, а також не відповідає інтересам держави. Як стало відомо, що відносно обвинуваченої є ще кримінальне провадження, яке направлено до суду, проте у зв`язку х її неявкою у судове засідання до обвинуваченої застосовано привід. Крім того, обвинувачену повідомили про підозру, у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, що свідчить про те, що обвинувачена продовжує вчиняти кримінальні правопорушення, тому узгоджене сторонами покарання є м`яким.

Суд, вислухавши думки учасників судового засідання, дослідивши матеріали кримінального провадження, вважає необхідним відмовити в затвердженні угоди від 09 грудня 2019 року про примирення, укладену між потерпілою ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_10 та судове провадження продовжувати у загальному порядку, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладені угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.
Згідно ч. 1 ст. 469 КПК України угода про примирення може бути укладена за ініціативою потерпілого, підозрюваного або обвинуваченого. Домовленості стосовно угоди про примирення можуть проводитися самостійно потерпілим і підозрюваним чи обвинуваченим, захисником і представником або за допомогою іншої особи, погодженої сторонами кримінального провадження (крім слідчого, прокурора або судді).
Згідно ст. 471 КПК України в угоді про примирення зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, строк її відшкодування чи перелік дій, не пов`язаних з відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язані вчинити на користь потерпілого, строк їх вчинення, узгоджене покарання та згода сторін на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди. В угоді зазначається дата її укладення та вона скріплюється підписами сторін.
Відповідно до ч. 7 ст. 474 КПК України суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: умови угоди суперечать вимогам КПК України, в тому числі була допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладання угоди; умови угоди не відповідають інтересам суспільства; існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним.
Отже, суд бере до уваги, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень середньої тяжкості проти власності.
Згідно наданої угоди про примирення, в ній зазначені формулювання обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) Закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, строк відшкодування чи перелік дій, не пов`язаних з відшкодуванням шкоди, обвинувачена зобов`язана вчинити на користь потерпілого, строк їх вчинення, узгоджене покарання та згода сторін на його призначення або призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладання та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КК України, наслідки невиконання угоди, які сторонам роз`яснені і зрозумілі.
За умовами угоди про примирення між потерпілою ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_10 , обвинувачена беззастережно визнає свою винуватість у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 185 КК України.
Згідно п. 3 Угоди обвинуваченою відшкодовано потерпілій моральну шкоду, спричинену злочином у виді грошової компенсації в сумі 3000 грн. 00 коп. Потерпіла претензій, щодо відшкодування майнової та моральної шкоди не має. Цивільний позов заявляти не буде.
У пункті 4 Угоди сторони узгодили покарання, а саме враховуючи особу винної, наявність обставин, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 69-1 щодо граничного розміру покарання, санкцію ч. 2 ст. 185 КК України, сторони домовились про призначення обвинуваченій ОСОБА_10 покарання у виді 1 року обмеження волі без відбування покарання. Сторони узгодили застосувати до ОСОБА_10 ст. 75 КК України, звільнивши від відбування покарання на підставі ч. 2 ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік.
Враховуючи думку прокурора, обвинуваченої та її захисника суд вважає, що призначення узгодженого сторонами угоди про примирення між потерпілою та обвинуваченою покарання із звільненням обвинуваченої від відбування покарання не відповідає загальним засадам призначення покарання, меті покарання.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК України та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нових злочинів.
Санкція ч. 2 ст. 185 КК України передбачає покарання у виді арешту, обмеження волі та позбавлення волі.
Згідно з ч. 2 ст. 75 КК України, суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому, суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи (ч.1 ст. 75 КК України).
Згідно п. 12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» від 11.12.2015 року за № 13 сторони угоди (незалежно від її виду) зобов`язані, крім іншого, узгоджувати міру покарання та звільнення від його відбування з випробуванням (якщо домовленості щодо такого звільнення мали місце та сторони дійшли згоди). Домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних та спеціальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність. Зокрема, сторони мають узгоджувати покарання, враховуючи: положення пунктів 1-2 ч. 1 ст. 65 КК, тобто 1) у межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст. 53 КК, та відповідно до положень Загальної частини КК; ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання(п.3 ч.1 ст. 65 КК України). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65,75 КК України мають право, використовуючи положення ст. 69 КК України, узгоджувати: а) основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частин КК, або б) інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за цей злочин; в) не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч. 2 ст. 69 КК.
Врахування означених вимог кримінального закону має бути відображено у змісті угоди, а узгоджена міра покарання повинна мати конкретний вираз.
Суд також має враховувати, що чинні КК і КПК регулюють два різновиди звільнення від відбування покарання з випробуванням: 1) загальний - коли вимагається встановлення можливості виправлення засудженого без відбування покарання; 2) спеціальний - у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання винуватості, для укладення якої з`ясування питань, визначених у ч. 1 ст. 75 КК, не є обов`язковим. У зв`язку з чим, якщо ж сторони узгодили покарання та досягли домовленості щодо звільнення підозрюваного/обвинуваченого від його відбування з випробуванням, відповідно до ч.ч.2,3 ст. 75 КК суд зобов`язаний прийняти рішення про таке звільнення у випадку затвердження угоди про примирення або визнання винуватості за наявності сукупності таких умов: 1) сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років; 2) узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням; 3) угода відповідає чинному законодавству та підстави для відмови в її затверджені визначені КПК (пункти 1-6 ч. 7 ст. 474 КПК) відсутні.
Відповідно до чинного законодавства суд при розгляді кримінальних проваджень повинен дотримуватися чинного законодавства і при прийнятті рішень за своїм переконанням, яке ґрунтується на всебічному повному й неупередженому дослідженні всіх обстав кримінального провадження, керуючись законом оцінити кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили (ст.94КПК України).
Підтвердження цьому є Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №13 від 11.12.2015 року "Про практику здійснення судами кримінально провадження на підставі угод", яким суд керувався під час розгляду даного кримінального провадження з метою з`ясування всіх обставин справи. Даний Пленум роз`ясняє яким чином проводити розгляд справи і ніяким чином не забороняє проводити перевірку доказів з метою з`ясування усіх обставин справи, що стосуються затвердження угоди і він не заміняє норм Кримінального процесуального законодавства, передбачені ст. ст. 468, 469, 474 КПК України.
Врахування зазначених вимог кримінального закону має бути відображено у змісті угоди, а узгоджена міра покарання повинна відповідати вимогам загальних та спеціальних засад призначення покарання.
Приймаючи рішення про застосування вимог ст. 75 КК України при укладанні угоди та погоджені на призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_10 сторони Угоди фактично не навели переконливих доводів про можливість виправлення ОСОБА_10 без відбування покарання, а лише послалися на обставини, що пом`якшують покарання.
При цьому сторонами угоди не враховано обставину, яка обтяжує покарання, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України, а саме: вчинення злочину щодо особи похилого віку.
При цьому в угоді погоджено покарання з урахуванням ст. 691 КК України, проте згідно п. 6-3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 (із змінами) положення статті 691 КК застосовуються лише при призначенні найбільш суворого виду основного покарання, яке передбачено у відповідній санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.

