ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1620/1429/2012 Номер провадження 11/814/6/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.2 ст.121 КК України Т.З.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7
за участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
захисника адвоката - ОСОБА_11 ,
представника потерпілого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_13 ,
потерпілого ОСОБА_12 ,
виправданого ОСОБА_14 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальну справа за апеляціями прокурора Миргородської міжрайонної прокуратури Полтавської області та потерпілого ОСОБА_12 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 листопада 2012 року,

В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Шевченкове Красноармійського району Донецької області, громадянин України, освіта середньою-спеціальна, розлучений, інвалід 3-ї групи, пенсіонер за віком, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий,

визнаний невинуватим та виправданий за ч. 2 ст.121, ч.1 ст.121 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Цивільний позов ОСОБА_12 про стягнення з ОСОБА_14 7 755,67 грн. матеріальної шкоди та 200 000 грн. моральної шкоди та цивільний позов Миргородського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Миргородського районного фінансового відділу про стягнення з ОСОБА_14 витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_15 в сумі 625,95 грн. та ОСОБА_16 в сумі 990,88 грн. залишено без розгляду.

Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд щодо ОСОБА_14 - скасовано.

Вирішено питання про речові докази.

Органами досудового слідства ОСОБА_14 обвинувачувався в тому, що він 22 серпня 2010 року приблизно о 19.20 год., перебуваючи в пасажирському автобусі „ПАЗ д.н.з. НОМЕР_1 , під час його руху за маршрутом В.Сорочинці - Миргород, вчинив словесну сварку з ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , запропонувавши при цьому вийти з автобуса та з`ясувати виниклі між ними неприязні відносини.

По прибуттю в м.Миргород, о 19.50 год., на автовокзал, який розташований по вул.Воскресінська, 9, ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , вийшовши з автобуса, стали чекати ОСОБА_14 , який, знаходячись на сходах в передніх дверях автобуса, умисно наніс один удар ногою в голову ОСОБА_17 та один удар в область грудної клітки ОСОБА_16 , не заподіявши при цьому останнім тілесних ушкоджень. В цей час автобус рушив з місця та поїхав в напрямку залізничного вокзалу.

Обурившись на такі дії ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , сівши в автомобіль таксі, поїхали до залізничного вокзалу з метою з`ясувати причину нанесення їм вказаних ударів.

22 серпня 2010 року, близько 20.00 год., по прибуттю автобуса до залізничного вокзалу, розташованого в м. Миргород по вул. Залізничній, 2, ОСОБА_14 , знаходячись біля паркану, виявив наближення до нього ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , зрозумівши, що уникнення бійки не можливе, ОСОБА_14 , озброївшись колюче-ріжучим предметом та кухонним виробом, підійшов до ОСОБА_15 і поштовхом звалив його на сходи передніх дверей автобуса та умисно став наносити удари руками в область голови ОСОБА_15 , який захищаючись, прикривався руками та у відповідь наносив теж удари руками в обличчя ОСОБА_14 ..

Для припинення протиправних дій ОСОБА_14 до автобуса підбіг ОСОБА_18 , який, відтягнувши ОСОБА_14 , попросив всіх припинити бійку та зник з місця бійки.

ОСОБА_14 , підійшовши до ОСОБА_16 , наніс йому близько 5 ударів руками, ногами та кухонним виробом по різним частинам тіла, в тому числі: в область правого та лівого ока, в область колінного суглобу, в область лівої здухвинної ділянки та, тримаючи в руці заздалегідь приготовлений колюче-ріжучий предмет, умисно, наніс ним удар в область передньої черевної стінки у ліву здухвинну ділянку, спричинивши ОСОБА_16 тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до його смерті.

Ці дії ОСОБА_14 , органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисні та протиправні дії, що виразилися в нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Також органами досудового слідства ОСОБА_14 обвинувачувався у тому, що він, підійшовши до ОСОБА_15 , тримаючи в руці заздалегідь приготовлений колюче-ріжучий предмет, умисно, наніс ним близько 6 ударів по різним частинам тіла ОСОБА_15 , в тому числі: 3 удари в область грудної клітки, 2 в область живота, 1 в область правого стегна, спричинивши ОСОБА_15 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Після чого, ОСОБА_14 , вважаючи, що заподіяв тяжкі тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , з місця вчинення злочину зник.

