Справа № 206/785/15-к
Провадження № 1-кп/206/23/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" травня 2019 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро кримінальне провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000075 від 16 січня 2013 року відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ніжина Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , працюючого адміністратором колективу «Вогник», маючого вищу освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_13 ,

потерпілої ОСОБА_14 ,

представника потерпілої ОСОБА_15

В С Т А Н О В И В:

Органом досудового слідства ОСОБА_8 інкримінується те, що він 03 січня 2011 року близько 19 години 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Mitsubishi L300», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_16 , рухався по вулиці Іларіонівській з боку вулиці Ладозької в напряму вулиці Буковинської в місті Дніпропетровську.

На шляху руху ОСОБА_8 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожніх обставин та їх змінам, не переконавшись в безпеці свого руху, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_17 , який перетинав проїжджу частину зліва направо по ходу його руху, заходів до негайного зниження швидкості ,аж до зупинки транспортного засобу, не прийняв, в наслідок чого в районі будинку № 25 скоїв на нього наїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_17 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми: вдавленого перелому лобної кістки ліворуч з травматичним руйнуванням лівої передньої черепно-мозкової ямки та решітчастої кістки, розповсюдження крововиливу під м`якими мозковими оболонками головному мозку, дрібно вогнищевих крововиливів у товщі речовини нижньої поверхні лівої лобної частки головного мозку; інфільтруючого крововиливу у товщі м`яких покривних тканин голови з внутрішньої сторони у лобній ділянці голови ліворуч та у лобно-тім`яно-скроневій ділянці голови праворуч; синця на верхній повіці лівого ока; садна на шкіряних покровах голови. Закритої травми грудної клітини: перелому 3-10 ребер грудної клітини праворуч по передній пахвовій лінії з пошкодженням пристінкової плеври; перелому 3-12 ребер між біляхребетною та лопатковою лініями праворуч, місцями з пошкодженням пристінкової плеври, на відстані від підошовної поверхні стоп 12-го ребра 110 см до 3-го ребра 133 см; скупчення крові у правій плевральній порожнині у кількості біля 500 мл; інфільтруючого крововиливу у товщі м`яких тканин по бічній та задньо-бічній поверхням грудної клітини праворуч. Розриву атланто-потиличного з`єднання. Синця на шкіряних покровах задньо-зовнішньої поверхні правого передпліччя; садна на шкіряних покровах в проекції лівого колінного суглобу та лівого ліктьового суглобу. Вогнищевих крововиливів у товщі м`яких тканин в проекції зовнішньої поверхні правого колінного суглобу та великого вертела правої стегнової кістки. Вогнищевих крововиливів у товщі сосочкових та трабекулярних м`язів серця, які відносяться до тяжких тілесних пошкоджень згідно висновку судово-медичної експертизи № 29-Е, від 18.01.2011 року, та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Смерть ОСОБА_17 настала від сумісної тупої травми тіла з переломами кісток скелету, зовнішньої та внутрішньої кровотечами, яка ускладнилася розвитком шоку, що підтверджується даними судово-медичного дослідження трупу.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що ОСОБА_8 , керуючи транспортним засобом автомобілем «Mitsubishi L300», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, який свідчить: «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, які водій спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», невиконання якого знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

За вказаних обставин ОСОБА_8 висунуто обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Як на докази вини ОСОБА_8 у кримінальному правопорушенні прокурор в суді послався на надані ним докази, які суд дослідив під час судового розгляду.

Показами потерпілої ОСОБА_14 в судовому засіданні про те, що їй 03 січня 2011 року о 19 год. 00 хв. зателефонували та повідомили , що її чоловіка збив автомобіль по вул. Іларіоновській у м. Дніпропетровську. На місце пригоди вона не виїхала у зв`язку зі станом здоров`я, тому зателефонувала сестрі. Також повідомила суду, що її чоловік працював слюсарем-сантехніком у ТОВ «Агро-Овін», того дня він йшов з роботи. 03 січня 2011 року в середині дня вона розмовляла по телефону з ним та він був у нормальному стані.

Допитом свідка ОСОБА_18 , який повідомив суду, що 03.01.2011 року близько 19 години 00 хвилин він разом із своїм другом ОСОБА_19 йшов по тротуару, їх обігнав потерпілий, з його ходи було видно, що він перебував у стані алкогольного сп`яніння, потім потерпілий почав переходити дорогу та , побачивши транспортний засіб, зупинився і показав кулак водієві, далі його збив автомобіль. Наїзд стався від них за 5-7 метрів. На дорозі була вибоїна і водій, здійснюючи її об`їзд , скоїв наїзд на пішохода. Було чутно гальмування автомобіля. На вулиці на той час вже були сутінки, освітлення було достатньо, не було туману, у транспортного засобу були ввімкнені фари. Після аварії транспортний засіб зупинився сам, водій був у паніці, медичну допомогу потерпілому ніхто не надавав. Потім викликали «швидку» медичну допомогу, вона приїхала через 40 хвилин, потім приїхали працівники ДАІ. Свідок зазначив, що , коли він підійшов до потерпілого, у нього були білі навушники, з яких лунала музика .

Свідок ОСОБА_20 повідомив суду , що він 03.01.2011 року був черговим слідчим з дорожньо-транспортних пригод. Після отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду за адресою м. Дніпро, вул. Іларіонівська виїхав в складі слідчо-оперативної групи на місце ДТП, де було проведено огляд місця події, ним було складено протокол, схему, огляд автомобіля. Як встановлював адресу , за якою сталась ДТП, не пам`ятає. Огляд проводився за участю двох понятих, яких було зупинено працівниками ДАІ, та експерта-автотехніка. Жодних зауважень та доповнень до протоколів не було. Також зазначив, що обставин розвантаження автомобіля не пам`ятає.

