Справа № 308/3885/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 травня 2019 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , захисника власника майна ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого у кримінальному провадженні № 0000006 від 25.01.2019 року старшого слідчого в ОВС 2 відділення слідчого відділу УСБУ в Закарпатській області підполковника юстиції ОСОБА_3 , погоджене начальником відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_5 про накладення арешту на майно, -

в с т а н о в и в:

Старший слідчйи в ОВС 2 відділення слідчого відділу УСБУ в Закарпатській області підполковник юстиції ОСОБА_3 за погодженням з прокурором звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно.
В обгрунтування вимог клопотання посилається на те, що 19.01.2019 року в кабіні вантажного автомобіля марки «VOLVO», д.р.з. НОМЕР_1 , причіп д.р.н.з. НОМЕР_2 під управлінням громадянина України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , переміщено через митний кордон України, митний пост "Ужгород" Закарпатської митниці ДФС, з приховуванням від митного контролю 17 старовинних ікон, які можуть становити культурну цінність.

8 травня 2019 року в рамках даного кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду проведено обшук за місцем фактичного проживання громадянина України ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого вилучено наступні предмети:

1.Ікона з ознаками значних пошкоджень та старіння розмірами 26x35 см.;

2.Ікона з ознаками значних пошкоджень та старіння розмірами 29x20 см.;

Приймаючи до уваги викладене та те , що уоргану досудового розслідування є підстави вважати, що всі вилучені у ОСОБА_7 предмети містять ознаки речового доказу, як визначено ч. 1 ст. 98 КПК України і будуть використані як докази фактів та обставин, що встановлюються під час кримінального правопорушення, зокрема, вилучені вищевказані предмети, можуть бути віднесені до історичних та культурних цінностей, що потребує додаткового експертного дослідження і є частиною культурних цінностей, контрабандне переміщення яких через митний кордон України організував ОСОБА_7 , вчиняючи продовжуваний злочин та вищевказані предмети можуть бути викрадені у невстановлених досудовим слідством осіб та перебувати у розшуку, а отже вказані вилучені речі є предметом кримінальних правопорушень, відповідають критеріям визначеним ст.98 КПК України, у зв`язку із чим слідчий просить накласти арешт на вилучене майно.
У відповідності до ч. 2 п. 1 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, а тому слідчий у клопотанні просить накласти арешт на вилучені в ході проведення обшуку предмети.

В судовому засіданні слідчий клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав та мотивів викладених у клопотанні.
Захисник власника майна ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечив, надавши суду письмові заперечення та просив відмовити у задоволенні клопотання. Наголосив на тому, що слідчий не надав доказів, що вилучене майно має відношення до обставин, яке відбулося 19.01.2019 року під час перетину кордону.
Заслухавши думку слідчого про доцільність накладення арешту на майно вилучене під час обшуку 08.05.2019 року, заперечення захисника власника майна ОСОБА_4 , перевіривши докази, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Слідчим суддею встановлено, що слідчим відділом УСБУ в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке 25.01.2019 року внесені до ЄРДР за № 0000006, попередня правова кваліфікація ч.1 ст. 201 КК України.
8 травня 2019 року в рамках даного кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду проведено обшук за місцем фактичного проживання громадянина України ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого вилучено наступні предмети:

1.Ікона з ознаками значних пошкоджень та старіння розмірами 26x35 см.;

2.Ікона з ознаками значних пошкоджень та старіння розмірами 29x20 см.;

Як встановлено слідчим суддею, вилучені предмети не входять в перелік на вилучення яких слідчим суддею надано дозвіл, а відтак вважається тимчасово вилученим майном і підлягає або арешту або поверненню власнику.

Постановою старшого слідчого в ОВС 2 відділення слідчого відділу УСБУ в Закарпатській області підполковника юстиції ОСОБА_3 від 08.05.2019 року в порядку ст.ст. 98, 100, 110 КК України: вилучені в ході обшуку речі, а саме: Ікона з ознаками значних пошкоджень та старіння розмірами 26x35 см.; Ікона з ознаками значних пошкоджень та старіння розмірами 29x20 см. визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000006.
За змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність накладення арешту на майно,покладений на органи досудового розслідування,-ініціаторів клопотань та прокурора.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160 - 166, 170 - 174 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Одним із таких заходів є арешт майна.
Відповідно до частини 1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
Згідно ч.2 ст.167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Таким чином арешт може бути накладено на майно у вигляді речей, документів ( в тому числі цінних паперів , грошей (у будь якій валюті готівкою або безготівковому вигляді), на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права.
Згідно положень ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України) .
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Згідно ч.3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно ч.10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосуванняпризведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Як встановлено слідчим суддею, вилучені предмети не входять в перелік на вилучення яких слідчим суддею надано дозвіл, а відтак вважається тимчасово вилученим майном і підлягає або арешту або поверненню власнику.

Окрім цього, слід зазначити, що в порушення вимог статті 171 КПК України не надано суду належність та достовірність відомостей про наявність документів, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном, підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Також не доведено органом досудового розслідування і існування ризиків, визначених у абзаці другому ч. 1 ст. 170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.

Крім того, матеріали провадження не містять будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арештуна дане конкретне майно.

Також слідчий суддя звертає увагу на те, що до клопотання про арешти майна слідчий не долучив жодних доказів та не навів жодних доводів, що дозволяли б слідчому судді встановити розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Надані слідчим матеріали до клопотання, не підтверджують підстави, мету та не містять відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, тому, слідчий суддя вважає, що клопотання про накладення арешту на зазначене вище майно, є безпідставним.

З тексту клопотання вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та численних посилань на положення КПК України без належного обґрунту-вання співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.

При цьому, обов`язок доведення необхідності арешту покладається на слідчого, який звернувся з клопотанням про арешт майна.

Із змісту клопотання, матеріалів провадження, як і доводів, висловлених слідчим у суді , вбачається, що органом досудового слідства не доведено, що ікона з ознаками значних пошкоджень та старіння розмірами 26x35 см.; та ікона з ознаками значних пошкоджень та старіння розмірами 29x20 см. про арешт яких ставиться питання, має значення доказу в даному кримінальному провадженні і підпадає під критерії, визначені у ст.98 КПК України, зокрема: не обґрунтовано в достатній мірі, що вона є знаряддям/засобом вчинення кримінального правопорушення, які саме сліди кримінального правопорушення вона на собі зберегла, і які інші відомості можна отримати за її допомогою, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тієюметою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи . Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

На теперішній час слідчим не доведено, що в застосуванні цього заходу є необхідність, і щопотреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, виправдовують на теперішній час такий ступінь втручання у права і свободи особи, як арешт зазначеного нерухомого майна.

Відтак, доводи слідчого щодо необхідності накладення арешту з метою забезпечення збереження майна як речових доказів, є безпідставними та немотивованими.

Беручи до уваги вищевикладене, оцінюючи розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб, обґрунтованість необхідності обмеження у праві власності майном, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слідчого є необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.173 КПК України відмова у задоволенні клопотання або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі всього тимчасово вилученого майна.
Керуючись ст.ст. 170-173, 372, 395 КПК України, слідчий суддя,-
П о с т а н о в и в:
У задоволенні клопотання слідчого у кримінальному провадженні № 0000006 від 25.01.2019 року старшого слідчого в ОВС 2 відділення слідчого відділу УСБУ в Закарпатській області підполковника юстиції ОСОБА_3 , погоджене начальником відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_5 про накладення арешту на майно відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали складено і проголошено 24.05.2019 року о 16 55 годині.
Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1