Ці дії ОСОБА_14 , органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисні та протиправні дії, що виразилися в спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Визнаючи ОСОБА_14 невинуватим та виправдовуючи його у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 121 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочинів, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_14 , спричинив вищевказані тілесні ушкодження потерпілим, перебуваючи в стані необхідної оборони, з метою захисту свого життя та здоров`я від суспільно-небезпечного посягання групи осіб, під час даного посягання, для його негайного відвернення чи припинення, оскільки ОСОБА_14 перебував у незнайомому місті, захищався від нападу двох осіб ОСОБА_16 і ОСОБА_15 , які перебували у стані алкогольного сп`яніння та мали явну перевагу над ним, на крики ОСОБА_14 , про допомогу ніхто не реагував та останній не знав скільки осіб ще може приєднатися до потерпілих, оскільки ОСОБА_18 також наносилися йому удари.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, однобічність судового слідства, просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий вирок яким засудити ОСОБА_14 за вчинення злочинів, передбачених: ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі, ч. 2 ст.121 КК України на 8 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів визначити остаточне покарання ОСОБА_14 у виді 8 років позбавлення волі.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що за результатами судового розгляду не встановлено факт одночасного нападу потерпілих на ОСОБА_14 та наявність у ОСОБА_16 і ОСОБА_15 зброї або будь-яких інших засобів чи предметів, якими вони могли б заподіяти шкоду ОСОБА_14 , що свідчить про відсутність таких ознак, як груповий напад та напад озброєної особи і виключає застосування судом положень ч. 5 ст. 36 КК України. Відповідно до висновку амбулаторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 668 від 17.09.2010 у момент вчинення інкримінованого ОСОБА_14 діяння він не знаходився в стані фізіологічного афекту (як психологічної підстави сильного душевного хвилювання) або в іншому особливому емоційному стані, який міг істотно вплинути на його свідомість і діяльність у досліджуваній ситуації, що виключає застосування положень ч. 4 ст. 36 КК України. Зазначає, що ОСОБА_14 мав достатні можливості для припинення нанесення тілесних ушкоджень потерпілим, проте останній цього не зробив при відсутності загрози для його життя та здоров`я. На думку прокурора той факт, що ОСОБА_14 відразу після подій на залізничному вокзалі залишив місце події та при знятті грошових коштів із банкомату в смт.В.Багачка Миргородського р-ну намагався приховати своє обличчя свідчать про вчинення ним злочину.

Потерпілий ОСОБА_12 в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати у зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_14 за ч.1 ст.121 та ч.2 ст.121 КК України на 8 років позбавлення волі та задовольнити його позов у повному обсязі.

Свої вимоги потерпілий мотивує тим, що суд не врахував при постановленні судового рішення: показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та потерпілого ОСОБА_15 про те, що ініціатором сварки був ОСОБА_14 і те, що фізичний конфлікт між ОСОБА_14 та потерпілими проходив окремо. Зазначає і про те, що винуватість ОСОБА_14 в інкримінованих йому злочинах підтверджується тим, що ОСОБА_14 після подій на залізничному вокзалі відразу залишив місце події, відмовою ОСОБА_14 від проведення психолого-фізіологічної експертизи та первинними діями сина виправданого і його захисника, які намагалися з ним вирішити питання відшкодування спричиненої йому шкоди. На думку потерпілого суд першої інстанції, ухвалюючи вирок безпідставно зазначив, що ОСОБА_16 знаходився у стані алкогольного сп`яніння, оскільки відповідно до висновку експертизи у крові трупа ОСОБА_16 алкоголь не знайдено.

Інші учасники судового розгляду вирок суду не оскаржили.