Допитом свідка ОСОБА_21 , який показав суду, що 03.01.2011 року приїхав на місце ДТП в складі слідчої групи та був присутній при складанні протоколу огляду місця ДТП, зауважень та доповнень до якого не було. Оскільки очевидцем даної пригоди не був та зі сплином часу більше нічого пояснити не зміг.

Допитом свідка ОСОБА_22 , який повідомив суду, що в січні 2011 року ввечері він разом з ОСОБА_23 йшли по узбіччю дороги по вул.Іларіонівській з лівого боку дороги у зустрічному напрямку автомобілю Голуба. Потім він, свідок, побачив, як чоловік, який мав ознаки алкогольного сп`яніння, став навскоси переходити в невстановленому для цього місці проїжджу частину, після чого його збив автомобіль білого кольору. Вони разом із ОСОБА_24 підійшли до потерпілого, який був живий, але непритомний, біля якого побачили мобільний телефон з білими навушниками, з яких лунала музика. Хто викликав «швидку» та поліцію не пам`ятає. Більш детально обставин події того дня він не пам`ятає, оскільки минув значний проміжок часу, та наголошував, що він все вірно вказував про події того дня на досудовому слідстві.

Допитом свідка ОСОБА_25 , який повідомив суду, що 03 січня 2011 року, їдучи додому , був зупинений та запрошений працівниками ДАІ в якості свідка. В його присутності працівниками міліції проводились заміри, все фіксувалось у протоколі, який він в подальшому підписав. На місці пригоди бачив у стороні автомобіль та тіло людини. Освітлення та погодні умови були дуже погані. Більш точної інформації надати не зміг в зв`язку із сплином часу.

Допитом свідка ОСОБА_26 , який зазначив, що 07.09.2011 року ним в присутності понятих за участю експерта та свідка ОСОБА_22 був проведений слідчий експеримент, на якому вказаний свідок розказав та показав траєкторію руху потерпілого та обставини наїзду автомобіля на нього, що також було відображено на план-схемі. Також в той день був проведений слідчий експеримент за участю обвинуваченого ОСОБА_8 в присутності понятих та захисника за участю спеціаліста.

Експерт ОСОБА_27 показав суду, що він дійсно складав висновки експерта № 3047-12 від 28.08.2012 року та № 2138-14 від 14.08.2014 року, дані висновки підтвердив в повному обсязі. Зазначив, що під час проведення експертиз використав дані , які були зазначені в постанові слідчого від 19.07.2012 року та ухвалі суду від 23.06.2014 року.

Допитом свідка ОСОБА_28 який показав суду, що працював на посаді експерта в Дніпропетровському НДІСЕ та входив до комісії експертів, якими було складено висновок № 3047-12 від 28.08.2012 року, викладені у висновку дані підтвердив в повному обсязі, а також підтвердив справжність свого підпису у висновку.

Допитом експерт ОСОБА_29 , який показав суду, що він дійсно складав висновок експерта № 70/27-39 від 28.01.2011 року та висновок експерта № 70/27-151 від 05.04.2011 року, дані висновки підтвердив в повному обсязі, зазначивши, що експертна оцінка проводиться в об`ємі даних, викладених в протоколі слідчого, в разі виявлення розбіжностей між даними, викладеними в постанові, та наявними в матеріалах провадження, останнім надати оцінку він не може, оскільки на підставі ч. 4 ст. 69 КПК України він не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи. Також експерт зазначив, що на виконання постанови слідчого про призначення повторної судово-автотехнічної експертизи від 25.03.2011 року ним проведено первинну експертизу, оскільки зазначені слідчим вихідні дані відрізнялись від тих, що були досліджені під час судово-автотехнічної експертизи № 70/27-39 від 28.01.2011 року.

Свідок ОСОБА_30 повідомила суду, що очевидцем вказаним подій не була. Вказала, що 03.01.2011 року її з роботи повинен був забрати зять ОСОБА_8 , однак того дня він до неї зателефонував та повідомив про дорожньо-транспортну пригоду, вона одразу направилась до нього. Приїхавши на місце пригоди , вона побачила автомобіль Голуба та чоловіка, який лежав на дорозі, в вухах якого були навушники. Коли вона приїхала на місце ДТП, ще не було ані працівників міліції , ані « швидкої» , лише бачила двох молодих хлопців, хоча потерпілий подавав ознаки життя. Хвилин через 40 приїхали співробітники міліції , а потім і бригада « швидкої» медичної допомоги , лікарі якої констатували смерть потерпілого. Потім її зять сказав, що треба розвантажити автомобіль, в багажнику якого було циркове обладнання, газовий балон та особисті речі. Вона зателефонувала чоловікові ОСОБА_31 з проханням приїхати та допомогти здійснити розвантаження речей зятя та перевезти речі.

Свідком ОСОБА_32 повідомлено, що йому 03.01.2011 року біля восьмої години вечора зателефонувала його дружина та повідомила, що трапилась аварія за участі зятя ОСОБА_8 . Коли він прибув до місця ДТП ,то побачив автомобіль ОСОБА_8 та потерпілого , який лежав на проїжджій частині дороги біля бордюри. Погода та освітлення було погане , стояла мряка, асфальт був вологий. Хтось повідомив, що автомобіль будуть забирати на штрафмайданчик, було прийнято рішення розвантажити автомобіль, який був повністю завантажений, оскільки речами, які містились в багажнику , постійно користувались донька та зять ( це було циркове обладнання).

Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної події від 03.01.2011 року з фототаблицею та план-схемою, відповідно до якого встановлено, що за напрямком проведення огляду від вулиці Лафарга до вул. Буковинської стався наїзд на пішохода на проїжджій частині, покриття дороги асфальто-бетонне, сухе та чисте, слідів гальмування та слідів шин не виявлено. Ділянка проїжджої частини у місці ДТП горизонтальна. Ділянка дороги освітлюється міським електроосвітленням у темну пору доби . Відстань видимості з робочого місця водія з включеним світлом фар складає 90 м. Силуетна видимість складає 51,3 м. До протоколу огляду місця дорожньо-транспортної події додано схему пригоди, на якій зображено схему наїзду, місце розташування транспортного засобу та місце наїзду на пішохода. На схемі також зображені: осип скла та головний убір потерпілого (т. 1 а.п. 6-17).