Оскільки санкція ч.2 ст. 185 КК України передбачає найбільш суровий вид покарання у виді позбавлення волі, то при узгодженні сторонами Угоди саме такого виду покарання можливо б було застосувати положення статті 691 КК України.

Крім того, під час укладання угоди сторонами не проаналізовано та не враховано конкретні обставини вчинення злочинів, їх кількість, наслідки протиправних дій.
Узгоджене сторонами покарання є поверхневим, формальним та таким, що не відповідає загальним засадам призначення покарання, закріпленим ст. 65 КК України. Зокрема належним чином не враховано характер та тяжкість діянь, що ставляться в вину ОСОБА_10 . Крім того, при призначенні покарання не в повній мірі враховано істотні для відповідного кримінального провадження обставини, які ставляться в вину ОСОБА_10 , зокрема, кількість епізодів злочинної діяльності, а також те, що обвинувачена ОСОБА_10 не відшкодувала матеріальну шкоду, завдану злочином, що, на думку суду, значною мірою підвищує суспільну небезпечність вчинених кримінальних правопорушень, а тому узгоджене сторонами остаточне покарання у виді одного року обмеження волі з призначенням іспитового строку 1 рік, що є мінімальним, передбаченим санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, явно не відповідає вимогам ст. 65 КК України, суперечить інтересам суспільства в частині забезпечення принципу визначення необхідного та достатнього для виправлення особи покарання, яке в подальшому також сприятиме попередженню вчинення аналогічних кримінальних правопорушень обвинуваченою. Крім того, з огляду на правову позицію, викладену в п. 12 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» від 11.12.2015року № 13, згідно якої тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, яку звільнено від відбування покарання з випробуванням згідно з ч. 3 ст. 75 КК України визначаються виключно судом, визначення сторонами мінімальної тривалості іспитового строку в даній угоді про визнання винуватості не входить до компетенції останніх та виходить за межі змісту угоди.
Аналізуючи зміст угоди про примирення, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченої та беручи до уваги, що укладення угоди спрямовано лише винятково на задоволення приватного інтересу обвинуваченої в частині призначеного покарання, тому суд прийшов до висновку, що умови угоди суперечать загальним засадам призначення покарання, меті покарання та не відповідають інтересам суспільства, що позбавляє суд ухвалити законний та обґрунтований вирок за наслідками угоди і є підставою для відмови у затвердженні угоди.
Оскільки кримінальні провадження знаходяться на стадії судового розгляду, то слід продовжити судове провадження у загальному порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 471, 474 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Відмовити у затвердженні угоди про примирення укладену 09 грудня 2019 року між потерпілою ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_10 у кримінальному провадженні № 0001207 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 червня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Судове провадження продовжувати у загальному порядку.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1