Заслухавши доповідача, прокурора, потерпілого ОСОБА_12 та його представника в підтримку поданих апеляцій, виправданого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляцій, провівши часткове судове слідство, перевіривши доводи апеляцій та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст.323 КПК України (в редакції 1960 року) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частиною 1 статті 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», при розгляді справ про необхідну оборону, потрібно беззастережно додержувати вимог ч. 3 ст. 27 Конституції України і ст. 36 КК України, враховуючи те, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
При цьому суди повинні з`ясосувати, чи мала особа яка захищалася реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Згідно з ч.5 ст.36 КК України не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або групи осіб, а також відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.
Даних вимог законодавства суд першої інстанції дотримався в повній мірі з огляду на таке.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_14 надав показання, що 22.08.2010 в автобусі за маршрутом В.Сорочинці Миргород в сторону м. Миргород між ним та ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , які сиділи позаду нього і ОСОБА_22 , виникла сварка, так як останні, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, стукали в спинки сидінь його та ОСОБА_22 , у зв`язку з цим він зробив їм зауваження. Приїхавши на автовокзал ОСОБА_16 та ОСОБА_15 наполягали, щоб він вийшов з автобуса і намагалися його витягнути. Коли це не вдалося, потерпілі намагалися зайти в автобус, але водій на прохання пасажирів закрив двері і рушив з місця, через це ОСОБА_16 та ОСОБА_15 почали стукати ногами по автобусу, кинули в автобус пусту пляшку з-під пива та нецензурно висловлювались. Приїхавши до залізничного вокзалу о 20 год. 22.08.2010 він присів на лавку, в цей час до нього підійшли ОСОБА_16 і ОСОБА_15 та почали наносити йому удари по голові. В ході бійки він у ОСОБА_16 в руці побачив ніж, який вирвав з його рук. В цей час сам отримав удар і впав. Коли піднімався, ножем вдарив ОСОБА_16 в районі ноги, а іншого нападника в районі живота. Також він відбивався сувенірною дерев`яною лопаткою. Підійшла ОСОБА_22 , забрала його і вони поїхали на таксі в сторону смт. В.Багачки. Зазначив, що він захищався від п`яних чоловіків, при цьому відчував реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, та не мав наміру вчиняти злочин щодо них. З місця події пішов з метою уникнення подальшої бійки.

Такі показання ОСОБА_14 узгоджуються з аналогічними показаннями свідка ОСОБА_22 щодо подій в автобусі. При цьому стверджувала, що ножа у неї та у ОСОБА_14 ні в с. В.Сорочинці, ні по дорозі до м. Миргород не було. Вона не бачила як ОСОБА_14 наносив удари ножем ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , але бачила як він відмахувався від хлопців дерев`яною лопаткою під час бійки на залізничному вокзалі. Коли вона до нього підійшла і забрала з місця бійки, то бачила на ньому кров, порваний одяг і численні ушкодження.

Свідок ОСОБА_23 надала показання, що 22.08.2010 вона працювала кондуктором на автобусі, водієм якого був ОСОБА_24 . Вони їхали за маршрутом с.В.Сорочинці - м.Миргород. Бачила як в с. В. Сороченці до автобусу підійшли молоді хлопці в стані сп`яніння, та вживали пиво. По дорозі ОСОБА_16 та ОСОБА_15 почали чіплятись до ОСОБА_14 і жінки, які сиділи разом, сварились. Приїхавши в м. Миргород приблизно в 19.45 на автостанції один із хлопців почав хапати «за петельки» ОСОБА_14 , витягати його з автобуса. Вона і жінка, що була із ОСОБА_14 , випихали хлопців з автобуса та зачинили двері автобусу, так як вони намагалися зайти. Автобус з ОСОБА_14 та іншими пасажирами поїхав на залізничний вокзал, а хлопці приїхали слідом за ними на таксі. Бачила як ОСОБА_16 та ОСОБА_15 підійшли до ОСОБА_14 , який був неподалік автобусу й стали бити. В ході бійки вони переміщалися від передніх коліс автобуса до задніх. При цьому стверджує, що ОСОБА_14 били двоє хлопців.

Про те, що розпочали сварку, а потім бійку ОСОБА_16 та ОСОБА_15 зазначили й інші свідки, зокрема водій автобусу ОСОБА_24 , який був очевидцем події на автовокзалі, пасажири автобусу ОСОБА_25 та ОСОБА_26 ..