В протоколі огляду і перевірки стану транспортного засобу від 03.01.2011 року зафіксовані механічні пошкодження автомобіля «MITSUBISHI» д.н.з. НОМЕР_1 , а саме: деформація передньої правої бокової частини, розбиті скло справа та передній правий габарит. Транспортний засіб не завантажений (т. 1 а.с. 18-20);

Протоколом відтворення обстановки та обставин подій від 26.01.2011 року з планом-схемою, відповідно до якого свідок ОСОБА_18 розказав та показав обставини вчинення наїзду ОСОБА_8 на потерпілого, а також про поведінку останнього до настання події (т. 1 а.п. 59-61);

Висновком експерта від 28.01.2011 року № 7 0/27-39, відповідно до якого у даній обстановці водій автомобіля Mitshubishi J300 держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності з вимогами п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху. При даному механізмі події дії водія Mitshubishi J300 держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 не суперечили вимогам п.п. 12.2 Правил дорожнього руху. При заданому механізмі події дії водія автомобіля Mitshubishi J300 держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору, знаходилось в причинному зв`язку з настанням події даної ДТП. В умовах даної події водій автомобіля Mitshubishi J300 держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 мав технічну можливість запобігти наїзду екстреним гальмуванням з зупиненням автомобіля по лінії руху пішохода (т. 1 а.п. 66-68);

Протоколом відтворення обстановки та обставин події за участю обвинуваченого ОСОБА_8 від 24.03.2011 року з планом - схемою, відповідно до якого була встановлена силуетна видимість пішохода - 48,3 м, також встановлено видимість елементів дороги 57,8 м. (т. 1 а.п. 162-164);

Висновком експерта № 29-Е від 18.01.2011 року, відповідно до якого смерть ОСОБА_17 настала від сумісної тупої травми тіла з переломами кісток скелету, зовнішньою та внутрішньою кровотечами, яка ускладнилася розвитком шоку, що підтверджується даними судово-медичного дослідження трупу. Згідно з копії протоколу огляду трупа гр. ОСОБА_17 , 1964 р.н. , на місці події, складеного слідчим СВ по ДТП СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області лейтенантом міліції ОСОБА_33 : «…Кожные покровы бледные, холодные на ощупь на открытых участках тела, теплые под одеждой, трупные окоченения отсутствуют во всех обычно исследуемых группах мышц. Трупные пятна синюшно-фиолетового цвета, располагаются по задним боковым поверхностям тела, при неоднократном дозированном надавливании на них с усилием 2 кг/см2 по 3с исчезают и восстанавливают свою окраску через 15-25с (21ч37м 03.01.2011 г.). Признаки гниения не выражены…», смерть його настала біля 2-3 годин від моменту дослідження трупа на місці події. При судово-токсикологічному дослідженні крові та сечі з трупа виявлений етиловий спирт у крові у кількості 2,48%, у сечі 3,94%, що стосовно до живих осіб може відповідати середньому ступеню алкогольного сп`яніння. Не виявлені: метиловий, ізопропіловий, пропіловий, ізобутиловий, бутиловий, ізоаміловий, аліловий спирти. За життя ОСОБА_17 хворів на хронічну ішемічну хворобу серця, яка не має ніякого відношення до настання смерті потерпілого (т. 1 а.п. 76-77);

Актом судово-медичного дослідження трупа № 29 від 04.01.2011 року, відповідно до підсумків якого при дослідженні трупа ОСОБА_17 виявлено відкрита черепно-мозкова травма: вдавлений перелом лобної кістки ліворуч з травматичним руйнуванням лівої передньої черепно-мозкової ямки та решітчастої кістки, розповсюджені крововиливи під м`якими мозковими оболонками головного мозку, дрібно вогнищеві крововиливи у товщі речовини нижньої поверхні лівої лобної частки головного мозку; інфільтруючі крововиливи у товщі м`яких покривних тканин голови з внутрішньої сторони у лобній ділянці голови ліворуч та у лобно-тім`яно-скроневій ділянці голови праворуч; синець на верхній повіці лівого ока; садна на шкіряних покровах голови. Закрита травма грудної клітини: переломи 3-10 ребер грудної клітини праворуч по передній пахвовій лінії з пошкодженням пристінкової плеври; переломи 3-12 ребер між біляхребетною та лопатковою лініями праворуч, місцями з пошкодженням пристінкової плеври, на відстані від підошовної поверхні стоп до 12-го ребра 110 см, до 3-го ребра 133 см; скупчення крові у правій плевральній порожнині у кількості біля 500 мл; інфільтруючі крововиливи у товщі м`яких тканин по бічній та задньо-бічій поверхням грудної клітини праворуч. Розрив атланто-потиличного з`єднання. Синці на шкіряних покровах задньо-зовнішньої поверхні правого передпліччя; садна на шкіряних покровах в проекції лівого колінного суглобу та лівого ліктьового суглобу. Вогнищеві крововиливи у товщі м`яких тканин в проекції зовнішньої поверхні правого колінного суглобу та великого вертела правої стегнової кістки. Вогнищеві крововиливи у товщі сосочкових та трабекулярних м`язів серця. Збільшення розмірів та ваги серця, гіпертрофія міокарду, стенозуючий коронаросклероз, дифузний кардіосклероз. Атеросклероз судин мозку, серця, аорти. Смерть його настала від сумісної тупої травми тіла з переломами кісток скелету, зовнішньою та внутрішньою кровотечами, яка ускладнилася розвитком шоку, що підтверджується даними судово-медичного дослідження трупу. Вищезазначені тілесні пошкодження прижиттєві, виникли незадовго до настання смерті, від дії з великою силою (великою швидкістю дії) тупого твердого предмету (предметів) та при ударі об такий (такі), можливо за обставин зазначених у письмовому відношенні, тобто за умов дорожньо-транспортної події. За своїм характером зазначені тілесні пошкодження відносяться до категорії тяжких, що призвели до настання смерті потерпілого. При судово-токсикологічному дослідженні крові та сечі з трупа виявлений етиловий спирт у крові у кількості 2,48%, у сечі 3,94%, що стосовно до живих осіб може відповідати середньому ступеню алкогольного сп`яніння. Не виявлені: метиловий, ізопропіловий, пропіловий, ізобутиловий, бутиловий, ізоаміловий, аліловий спирти. При судово-імунологічному дослідженні крові з трупа встановлена група О з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В. За життя хворів на хронічну ішемічну хворобу серця, яка протікала з явищами стенозуючого коронаросклерозу, кардіосклерозу (т. 1 а.п. 79-83).

