Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

29 серпня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника-адвоката ОСОБА_6 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000583 за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2018 року стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Довговоля Володимирецького району Рівненської області, громадянина України, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 24 травня 2013 року Кузнецовським міським судом Рівненської області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ст.70 КК України на три роки позбавлення волі та звільненого на підставі ст.ст.75, 104 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік, 04 червня 2014 року Кузнецовським міським судом Рівненської області за ч.3 ст.185, ст.71 КК України на три роки два місяці позбавлення волі,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.1 ст.125 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2018 року ОСОБА_5 визнано винним та засуджено:
- за ч.2 ст.289 КК України на п`ять років позбавлення волі без конфіскації майна;
- за ч.1 ст.125 КК України до двохсот годин громадських робіт.
На підставі ст.ст.70, 72 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Судом постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 2474 грн. витрат на залучення експерта.
Також судом вирішено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_8 компенсацію моральної шкоди у розмірі 5000 грн. кожному. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_10 та ОСОБА_8 відмовлено за безпідставністю.
Вироком вирішено питання стосовно речових доказів по справі.

ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що він 26 жовтня 2017 року приблизно о 20 год., перебуваючи на міжсходинковому марші першого поверху в другому під`їзді будинку АДРЕСА_3 , на ґрунті довготривалих неприязних відносин, умисно, кулаком правої руки, наніс один удар в область щелепи ОСОБА_11 , спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді садна в під щелеповій ділянці зліва з припухлістю м`яких тканин, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Крім того, 26 жовтня 2017 року приблизно о 20 год. 10 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи в під`їзді, біля відкритих дверей квартири АДРЕСА_4 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, умисно, кулаком правої руки, наніс один удар по обличчю ОСОБА_12 , спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді забійної рани слизової верхньої губи з припухлістю м`яких тканин, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Також, 08 листопада 2017 року приблизно о 21 год. ОСОБА_5 , перебуваючи на автомобільній дорозі неподалік будинку №25 по м-ну Вараш, м. Вараш Рівненської області, діючи умисно, повторно, всупереч волі власника, незаконно заволодів автомобілем марки «ВАЗ 21074», 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , вартістю 36 367 грн. 24 коп., який перебуває у користуванні ОСОБА_9 .
До того ж, 08 листопада 2017 року приблизно о 22 год. ОСОБА_5 , перебуваючи на автомобільній дорозі, неподалік будинків №45б та №44 по м-ну Вараш м. Вараш Рівненської області, діючи умисно, повторно, всупереч волі власника, незаконно заволодів автомобілем марки «ВАЗ 2107», 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , вартістю 28 519 грн. 40 коп., що перебуває у користуванні ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить вказаний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_5 за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.289, ч.1 ст.125 КК України, за сукупністю злочині шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, - п`ять років позбавлення волі без конфіскації майна. Стягнути із ОСОБА_5 на його користь заподіяну майнову шкоду у розмірі 22336 грн. 25 коп. та 5000 грн. 25 коп. компенсації моральної шкоди.
На обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що місцевий суд, звільняючи ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком, належним чином не мотивував свого рішення. Також, на думку апелянта, суд не врахував, що обвинувачений має стійку схильність до скоєння корисливих злочинів, оскільки одразу після звільнення з місць позбавлення волі, скоїв ці злочини, а також вчинення цих злочинів в стані алкогольного сп`яніння, що призвело до скоєння дорожньо-транспортних пригод та спричинення значних матеріальних збитків потерпілим. Потерпілий вказав, що обвинувачений, маючи дружину та неповнолітню дитину, не займається суспільно-корисною працею, не приймає участь в утриманні дитини, а це, на переконання апелянта значно підвищує суспільну небезпеку його дій.
Не погоджується потерпілий і з визнанням обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, його щире каяття, оскільки матеріали провадження не містять відомостей про відшкодування обвинуваченим збитків. Апелянт зазначив, що під час судового розгляду стало відомо, що ОСОБА_5 у травні 2013 року вже звільнявся від відбування покарання з випробуванням, однак під час іспитового строку вчинив повторний тяжкий злочин.
Окрім того, апелянт вважає, що місцевий суд дійшов до незаконного висновку, що потерпілий не має права на відшкодування заподіяної йому злочином шкоди, оскільки він не є власником викраденого автомобіля. Так, потерпілий зазначив, що він фактично придбав автомобіль марки «ВАЗ-2107», реєстраційний номер НОМЕР_3 , у власність у ОСОБА_13 , заплативши відповідні кошти і володів ним по довіреності, термін дії якої закінчився 18 червня 2017 року. З причин фінансового характеру він не мав змоги вчасно зареєструвати автомобіль на себе, однак продовжував володіти ним на підставі свідоцтва про реєстрацію даного транспортного засобу серії НОМЕР_5 , який, на його переконання, підтверджує що він являється законним володільцем. При цьому, апелянт зазначив, що вартість відновлювальних робіт пошкодженого автомобіля згідно рахунку-фактури №22 від 20.04.2018 року складає 22 336 грн.