Обставини події на залізничному вокзалі були детально відтворені свідком ОСОБА_24 під час слідчого експерименту та зафіксовані у проколі відтворення обстановки та обставин події злочину від 17.11.2010 та підтверджені свідком в суді. Дані, зазначені у протоколі узгоджують з показаннями ОСОБА_14 та зазначених вище свідків.

Свідок ОСОБА_27 , який перебував на залізничному вокзалі, бачив прибуття автобусу, а слідом за ним таксі, з якого вийшли двоє хлопців і вчинили напад на ОСОБА_14 .

При цьому усі зазначені вище свідки стверджували, що ОСОБА_14 відбивався від ОСОБА_16 та ОСОБА_15 та в діях потерпілих була реальна загроза життю і здоров`ю ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_18 в суді апеляційної інстанції підтвердив, що ОСОБА_16 та ОСОБА_15 сварилися із ОСОБА_14 в автобусі, оскільки вони вели себе шумно, хто розпочав сварку не знає. Коли автобус зупинився на автовокзалі ОСОБА_16 та ОСОБА_15 почали витягати ОСОБА_14 з автобусу. Він відмахувався від них ногами. Потім, коли закрилися двері і автобус поїхав, ОСОБА_16 та ОСОБА_15 запропонували йому переслідувати ОСОБА_14 з метою з`ясування стосунків і вони поїхали слідом за автобусом на залізничний вокзал: ОСОБА_16 та ОСОБА_15 на таксі, а він - на скутері. Зазначив, що він участі в бійці не брав, а лише наніс 2-3 удари, коли ОСОБА_14 завалив ОСОБА_15 , з метою відтягнути ОСОБА_14 від потерпілого.

Про те, що ОСОБА_16 та ОСОБА_15 переслідували автобус, зазначає й свідок ОСОБА_28 - водій таксі на якому потерпілі приїхали до залізничного вокзалу. При цьому свідок зауважив, що хлопці перебували в стані алкогольного сп`яніння та в збуджено-агресивному стані.

Фактично наявність конфлікту між ОСОБА_14 ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в автобусі не заперечував і сам потерпілий ОСОБА_15 , який в суді першої інстанції показав, що сварка розпочалася після того, як ОСОБА_14 зробив їм зауваження. Також ОСОБА_15 підтвердив, що він з ОСОБА_16 , перебуваючи на автовокзалі, після того як поїхав автобус, вирішили наздогнати ОСОБА_14 та з`ясувати стосунки з ним, оскільки він завдав обом потерпілим ударів ногою. Також зазначив, що під час бійки, ОСОБА_18 відтягував ОСОБА_14 він нього.

Тобто, вбачається, що крім ОСОБА_16 та ОСОБА_15 в бійку втручався ОСОБА_18 , а саме наносив удали ОСОБА_14 з метою захисту потерпілих, що підтвердив свідок ОСОБА_24 ..

Факт отримання ОСОБА_14 тілесних ушкоджень підтверджується даними висновку судово-медичної експертизи № 371 від 05.09.2010, згідно якого у ОСОБА_14 у виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців на нижній повіці правого ока, на нижній повіці лівого ока, на лобі зліва, на спинці носа, на грудній клітині справа по заднє-підпахвовій лінії на рівні 6 ребра, які утворились від дії тупих предметів, по давності утворення можуть відповідати обставинам та даті 22.08.2010, та по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, не спричинивших розлад здоров`я. Враховуючи кількість та локалізацію виявлених у ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, вони могли утворитися не менше ніж від п`яти точок прикладання сили та з силою, достатньою для утворення синців.