Копією акту обстеження місця скоєння дорожньо-транспортної пригоди на автодорозі від 03.01.2011 року, відповідно до якого було обстежено місце ДТП, де ямковість відсутня, коефіцієнт зчеплення сухе покриття, штучне освітлення в темну пору доби в наявності. У висновках зазначено, що недоліків в утриманні вуличної дорожньої мережі, що могли стати прямою чи допустимою причиною ДТП , не виявлено (т. 1 а.п. 100);

Довідкою з ВСП «Дистанція електропостачання Нижньодніпровськ-Вузол» ДП «Придніпровської залізниці» від 08.02.2011 року № эчт-65-27, відповідно до якої в районі будинку № 25 по вул. Іларіонівській дислокація світильників розміщена по непарній стороні вулиці. Світильники знаходяться у справному стані. 03.01.2011 року відповідно до запису чергового по району електропостачання у оперативному журналі, зовнішнє освітлення вул. Іларіонівської було ввімкнено о 16 год. 30 хв. та вимкнено 04.01.2011 року о 7 годині 20 хвилин (т. 1 а.п. 123);

Висновком експерта № 70/27-151 від 05.04.2011 року, відповідно до якого у даній дорожній обстановці водій автомобіля Mitshubishi J300 держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності з вимогами п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху. При даному механізмі події дії водія Mitshubishi J300 держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 не суперечили вимогам п.п. 12.2 Правил дорожнього руху. При заданому механізмі події в діях водія автомобіля Mitshubishi J300 держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 не відповідали вимогам п.п. 12.3 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору, знаходилось в причинному зв`язку з настанням події даної ДТП. В умовах даної події водій автомобіля Mitshubishi J300 держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 мав технічну можливість запобігти наїзд екстреним гальмуванням з зупиненням автомобіля по лінії руху пішохода (т. 1 а.п. 184-186);

Протоколом відтворення обстановки та обставин подій від 30.05.2012 року з планом-схемою та фото таблицею, відповідно до якого свідок ОСОБА_18 розказав та показав обставини вчинення наїзду ОСОБА_8 на потерпілого, а також замірами встановлено, що вибоїна розташована на відстані 7 м до правого краю проїзної дороги та 10,6 м до місця наїзду, а місце наїзду розташовано на відстані 13,5 м до лівого краю проїзної частини. За допомогою статиста були отримані дані швидкості потерпілого на проїзній частині, а саме Т1 = 5,0с, Т2. 4,9с, Т3 =5,0с, в темпі швидкого руху (т. 2 а.п. 68-71);

Протоколом відтворення обстановки та обставин подій від 18.07.2012 року з планом-схемою, відповідно до якого свідок ОСОБА_22 розказав та показав обставини вчинення наїзду ОСОБА_8 на потерпілого, а також замірами встановлено, що автомобіль «Mitshubishi» розташований на відстані 2,8 м до правого краю проїзної частини. Свідок ОСОБА_22 показав, що потерпілий здолав відстань довжиною 11,1м, а місце наїзду розташовано на відстані 2,8м до правого краю проїзної частини та 8,3 м до початку будинку АДРЕСА_3 (т. 2 а.п. 74-75).

Протоколом відтворення обстановки та обставин подій від 18.07.2012 року з планом-схемою за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , відповідно до якого було встановлено місце розташування вибоїни (ями), яка розташована на відстані 7 м до правого краю проїзної частини та 10 м до початку будинку АДРЕСА_3 (т. 2 а.п. 76-77);

Висновком комісійної судової автотехнічної експертизи № 3047-12 від 28.08.2012 року, відповідно до якого місце наїзду на пішохода ОСОБА_17 , з технічної точки зору, відносно ширини проїзної частини, знаходиться на відстані приблизно 2,4 м відносно правого краю проїзної частини та в повз дорожньому напрямку знаходиться перед ділянкою осипу скла по напрямку руху автомобіля «Mitsubishi J300». Вирішуючи питання слідчого «з урахуванням дорожньої ситуації та обставин наїзду, коли з точку зору експертних методик, виникає момент виникнення небезпеки для водія ОСОБА_8 » - Вирішити дане питання по варіанту № 1 не надається можливим, про що вказано в дослідницькій частині даного питання. По варіантам № 2, 3, 4 небезпека для руху, згідно експертних методик, водію автомобіля «Mitsubishi J300» ОСОБА_8 виникла з моменту появи пішохода в полі зору водія, про що вказано в дослідницькій частині даного питання. В заданій постановою слідчого дорожній обстановці, виходячи з заданих постановою слідчого вихідних даних, водій автомобіля «Mitsubishi J300» ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.2., 12.3. Правил дорожнього руху України. В заданій постановою слідчого дорожній обстановці, дії водія автомобіля «Mitsubishi J300» ОСОБА_8 не суперечать вимогам п. 12.2. Правил дорожнього руху України. При заданих постановою слідчого вихідних даних в діях водія ОСОБА_8 вбачається невідповідність вимогам п. 12.3. Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з заданою дорожньо-транспортною пригодою. Згідно заданих постановою слідчого вихідних даних, водій автомобіля «Mitsubishi J300» ОСОБА_34 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_35 (т. 2 а.п. 94-104);

Постановою про уточнення даних від 13.06.2013 року, відповідно до якої під час повторного огляду транспортного засобу «Mitsubishi J300» було встановлено, що модель автомобіля «Mitsubishi L300» (т. 2 а.п. 143-148).