Потерпілий ОСОБА_9 в апеляційній скарзі також просить вказаний вирок в частині звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку терміном три роки із покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а також в частині відмови у стягненні з обвинуваченого заподіяної йому матеріальної шкоди, скасувати.
Просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання за ч.2 ст.289 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна. Стягнути із ОСОБА_5 на його користь заподіяну майнову шкоду у розмірі 16932 грн. В решті вирок суду просить залишити без змін.
На обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що, на його переконання, місцевий суд безпідставно звільнив ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, належним чином не обґрунтувавши свого рішення. Вказав, що судом не було враховано конкретні обставини провадження, а саме те, що обвинувачений після звільнення з місць позбавлення волі одразу скоїв низку корисливих злочинів, вчиняв злочину в стані алкогольного сп`яніння, маючи неповнолітню дитину обвинувачений не займається суспільно-корисною працею, не приймає участі в утриманні дитини. Не погоджується потерпілий і з визнанням обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, його щире каяття, оскільки воно містить формальний характер, збитки спричинені злочином ним не відшкодовані.
Також потерпілий зазначив, що висновок суду про те, що він не має права вимоги відшкодування заподіяної йому злочином матеріальної шкоди є неправильний, оскільки він являється власником викраденого та пошкодженого автомобіля. Так, апелянт вказав, що він фактично придбав автомобіль марки «ВАЗ-21074» 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у власність у ОСОБА_14 , заплативши йому відповідні кошти. З певних причин він не зміг переоформити автомобільна себе, але продовжував володіти ним на підставі свідоцтва про реєстрацію даного транспортного засобу серії НОМЕР_6 , який, на його переконання, підтверджує що він є законним володільцем даного майна.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_4 , яка частково підтримала апеляційні скарги кожного з потерпілих, думку обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 про визнання кожної із апеляційних скарг в частині цивільних позовів, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно вимог ч.1 ст.404 Кримінального процесуальнгоо кодексу України (далі - КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2 ст.289, ч.1 ст.125 КК України за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені наявними у справі доказами, що в апеляційних скаргах не оспорюється.

Стосовно доводів потерпілих про неправильне звільнення місцевим судом ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з частиною 2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому, згідно зі статтею 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Тобто суд, реалізуючи свої дискреційній повноваження, які наділяють його правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, для вибору такого покарання повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з покладенням певних обов`язків на строк 3 роки, врахував суспільну небезпеку вчинених ним злочинів, а також особу обвинуваченого.

Зокрема, суд взяв до уваги, що вчиняючи заволодіння транспортними засобами, ОСОБА_5 не мав корисливої мети, він примирився з потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , наявність у нього на утриманні малолітньої дитини та вагітної дружини, молодий вік обвинуваченого та його щире каяття.

Сукупність вказаних обставин слугувала підставою для висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою.

При цьому, потерпілими не було надано доказів на спростування вказаних обставин, встановлених місцевим судом, а також жодним чином не підтверджено ухилення обвинуваченого від утримання його малолітньої дитини та дружини.

Крім того, з вироку вбачається, що обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, - його щире каяття, місцевим судом було встановлено з досліджених доказів, зокрема показань обвинуваченого та його поведінки у суді. Щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів органом досудового розслідування визнані та зазначені в обвинувальному акті як обставини, які пом`якшують покарання.

Таким чином, колегія суддів вважає рішення місцевого суду про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, законним та обґрунтованим, заснованим на матеріалах кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо відмови потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у стягненні з ОСОБА_5 матеріальної шкоди, завданої злочином. Зокрема, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині, суд покликався на те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не мають права вимоги відшкодування шкоди, завданої пошкодженням автомобілів, оскільки вони не є їх власниками.

Водночас, Верховною Радою України 05 липня 2011 року було ухвалено Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень», згідно якого частину 1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення викладено в новій редакції, відповідно до якої водій повинен при собі мати: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, ліцензійної картки на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Таким чином, для підтвердження користування особою транспортним засобом на законних підставах, достатньо посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб.

Разом з цим, Верховний Суд у справі за №200/21325/15-ц у постанові від 07 листопада 2018 року, дійшов висновку, що особа, яка правомірно управляла транспортним засобом, має право на відшкодування завданої шкоди.

Зокрема, Верховним Судом зазначено, що стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_9 користувався автомобілем марки «ВАЗ 21074», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на підставі посвідчення водія відповідної категорії, а також свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 . ОСОБА_8 користувався автомобілем марки «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_3 , також на підставі посвідчення водія відповідної категорії та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 .

При цьому, згідно висновку експерта №3.3-139/17 від 11.12.2017р. матеріальний збиток, завданий власнику наданого на експертизу автомобіля «ВАЗ 21074», реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 08.11.2017 р. складає 16 932 грн.

Крім того, розмір матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_8 , підтверджується рахунком-фактурою №22 від 20.04.2018 р., згідно якої загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля 22 336 грн. 25 коп.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

З огляду на встановлені обставини та правомірність користування цивільними позивачами відповідними транспортними засобами, колегія суддів вважає, що вони мають право на відшкодування матеріальної шкоди.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини кримінального провадження, враховуючи вимоги ст.408 КПК, колегія суддів вважає за необхідне вирок змінити, оскільки таке стягнення не впливає на обсяг обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, а отже не погіршує становище обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 задоволити частково.
Вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2018 року стосовно ОСОБА_5 в частині вирішення цивільних позовів - змінити.
Цивільний позов ОСОБА_9 задоволити.
Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 16 932 грн. завданої матеріальної шкоди.
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволити.
Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 22 336 грн. 25 коп завданої матеріальної шкоди.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3