Отже, вказані вище дані свідчать про створення реальної загрози заподіяння шкоди ОСОБА_14 .
Тобто, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, з`ясував наявність такої загрози для ОСОБА_14 , а саме врахував реальне співвідношення сил: кількість нападників, їх поведінку, спрямованість умислу, інтенсивність і характер дій нападників, їхні фізичні дані, зокрема молодий вік, фізичне здоров`я, перебування під час нападу в стані алкогольного сп`яніння, те, що ОСОБА_14 є значно старшим від ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , має незадовільний стан здоров`я та інвалідність 3-ї групи через захворювання опорно-рухового апарату, а також відношення ОСОБА_14 , який не був готовим до нападу та його відбиття, у зв`язку з чим сприймав дії ОСОБА_16 та ОСОБА_15 як реальну загрозу.
Згідно з висновком амбулаторної судової психолого-психіатричної експертизи № 668 від 17.09.2010 щодо ОСОБА_14 , на час експертного дослідження ОСОБА_14 не виявляє підвищеної схильності до неконтрольованого свідомістю потоку фантазування та свідомого перекручення фактів та подій, що мають значення по справі.
Окрім цього, необхідно врахувати реальну можливість ОСОБА_14 ефективно відбити суспільно небезпечне посягання ОСОБА_16 та ОСОБА_15 іншими засобами.
Відповідно до показань свідків ОСОБА_24 і ОСОБА_27 , побиття ОСОБА_14 припинилося лише після нанесення ним ножових поранень ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , що вказує на те, що спроби ОСОБА_14 припинення посягання, заподіявши менш значної шкоди, без використання колюче-ріжучого предмету, в тій обстановці було неможливим.
Про намагання ОСОБА_14 уникнути бійки з ОСОБА_16 та ОСОБА_15 свідчить те, що перебуваючи на автовокзалі, він залишив місце виникнення конфлікту, на відміну від ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , які його переслідували до залізничного вокзалу для з`ясування стосунків, а також залишив місце вчинення злочину, оскільки не вбачав можливості іншим чином припинити бійку, про що зазначала і свідок ОСОБА_22 .
При цьому, незважаючи на те, що бійка між ОСОБА_14 та потерпілими відбувалася в людному місці, жодна особа не втрутилася для припинення цього, що також доводить неможливість ОСОБА_14 діяти в інший спосіб.
Зазначаючи в апеляції про наявність у ОСОБА_14 достатньої можливості для припинення нанесення тілесних ушкоджень потерпілим, прокурор не вказує, як саме мав діяти ОСОБА_14 у тій обстановці.
При цьому, напад потерпілих як одночасний, як і по черзі не спростовують встановлених вище обставин і не знижують небезпечності посягання на життя і здоров`я ОСОБА_14 .
З огляду на вказане, суд правильно встановив, що ОСОБА_14 заподіяв тяжкі тілесні ушкодження потерпілим в стані необхідної оборони, з метою захисту свого життя та здоров`я від суспільно-небезпечного посягання осіб для його негайного відвернення чи припинення.

Окрім цього, не знайшли свого підтвердження і доводи потерпілого ОСОБА_12 , викладені в апеляції, про відсутність алкогольного сп`яніння у його сина ОСОБА_16 .. Не дивлячись на те, що відповідно до висновку експерта у крові трупа ОСОБА_16 не знайдено алкоголю, про те, що ОСОБА_16 22.08.2010 вживав алкогольні напої свідчать показання не лише ОСОБА_14 , але і потерпілого ОСОБА_15 , який зазначав, що він вживав з ОСОБА_16 алкогольних напоїв та всі свідки, що перебували в автобусі, які крім алкогольного запаху від потерпілих, також бачили, що ОСОБА_16 вживав пиво. Про наявність запаху алкоголю від потерпілих підтвердили лікарі швидкої допомоги, а в медичній картці стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_16 зазначено про наявність алкогольного сп`яніння.

Враховуючи викладене, підстав, передбачених ст. 367 КПК України (1960р.), для скасування судового рішення щодо ОСОБА_14 , колегія суддів не вбачає, а тому апеляції прокурора та потерпілого ОСОБА_12 задоволенню не підлягають.

Керуючись п.15 розділу ХІ Перехідних положень КПК України, ст.ст. 365, 366, 377 КПК України (1960р.),

У Х В А Л И Л А :

Апеляції прокурора Миргородської міжрайонної прокуратури Полтавської області та потерпілого ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 листопада 2012 року щодо ОСОБА_14 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту проголошення.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4