Висновком експерта № 70/27-443 від 20.06.2013 року, відповідно до якого у даній дорожній обстановці водій автомобіля «Mitsubishi L300» держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху. В умовах даної події водій автомобіля «Mitsubishi L300» держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода своєчасним застосуванням заходів до екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до лінії руху пішохода. При заданому механізмові події дії водія автомобіля «Mitsubishi L300» держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 не суперечили вимогам п. 12.2. Правил дорожнього руху. При заданому механізмові події дії водія автомобіля «Mitsubishi L300» держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору, перебувало в причинному зв`язку з настанням даної ДТП (т. 2 а.п. 182-184);

Висновком № 2138-14 від 14 серпня 2014 року судової автотехнічної експертизи по кримінальному провадженню (кримінальній справі) № 1-кп/206/6/14, відповідно до якого у заданій ухвалою суду дорожній обстановці водій автомобіля «Mitsubishi J300» ОСОБА_8 повинен був діяти згідно вимог п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України.

При заданих ухвалою суду вихідних даних водій автомобіля «Mitsubishi J300» ОСОБА_8 мав технічну можливість (з моменту виникнення небезпеки для руху) запобігти технічному характеру настання дорожньо-транспортної пригоди наїзду на пішохода ОСОБА_17 .

При заданих ухвалою суду вихідних даних у діях водія автомобіля «Mitsubishi J300» ОСОБА_8 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з технічним характером дорожньо-транспортної пригоди наїздом на пішохода ОСОБА_17 .

В частині обраної водієм автомобіля «Mitsubishi J300» ОСОБА_8 швидкості руху, то в його діях невідповідностей вимогам п. 12.2 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору не вбачається (т. 4 а.п. 193-197);

Оцінка дій пішохода ОСОБА_35 відносно відповідності вимог Правил дорожнього руху України не потребує використовування спеціальних автотехнічних знань і може бути виконана судом самостійно, відповідно до вимог розділу № 4 Правил дорожнього руху України.

Більше будь - яких доказів вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення стороною обвинувачення суду не надано.

Заслухавши показання обвинуваченого, потерпілої, свідків, експертів, дослідивши матеріали кримінального провадження, аналізуючи зібрані в ході досудового слідства та перевірені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що інкриміноване ОСОБА_8 обвинувачення за ч.2 ст. 286 КК України не знайшло свого підтвердження та обвинувачений підлягає виправданню у зв`язку із недоведеністю вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення з наступних підстав.

Основним безпосереднім об`єктом даного злочину є безпека дорожнього руху та експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, а його додатковим обов`язковим об`єктом - життя та здоров`я особи.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 286 КК України, включає сукупність таких обов`язкових ознак як: а) порушення правил безпеки руху та експлуатації транспорту; б) суспільно небезпечні наслідки; в) причинний зв`язок між порушенням і суспільно небезпечними наслідками. Порушення правил безпеки руху та експлуатації транспорту полягає в дії або бездіяльності, пов`язаній з невиконанням однієї чи кількох вимог ПДР України або інших нормативних актів, що регламентують безпеку руху та експлуатацію транспорту, з боку особи, яка керує транспортним засобом, при цьому необхідно встановити причинний зв`язок між порушенням правил безпеки руху та експлуатації транспорту і наслідками, що настали. Причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху та наслідками, що настали. Якщо такого зв`язку немає, водій не може нести кримінальну відповідальність за ті наслідки, що настали.

Надані стороною обвинувачення докази ніяк не викривають обвинуваченого у причетності до порушення Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Адже аналіз вказаних вище доказів, наданих стороною обвинувачення, свідчить про те, що даною стороною грубо порушено кримінально-процесуальне законодавство під час їх збору.

Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Суд встановив, що обвинуваченням не доведено винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і в його діях відсутній склад вказаного кримінального правопорушення, тому ОСОБА_8 підлягає виправданню.

При винесенні рішення суд виходив з того, що допитаний в суді ОСОБА_8 винуватість у скоєнні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що 03.01.2011 року ввечері виїхав забрати свою тещу ОСОБА_30 з роботи на залізничній станції. На вулиці була мряка, у його автомобіля були приглушені фари, а саме було ввімкнено ближнє світло фар, була відсутня дорожня розмітка, по ходу руху автомобіля були ввімкнені вуличні ліхтарі, за виключенням двох. Рухаючись по вул. Іларіонівській у м. Дніпропетровську приблизно о 19:30 19:35 год, з невеликою швидкістю, десь 40-50 км/год, побачив , що промайнула зліва на право тінь, викрутив кермо спочатку вліво, потім вправо, лівим колесом потрапив у вибоїну. Далі, вийшовши з автомобіля, побачив, що лежить потерпілий, перевернув його та відчув від нього запах перегару, крові не було. Підійшли якісь двоє незнайомих підлітків, вони ж і викликали міліцію. Працівники ДАІ повідомили йому, щоб ніхто нічого не чіпав, автомобіль заберуть на штрафмайданчик. У його автомобілі знаходились циркові реквізити дружини, та йому повідомили, щоб він їх забирав, оскільки потім він їх не отримає. Через деякий час приїхала теща та тесть, та вони перевантажили реквізити у інший автомобіль. Приблизно через 50 хвилин після виклику приїхала бригада «швидкої» медичної допомоги та констатувала смерть потерпілого. Прибулі працівники ДАІ фотографували місце ДТП. Після того сержант ДАІ сів за кермо його автомобіля та вони поїхали. Також йому було проведено експертизу на стан алкогольного сп`яніння. У приміщенні міського ДАІ він надав покази. Обвинувачений неодноразово зазначав, що під час проведення слідчих експериментів, проведених під час досудового слідства за участю свідка ОСОБА_18 та за його участю, були допущені істотні порушення процесуального права, що призвело до отримання спотворених вихідних даних, на підставі яких неодноразово були проведені судові експертизи.

