ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/3221/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1 ,
Категорія: запобіжний захід
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_7 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вказаною ухвалою продовжено дію запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 у вигляді тримання від вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 18 листопада 2019 року включно.

В обґрунтування прийнятого рішення районний суд вказав, що на розгляді Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 і до нього застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Районний суд вказав на продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які були враховані при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Оцінивши в сукупності обставини, які визначені ст.178 КПК України, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 , у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, а також дані про його особу: раніше судимий, офіційно не працевлаштований, не одружений, дітей немає, що свідчить про відсутність у останнього міцних соціальних зв`язків, а також з огляду на те, що не відпали ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були встановлені під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - до 18 листопада 2019 року.

Крім того, суд зазначив, що ризики не зменшились та не відпали, у зв`язку з чим відсутні підстави зміни запобіжного заходу у відношенні ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу районного суду про продовження щодо нього строку запобіжного заходу та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу. Мотивуючи скаргу вказав, що рішення суду є незаконним, немотивованим та необґрунтованим, судовий розгляд проведено не об`єктивно, з обвинувальним ухилом. Зазначив, що при розгляді питання про продовження запобіжного заходу суд не вказав докази, що підтверджують наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, підстави, що унеможливлюють обрання більш м`якого запобіжного заходу. Крім того, зазначив, що має постійне місце проживання, до затримання працював по трудовому договору в компанії оператора мобільного зв`язку.

Заслухавши доповідь головуючого судді, з`ясувавши думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; вислухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги та який наполягав на її задоволенні; заслухавши думку захисника - адвоката ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу та додала, що суд першої інстанції, без письмового клопотання прокурора, розглянув питання про доцільність продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому, а також, на думку захисника, прокурор ОСОБА_9 , що приймала участь в судовому засіданні, не мала повноважень на ініціювання питання про продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_7 ; дослідивши матеріали провадження, колегія суддів, дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , офіційно ніде не працював, не одружений, офіційних джерел доходу та стійких соціальних зв`язків не має.

Доводи апелянта про наявність у нього постійного місця проживання, а також офіційного місця роботи за трудовим договором матеріалами кримінального провадження не підтвердженні, при цьому згідно з ч.2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування даних, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає. За відсутності доказів вказаних обставин, колегія суддів вважає ОСОБА_7 таким, що не має стійких соціальних зв`язків.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчиненого злочину, який інкримінується ОСОБА_7 , його тяжкості та суспільної небезпечності, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Стосовно доводів захисника адвоката ОСОБА_8 про те, що суд першої інстанції, за відсутності письмового клопотання прокурора, розглянув питання про доцільність продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому, колегія суддів дійшла наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана ухала Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.09.2019 року, постановлена під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України у зв`язку з тим, що строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого закінчувався і до його спливу завершити судове провадження не представилося можливим, тому суд своєю ухвалою продовжив строк запобіжного заходу обвинуваченому, що відповідає вимогам КПК України.

Так, відповідно до положень ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, згідно журналу судового засідання та технічного запису судового процесу, прокурором ОСОБА_9 , що приймала участь у судовому засіданні, висловлено думку про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 .

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи захисника щодо відсутності повноважень у прокурора ОСОБА_10 заявляти клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому, оскільки на розгляді Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває об`єднане кримінальне провадження за декількома обвинувальними актами, один з яких затверджений прокурором ОСОБА_9 , а також вона входить до групи прокурорів, що здійснюють процесуальне керівництво по даному кримінальному провадженню.

Істотних порушень положень КПК України, конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які б вплинули на застосування районним судом до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційним судом не виявлено. Підставою застосування запобіжного заходу щодо нього була встановлена судом наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, наявність ризиків, які давали достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності підстав для скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2019 року про продовження строку попереднього ув`язнення ОСОБА_7 без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя

Судді: