Справа № 346/3731/19
Провадження № 1-кп/346/470/19
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2019 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в режимі відеоконференцзв"язку обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному в єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000107 від 16 серпня 2018 року про обвинувачення :

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, раніше не судимого, старшого лейтенанта, начальника інженерної служби - командира інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 408 ч.3 КК України,

ВСТАНОВИВ:

10 липня 2017 року обвинуваченим з Міністерством оборони України укладено контракт про проходження військової служби строком на п"ять років.

Наказом військового комісара Кам"янець-Подільського об"єднаного міського військового комісаріату від 10 липня 2017 року № 100 старшого лейтенанта Ковальова призначено на посаду начальника інженерної служби - командира інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_2 .

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов"язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також, у ст. 1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З моменту видання виконувачем обов"язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17 березня 2014 року на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

Згідно п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов"язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов"язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов"язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби солдату Хопті достеменно було відомо і до часу не з"явлення на службу останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Відповідно до наказу командира військової частини від 09 липня 2018 року № 177 старший лейтенант ОСОБА_7 вибув у відрядження з військової частини НОМЕР_1 до військової чатсини НОМЕР_2 на двадцять діб, до 28 липня 2018 року.

Однак, 26 липня 2018 року о 09:00 год. обвинувачений, діючи умисно, з метою ухилення від військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин не з`явився на службу до розташування військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який не з`явився на службу до військової частини.

В судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав та дав суду показання по суті пред`явленого обвинувачення, які відповідають фактичним обставинам справи і не суперечать їм.

Так, обвинувачений повідомив, що проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що в АДРЕСА_2 та перебуваючи дев"ять місяців у зоні АТО на Сході України, 26 липня 2018 року о 09 год. 00 хв. не повернувся до розташування військової частини, оскільки на той час виникли непорозуміння із дружиною з приводу майнових прав на квартиру. Опинившись вдома намагався налагодити стосунки з сім"єю і вирішити вказаний конфлікт щоб не позбутися житла. Вирішуючи дані питання захворів і деякий час лікувався, а після продовжив цим займатися. Зрозумівши, що процес примирення затягується, вирішив покинути військову службу, щоб бути поряд і мати можливість зберегти хороші стосунки із сім"єю. Через якийсь час до нього подзвонили з військової прокуратури і він добровільно прибув у військову прокуратуру в м. Івано-Франківськ де був затриманий.

Визнає свою винуватість та просить взяти до уваги, що службу за контрактом уклав добровільно у 46 років, тобто у поза визначений законодавством віковий строк і наміру порушувати закон не мав, а трапилося це в силу обставин викладених вище, а тому суворо не карати.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України в судовому засіданні не досліджувались інші зібрані у кримінальному провадженні докази, оскільки, за згодою учасників процесу, дослідження останніх визнано недоцільним, так як фактичні обставини справи ніким не оспорюються і у суду відсутні сумніви щодо добровільної позиції учасників судового провадження, яким роз"яснено, що у такому випадку вони позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 408 КК України як нез"явлення на службу з метою ухилення від військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєного стану, дезертирство.

Відповідно до ч. 2 ст. 50, ст. 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення осіб, які вчинили злочин, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо конкретного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов"язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом"якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчиненню нових злочинів.

У п. 3 постанови зазначено, що суди, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, повинні виходити з класифікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб вчинення, кількість епізодів, характер і ступінь тяжкості наслідків тощо).

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та дані про його особу.

Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до вимог ст. 67 КК України судом не встановлено.

Обставинами, що пом"якшують покарання обвинуваченому та істотно знижують ступінь тяжкості скоєного суд вважає - перше притягнення до кримінальної відповідальності, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивну характеристику за місцем проживання, збіг тяжких сімейних обставин, які призвели до вчинення злочину, а тому вважає за можливе застосувати до нього ст. 69 КК України та обрати покарання нижче нижчої межі ніж визначено санкцією статті за якою він обвинувачується, що на думку суду буде достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів.

Речові докази та судові витрати по справі відсутні.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 314, 349, 368, 369, 373, 374, 394, 395, 468, 469, 474, 475, 476 КПК України, суд,

УХВАЛИВ :

ОСОБА_5 визнати винуватим за ст. 408 ч.3 КК України та застосувавши ст. 69 КК України призначити покарання - шість місяців арешту з відбуванням на гауптвахті.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу залишити тримання під вартою.

Початок строку відбуття покарання рахувати з 02 липня 2019 року.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Вирок суду в частині встановлення обставин справи, дослідження яких було визнане недоцільним в порядку статті 349 КПК України, оскарженню не підлягає, в іншій частині може бути оскаржений шляхом подачі апеляційних скарг до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_8