Так стороною обвинувачення в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_8 робиться посилання на протокол відтворення обстановки та обставин подій від 26.01.2011 року з планом-схемою до нього, відповідно до якого свідок ОСОБА_18 розказав та показав обставини вчинення наїзду ОСОБА_8 на потерпілого, а також про поведінку останнього до настання події. Судом було встановлено, що під час слідчого експерименту приймали участь в якості понятої ОСОБА_36 та в якості статиста її чоловік ОСОБА_37 , які є близькими родичами потерпілій ОСОБА_14 , що не заперечувалось ані стороною обвинувачення, ані самою потерпілою.

Допитана в якості свідка ОСОБА_36 повідомила, що вона дійсно є рідною сестрою потерпілої ОСОБА_14 , а загиблий її зять та підтвердила факт перебування її в якості понятої під час проведення слідчих дій.

У відповідності вимог п. 3 ч. 7 ст. 223 КПК України, понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.

Аналогічну вимогу було закріплено в статті 127 КПК України в редакції 1960 року, яка діяла під час проведення слідчого експерименту від 26.01.2011 року, відповідно до якої в якості понятих мають запрошуватись особи, які не заінтересовані в справі. Понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники органів дізнання і досудового слідства.

За змістом рішення Конституційного Суду України №12 рп/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Частина 1 ст.92 КПК України передбачає, що обов`язок доказування вказаних обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Статтями 7, 22 КПК України передбачено, що однією із засад кримінального судочинства є змагальність сторін та свобода у поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до п. 8 розділу XI "Перехідні положення" КПК України допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

В статті 87 КПК України зазначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Коституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: порушення права особи на захист.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

У п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №7 «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина», наголошено на тому, що згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом. У зв`язку з цим судам при розгляді кожної справи необхідно перевіряти, чи були докази, якими органи досудового слідства обґрунтовують висновки про винність особи у вчиненні злочину, одержані відповідно до норм КПК. Якщо буде встановлено, що ті чи інші докази були одержані незаконним шляхом, суди повинні визнавати їх недопустимими і не враховувати при обґрунтуванні обвинувачення у вироку.

Відповідно до роз`яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про визнання слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_18 від 26.01.2011 року неналежним доказом, в зв`язку із порушенням вимог п. 3 ч. 1 ст. 87 КПК України, оскільки останній був проведений всупереч вимог ст. 223 КПК України, тобто з порушенням права ОСОБА_8 на захист, так як участь у слідчому експерименті приймали заінтересовані особи сторони обвинувачення.

В рішеннях Європейського суду з прав людини по справах «Гефген проти Німеччини» від 30.06.2008 року, «Яременко проти України» від 30.04.2015 року викладена концепція, сенс якої зводиться до того, що якщо джерело доказів («дерево») є недопустимим, то всі докази, отримані за його допомогою («плоди») будуть такими ж.

В подальшому на підставі протоколу слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_18 від 26.01.2011 року було проведено судово-автотехнічну експертизу № 70/27-39 від 28.01.2011 року. Керуючись концепцією, що викладена в вищезазначених рішеннях Європейського суду з прав людини та положеннями п. 3 ч. 1 ст. 87 КПК України, висновок експерта № 70/27-39 від 28.01.2011 суд визнає недопустимим доказом, так як позбавлений можливості безпосередньо дослідити докази, які були підставою для призначення експертиз.

З аналогічних підстав, а саме використання недопустимого доказу (протоколу слідчого експерименту за участі ОСОБА_18 від 26.01.2011 року) під час експертного дослідження, суд визнає недопустимим доказом висновок судово-автотехнічної експертизи №70/27-151 від 05.04.2011 року в частині використання вихідних даних, отриманих під час слідчого експерименту від 26.01.2011 року, а саме: час руху статиста на експериментальній ділянці за Т1-4 с, Т2-4 с, Т3-4,5 с.

Допитаний судом експерт ОСОБА_29 показав суду , що він дійсно складав висновок експерта № 70/27-39 від 28.01.2011 року та висновок експерта № 70/27-151 від 05.04.2011 року, дані висновки підтвердив в повному обсязі, зазначивши, що експертна оцінка проводиться в об`ємі даних, викладених в протоколі слідчого, в разі виявлення розбіжностей між даними, викладеними в постанові , та наявними в матеріалах провадження, останнім надати оцінку він не може, оскільки на підставі ч. 4 ст. 69 КПК України він не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи. Також експерт зазначив, що на виконання постанови слідчого про призначення повторної судово-автотехнічної експертизи від 25.03.2011 року ним проведено первинну експертизу, оскільки зазначені слідчим вихідні дані відрізнялись від тих, що були досліджені під час судово-автотехнічної експертизи № 70/27-39 від 28.01.2011 року.

