Справа № 489/967/17
Провадження № 1-кп/488/338/19 р.

У Х В А Л А

04.07.2019 року Корабельний районний суд м. Миколаєва
у складі колегії суддів:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 3 ст.187 КК України,-
В С Т А Н О В И В:

Прокурор заявив клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки наявні ризики, передбачені пунктами 1,5 частини 1 статті 177 КПК України.
Обвинувачений та його захисник проти продовження строку тримання під вартою заперечували, просили визначити обвинуваченому домашній арешт, враховуючи сталі соціальні зв`язки останнього - постійне місце мешкання, де він характеризується позитивно, існування родини та неофіційного міста роботи; також захисник посилалась на часткове визнання обвинуваченим провини, часткове відшкодування ним шкоди, чим обгрунтувала відсутність ризиків.
Обвинувачений, поміж іншого, послався на невірну кваліфікацію його дій органом досудового розслідування з тих підстав, що у житло потерпілого він самоправно не проникав, останній його сам запросив до квартири, де після виниклої сварки, він заволодів його майном, тобто вважає, що скоїв грабіж.
Заслухавши думку прокурора, пояснення учасників процесу, суд приходить до наступних висновків:
Відповідно до ст. 183 ч.1 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого корисного кримінального правопорушення.
Хоча суд не може оцінювати фактичні підстави обвинувачення на цій стадії процесу, все-таки слід відзначити, що, як згадувалося вище, обвинувачений з ними не погоджується саме в частині кваліфікації своїх дій.
На даний час обвинувачений перебуває під вартою з 10 січня 2017 року, тобто більше 28 місяців.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 в силу ст.89 КК України, раніше не судимий, має постійне місце мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає у цивільному шлюбі разом із дружиною - ОСОБА_8 та родиною останньої, характеризується за місцем мешкання виключно з позитивного боку, до затримання мав постійне неофіційне місце роботи, працював склодувом, відтак, мав певні соціальні зв?язки.
Приймаючи до уваги, що Центральним районним судом м.Миколаєва запобіжний захід обвинуваченому Яровому не змінювався, через перебування його у розшуку, останній самостійно прибув у суд, тому посилання прокурора на розшук обвинуваченого за іншим кримінальним провадженням, суд вважає не доводить ризику переховування обвинуваченого від суду.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини в п.60 рішення по справі «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року (заява № 17283/02) згідно з п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.
У рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства», ЄСПЛ констатував, що основною метою є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків досудового тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.
Також, за загальною практикою ЄСПЛ тримання під вартою не має перетворюватися на відбуття покарання, оскільки такий стан речей підриватиме принцип презумпції невинуватості, що випливає зі ст.6 Конвенції. А існування обґрунтованої підозри щодо вчинення тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі "Єчус проти Литви").
Таким чином, суд приходить до висновку, що прокурором не доведено недостатність застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, що є невід`ємною умовою застосування (продовження) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а лише формально зазначено, що, на думку прокуратури, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наведеним ризикам.
З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе змінити запобіжний захід із тримання обвинуваченого під вартою на цілодобовий домашній арешт, оскільки, поміж іншого, ризик вчинення нового правопорушення хоча і продовжує мати місце, проте зі спливом значного періоду перебування ОСОБА_7 під вартою значно зменшився.
Керуючись ст.181, 194, 195, 331 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Змінити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід із тримання під вартою у Миколаївському слідчому ізоляторі на цілодобовий домашній арешт, звільнивши його з-під варти у залі суду негайно.
Заборонити ОСОБА_7 залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 цілодобово.
Зобов`язати ОСОБА_7 за першою вимогою прибувати до Корабельного районного суду м.Миколаєва.
Заборонити ОСОБА_7 спілкуватися з потерпілим по кримінальному провадженню ОСОБА_9 .
Встановити строк дії ухвали два місяці до 03.09. 2019 року включно.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3