Єдиний унікальний номер 205/5247/19
Провадження №1-в/205/360/19
Єд.унік.№205/5247/19
У Х В А Л А

26 листопада 2019 року Ленінський районний суд

м.Дніпропетровська

у складі: головуючого: судді ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

захисника: адвоката ОСОБА_4

представника ДУ «ДВК №89» - ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в м.Дніпро, клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким, на підставі ст.81, 82 КК України. В обґрунтування свого клопотання, засуджений посилається на те, що відбув більше ніж 21,5 років позбавлення волі, у зв`язку з чим, з урахуванням практики ЄСПЛ, рішення якого є обов`язковими, на даний момент відпали обґрунтовані підстави для його подальшого тримання в установі виконання покарань, оскільки це суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.28 Конституції України.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 , а також захисник ОСОБА_4 , підтримали клопотання та просили його задовольнити.

Вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання, думку представника ДУ «ДВК №89», який залишив вирішення зазначеного питання на розсуд суду, а також перевіривши надані матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що вироком Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ст.ст.93 п.п. «а», «г», «ж», «з», «і»; 17 ч.2-93 п.п. «а», «і»; 142 ч.3 КК України (в редакції 1960 року) та ст.187 ч.2 КК України (в редакції 2001 року) до довічного позбавлення волі, з конфіскацією належного йому майна. Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2003 року, вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2002 року залишено без змін.

Призначене покарання ОСОБА_6 на даний час відбуває в ДУ «Дніпровська ВК №89».

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст.ст.81, 82, 85, 87 КК України, визначені підстави для умовно-дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, а кримінальним процесуальним законом, зокрема ст.ст. 537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.

Відповідно до ст.539 КПК України, питання про умовно-дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, вирішується місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Відповідно до ст.1 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Згідно зі ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч.1 ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права (п.1), законність (п.2) та диспозитивність (п.19).

Згідно з загальними засадами кримінального провадження:

-кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ст.8 КПК України);

-під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати КПК України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить КПК України. У разі, якщо норми КПК України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу (ст.9 КПК України);

-слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (ч.3 ст.26 КПК України).

Коституційний Суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки (абз. 3 п.п.3.1 п.3). У рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз.2 п.п.5.4 п.5).

Вирішуючи клопотання засудженого ОСОБА_6 , суд зауважує, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. У своєму рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року, Європейський суд з прав людини поклав обов`язок на державу-відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади. При цьому Європейський суд з прав людини зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, аби останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п. 194 рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року).

Крім того, суд звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року, Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

Таким чином, системний аналіз кримінального процесуального законодавства України, дає підстави для висновку, що до компетенції місцевого суду, на даний час, не входить розгляд клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням відносно осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права та знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки при вирішенні такого клопотання суд першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким задоволенню не підлягає, оскільки на даний час процедура розгляду таких клопотань відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст.81, 82 КК України, ст.ст.537, 539 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким, на підставі ст.81, 82 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той же строк, з моменту вручення копії судового рішення.

Головуючий: ОСОБА_1