28 серпня 2012 року експертами Дніпропетровського НДКЦЕ було проведено комісійну судово-автотехнічну експертизу. При проведенні дослідження та наданні відповіді на запитання щодо визначення швидкості руху пішохода, виникнення моменту небезпеки для водія ОСОБА_8 , відповідність його дій вимогам п. 12.3 ПДР України, а також технічної можливості запобігти наїзду на пішохода, яку суд також не може прийняти до уваги як належний доказ вини ОСОБА_8 , оскільки під час призначення вищевказаної експертизи слідчим в постанові були зазначені вихідні дані, а саме : подолання статистом ділянки рівній 3,1 м за Т1-4с, Т2 4с, Т3 4,5с, однак джерело їх походження встановити не представляється можливим, оскільки відповідно до слідчого експерименту від 30.05.2012 року за участю ОСОБА_18 зазначено, що за допомогою статиста були отримані дані швидкості потерпілого на проїзній частині, а саме Т1 = 5,0с, Т2. 4,9с, Т3 =5,0с, в темпі швидкого руху. Під час проведення слідчих дій за участі свідка ОСОБА_38 від 18.07.2012 та обвинуваченого ОСОБА_8 від 24.03.2011 року та 18.07.2012 року таких замірів не проводилось, а відповідно до постанови слідчого про задоволення клопотання адвоката ОСОБА_39 були вказані вихідні дані швидкості руху потерпілого та відстань, яку він здолав, - 3,1 м за 4,0-2,5с.

Отже, суд може припустити, що вихідні дані, а саме подолання статистом ділянки, рівній 3,1 м за Т1 - 4с, Т2 4с, Т3 4,5с, були отримані під час проведення слідчого експерименту від 26.01.2011 року за участю свідка ОСОБА_18 . Вказаний доказ був здобутий в порушення вимог КПК України та визнаний судом недопустимим. Використовуючи концепцію практики Європейського суду з прав людини за справами про «плоди отруйного дерева» та вимоги ст. 87 КПК України, суд визнає висновок експерта № 3047-12 від 28.08.2012 року в частині відповідей на запитання щодо визначення швидкості руху пішохода, виникнення моменту небезпеки для водія ОСОБА_8 , відповідності його дій вимогам п. 12.3 ПДР України, а також технічної можливості запобігти наїзду на пішохода - як недопустимий доказ.

Аналогічного порушення припустився орган досудового розслідування під час зазначення вихідних даних, а саме: подолання статистом ділянки, рівній 3,1 м за Т1-4с, Т2 4с, Т3 4,5с в постанові про призначення додаткової судово-автотехнічної експертизи, що вплинуло на правильність висновку № 70/27-443 від 20.06.2013 року, оскільки джерело походження вихідних даних в цій частині судом також не встановлено.
Також суд розцінює як неналежний доказ й висновок проведеної за ухвалою суду судово-автотехнічної експертизи №2138-14 від 14.08.2014 року (т.4 а.с.193-197), оскільки при її проведенні експертом взагалі не бралася до уваги швидкість та траєкторія руху потерпілого до моменту наїзду, всупереч зазначеним в ухвалі суду від 23.06.2014 року вихідним даним про швидкість руху пішохода. Таким чином, при проведенні вказаної експертизи при розрахунку технічної можливості водія уникнути наїзду на пішохода експерт не приймав до уваги той факт, що потерпілий рухався, перетинаючи проїзну частину зліва-направо по ходу руху автомобіля, а фактично розрахунки проводилися начебто потерпілий до наїзду стояв на проїзній частині, що суперечить показам свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_40 , які зазначали, що потерпілий перетинав проїзну частину навскіс в темпі швидкого кроку, а також змінював траєкторію руху, що також відображено в протоколах слідчих експериментів.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 69 КПК України, експерт має право заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи

Згідно п. 2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.01.1998 № 53/5, експерт має право:

-відповідно до процесуального законодавства заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи;

-з дозволу органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), бути присутнім під час проведення процесуальних, виконавчих дій та ставити питання учасникам процесу, що стосуються предмета чи об`єкта експертизи, та проводити окремі дослідження у їх присутності;

-указувати у висновку експерта на факти, виявлені під час проведення експертизи, які мають значення для справи, але стосовно яких йому не були поставлені питання, та на обставини, що сприяли (могли сприяти) вчиненню правопорушення;

Отже вище вказані норми свідчать про те, що експерт мав можливість в разі не достатності вихідних даних, викладених в ухвалі суду, вчинити дії в межах своїх повноважень для отримання додаткових відомостей та матеріалів.

На виконання ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.07.2015 року (т.6 а.п. 93-94) було проведено слідчий експеримент з складанням до протоколу план-схеми від 07.09.2015 року за участю свідка ОСОБА_22 , відповідно до якого останній розказав та показав про обставини вчинення наїзду ОСОБА_8 на потерпілого, а також про поведінку потерпілого до настання події (т.6 а.п. 100-105) та слідчий експеримент за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , який під час експерименту відмовився від його проведення, оскільки на час проведення слідчого експерименту погодні умови не відповідали тим, що мали місце 03.01.2011 року, що могло суттєво вплинути на вихідні дані. (т.6 а.п. 106-110), в зв`язку з чим суд , задовольняючи клопотання прокурора , повторно доручив органу досудового розслідування провести слідчий експеримент із обвинуваченим ОСОБА_8 та свідком ОСОБА_18 з метою максимально наближеного до реальних умов відображення подій (т.6 а.п. 123-124), однак 24.04.2017 року вказана ухвала повернулась без виконання в зв`язку із неможливістю виконання (т.7 а.п. 1).

На виконання ухвали суду від 14.09.2018 року (т. 7 а.п. 213-214) , винесеної на підставі клопотання прокурора про проведення слідчого експерименту, який 19.10.2018 року було проведено та складено протокол та до нього план-схему за участю свідка ОСОБА_22 , були отриманні нові вихідні данні. При цьому обвинувачений ОСОБА_8 відмовився від участі в слідчому експерименті, оскільки погодні умови та стан дороги не відповідали тим, що мали місце 03.01.2011 року.

Разом з тим, ані сторона обвинувачення, ані сторона захисту не заявляли клопотання про проведення автотехнічної експертизи для перевірки спроможності отриманих нових вихідних даних.

