Ухвала
Іменем України

30 серпня 2019 року

м. Київ
справа № 646/2424/17

провадження № 51- 363 ск17

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року стосовно засудженого ОСОБА_4 ,

встановив:
Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 травня 2017 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який офіційно працює в ТОВ «Компанія Р.І.Ч.», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в дохід держави у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 850 грн.

Арешт з автомобіля «Hyundai santa fe» державний номерний знак НОМЕР_1 ухвалено скасувати з набранням вироком законної сили.

Речові докази - автомобіль марки «Hyundai santa fe» державний номерний знак НОМЕР_1 та технічний паспорт на нього після набрання вироком законної сили повернути ОСОБА_4 .

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він, перебуваючи на посаді електромеханіка Основянського району електропостачання, у невстановлений час на території відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Основа» за адресою: м. Харків, вул. Привокзальна, 1, здійснював встановлення нового обладнання, а старі матеріали, а саме брухт міді та алюмінію, склав у власну шафу в приміщенні роздягальні цього виробничого підрозділу.

18 лютого 2017 року ОСОБА_4 прибув на зазначену територію для чергування та о 22 годині дістав із шафи два полімерні мішки з металобрухтом та склав їх у багажне відділення свого автомобіля марки «Hyundai Santa Fe» державний номерний знак НОМЕР_1 .

19 лютого 2017 року о 08 годині ОСОБА_4 на зазначеному автомобілі вивіз зазначені мішки з брухтом міді та алюмінію з території виробничого підрозділу «Локомотивного депо Основа», тим самим таємно викрав металобрухт міді у вигляді лому металу вагою 34 кг 200 г та алюмінію у вигляді лому металу вагою 6 кг, чим спричинив вказаному виробничому підрозділу матеріальну шкоду на загальну суму 3 906 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_4 залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати зазначену ухвалу апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому посилається на те, що автомобіль «Hyundai Santa Fe» державний номерний знак НОМЕР_1 який належить засудженому, був знаряддям злочину, а тому суд повинен був застосувати до нього спеціальну конфіскацію відповідно до вимог статей 96-1, 96-2 КК України. Також зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки цей суд не надав відповіді на доводи скарги прокурора про те, чому зазначений автомобіль не визнано судом знаряддям злочину та не застосовано спеціальну конфіскацію.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Правильність встановлення судом фактичних обставин кримінального провадження та доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Так, суд першої інстанції у своєму вироку постановив зняти арешт з належного ОСОБА_4 автомобіля «Hyundai Santa Fe» державний номерний знак НОМЕР_1 , який був визнаний речовим доказом, та після набрання вироком законної сили повернути останньому, а отже, не знайшов підстав для застосування спеціальної конфіскації вищезазначеного автомобіля.

З такими висновками погодився апеляційний суд, який у своєму рішенні зазначив, що застосування спеціальної конфіскації в даному випадку, порушило б вимоги ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод оскільки при застосуванні спеціальної конфіскації суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав передбачених у Кримінальному кодексі, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».
Так, апеляційний суд, зокрема, зауважив, що у справі «Ізмайлов проти Росії» Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

З таким висновком погоджується і колегія суддів Верховного Суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 19 цього Закону, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до положень частин 1, 5 ст. 3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Закони України про кримінальну відповідальність повинні відповідати положенням, що містяться в чинних міжнародних договорах, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

У ст. 8 КПК України зазначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

Водночас, згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції з прав людини і основоположних свобод, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, при застосуванні спеціальної конфіскації у кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, передбачених у КК, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».

Таким чином, положення статей 96-1, 96-2 КК не можуть застосовуватися в тих випадках, коли це становитиме порушення ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції.

Так, ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 185 КК України, який є злочином середньої тяжкості. За цією нормою закону України йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн. У той же час вартість автомобіля, який належить йому на законних підставах, і який він використав, як знаряддя вчинення злочину, є явно значно більшою за визначену йому у вироку суму штрафу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що застосування спеціальної конфіскації в даному випадку становитиме непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном, гарантованого ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, вона є належним чином вмотивованою та обґрунтованою, з чим погоджується і колегія суддів.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року стосовно засудженого ОСОБА_4 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3