При цьому в даній ситуації суд обмежений у праві збору доказів вини обвинуваченого за власною ініціативою та, залишаючись об`єктивним і неупередженим, має створити необхідні умови для виконання сторонами їхніх процесуальних обов`язків та здійснення наданих їм прав, розглянути кримінальну справу і постановити відповідне рішення. Суд при розгляді кримінального провадження не вправі перебирати на себе функції обвинувачення чи захисту.

Також судом встановлено, що 17.07.2012 року слідчим ОСОБА_41 винесено постанову про прийняття до свого провадження кримінальної справи (т.2 а.п. 73).

19.07.2012 року слідчим винесені постанови про призначення комісійної судово-автотехнічної експертизи (т. 2 а.п. 79-80,84-85).

21.07.2012 року слідчим винесено постанову про зупинення досудового слідства, оскільки не встановлено особу, причетну до скоєння злочину з посиланням на ч. 2 ст. 206 КПК України (1960 року).

Отже в момент зупинення провадження по справі було проведено судово- авто технічну експертизу № 3047-12 від 28.08.2012 року, що є порушенням норм КПК України як в редакції 1960 року, що діяв на той момент, так і чинного.

Як вбачається з ч. 2 ст. 206 КПК України (1960 року) досудове слідство в кримінальній справі зупиняється у випадках, коли психічне або інше тяжке захворювання обвинуваченого перешкоджає закінченню провадження в справі.

Однак, в матеріалах провадження відсутні будя-які докази захворюваня обвинуваченого ОСОБА_8 та клопотання сторони захисту про зупинення слідства на підставі захворювання також відсутні.

Стосовно зупинення досудового слідства на підставі не встановлення особи, причетної до скоєння злочину, суд зазначає, що даний довод органу досудового слідства спростовується ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.01.2012 року, якою залишено без змін постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 року про повернення кримінальної справи за обвинуваченням саме ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України прокурору для організації додаткового розслідування (т.2 а.п. 37).

Також відповідно до постанови заступника прокурора Дніпропетровської області від 06.02.2012 року було встановлено строк досудового слідства у кримінальній справі за обвинуваченням конкретної особи - ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (т.2 а.п. 44).

Отже, на момент зупинення досудового слідства постановами слідчого (т. 2 а.п. 58, 62,72,89) особа, причетна до скоєння злочину 03.01.2011 року, органу досудового слідства була відома, що свідчить про невідповідність чинному законодавству винесених слідчим процесуальних рішень.

Також суд має зазначити, що висновок судово-медичної експертизи лише встановлює факт наявності у потерпілого ОСОБА_17 тяжких тілесних пошкоджень, які знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті, що могли утворитись в результаті дорожньо-транспортної пригоди, проте цей висновок не встановлює винуватості ОСОБА_8 в скоєнні даного злочину.

Щодо аналізу інших доказів винуватості обвинуваченого ОСОБА_42 у вчиненні кримінального правопорушення, на які послалася сторона обвинувачення, то суд вважає, що показання допитаних в суді свідків ОСОБА_43 та ОСОБА_18 є доказом події кримінального правопорушення, участь у якому не оспорює і обвинувачений, які суд безпосередньо сприймав відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України, як доказування події кримінального правопорушення (часу, місця, способу та інших обставин кримінального правопорушення), так як свідки були безпосередніми очевидцями наслідків дорожньо-транспортної пригоди і самого зіткнення автомобіля і пішохода, однак зі сплином часу не змогли дати змістовні та беззаперечні покази стосовно обставин ДТП, тому суд ці покази не вважає беззаперечними доказами винуватості ОСОБА_8 у правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується.

Огляд місця ДТП, огляд автомобіля свідчать про саму подію кримінального правопорушення та його наслідки, які зафіксовані після зіткнення автомобіля з пішоходом, але вони , на думку суду, не є беззаперечними доказами винуватості ОСОБА_42 у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно вимог ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах отриманих незаконним шляхом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Вимогами ст. 370 КПК України, передбачено, що судове рішення ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя визнання особи винною у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на доказах, отриманих незаконним шляхом.

В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 6 грудня 1998 р. (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

В статті 7 КПК України закріплені найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, відповідно до приписів ч. 1 ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

«…Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції ) тощо. Таким чином, даючи офіційне тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, Конституційний Суд України виходить з того, що обвинувачення особи у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на доказах, одержаних у результаті порушення або обмеження її конституційних прав і свобод, крім випадків, у яких Основний Закон України допускає такі обмеження…».

Враховуючи вищевикладене , суд вважає, що процесуальні порушення, виявлені під час судового розгляду, суттєво впливають на забезпечення та реалізацію права на захист обвинуваченого ОСОБА_8 .

Аналіз всіх даних, покладених в обґрунтування обвинувального акту, не дозволяє суду дійти висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого йому злочинного діяння, а вищевказані докази суд вважає не достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Виправдувальний вирок згідно ч. 1 ст. 373 КПК України ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Враховуючи викладені обставини, на підставі ретельного дослідження наданих в ході судового слідства доказів, суд приходить до висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні ним порушення Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілому - не доведена, у зв`язку з чим обвинувачений підлягає виправданню у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

На підставі ч. 3 ст. 129 КПК України позов ОСОБА_14 підлягає залишенню без розгляду.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ч. 9 ст. 100 КПК України. Запобіжні заходи не застосовувались. Процесуальні витрати на підставі ст. 124 КПК України приймаються на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 127-129, 368 371, 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
ОСОБА_8 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і виправдати за недоведеністю вини .

Цивільний позов ОСОБА_14 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 13732,53 грн. матеріальної шкоди та 15000 грн. моральної шкоди залишити без розгляду.

Скасувати арешт на нерухоме, рухоме та інше майно, належне ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , накладеного постановою слідчого від 07.02.2011 року.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні № 0000075 віднести на рахунок держави.

Речовий доказ автомобіль «Mitsubishi L300» - повернути власнику

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Виправданому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1