ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/297/15-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3303/19 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_8 , щодо продовження строків тримання під вартою,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою суд продовжив строк тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_8 , строком на 60 днів до 22 грудня 2019 року.

Судове рішення мотивоване тим, що існують ризики, передбачені п.п. 1,3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України.

Таким чином суд першої інстанції зробив висновок, що враховуючи дані про особу обвинуваченої, наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України а саме запобігання спробам: переховуватися від суду та слідства; незаконно впливати на потерпілих, свідків, експертів, спеціалістів у цьому ж кримінальному провадженні, та вчинення інших злочинів, тяжкість пред`явленого обвинувачення, дають підстави вважати, що зміна запобіжного заходу на більш м`який не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченої.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу, звільнити обвинувачену з під варти та призначити їй домашній арешт.

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою.

Зазначає, що суд не обґрунтував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Також повідомляє, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим та найбільш суворим.

Вказує, що обвинувачена не визнає себе винною, оскільки не вчиняла злочин.

Крім того зазначає, що ОСОБА_8 раніше не судима, має стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання, має трьох дітей.

Також наголошує, що з урахуванням положень ч.5 ст. 72 КК України обвинувачена знаходиться під вартою 13 років, тобто майже відбуте покарання, яке може бути призначене їй судом.

Посилається на практику ЄСПЛ з приводу тримання під вартою осіб.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 також не погоджується з рішенням суду щодо продовження строків тримання під вартою та просить змінити на більш м`який запобіжний захід.

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою.

Вказує, що просила суд змінити запобіжний захід на більш м`який, проте суд проігнорував.

Зазначає, що на даний час ризики, встановлені при обранні запобіжного заходу відпали, а суд повинен встановити нові, тобто навести інші підстави тримання обвинуваченої під вартою.

Наголошує, що вона перебуває під вартою з 2013 року, а отже в разі визнання її винною їй належить зарахувати належить зараховувати в строк покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

З огляду на це вона практично вже відбула покарання, яке їй може бути призначено судом, що свідчить про відсутність в даний час ризику переховуватись від суду.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченої та її захисника, які підтримали свої апеляційні скарги, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги захисника та обвинуваченої належить задовольнити частково, з наступних підстав.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У своєму Рішенні №4-р/2019 від 13 червня 2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 392 КПК України, окрім іншого, Конституційний Суд України зазначив, що неможливість своєчасного апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою унеможливлює ефективну та оперативну (дієву) перевірку правомірності обмеження конституційного права особи на свободу на стадії судового розгляду. Неможливість оскарження особою чи її захисником в апеляційному порядку ухвали суду про продовження строку тримання під вартою створює умови, за яких помилкове судове рішення суду першої інстанції, чинне протягом тривалого часу, може призвести до тяжких невідворотних наслідків для зазначеної особи у вигляді безпідставного обмеження її конституційного права на свободу.

Згідно з ст.2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.6 ст.22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. В ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд вправі обрати підозрюваній менш суворий запобіжний захід.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про запобіжний захід, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, необхідно враховувати в тому числі й вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання раніше застосованих запобіжних заходів та інше.

Відповідно до ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні.

При цьому, ч.1 ст.183 КПК України передбачає, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього кодексу.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Колегія суддів вважає, що прокурор не довів поза розумним сумнівом, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес продовжувати строк тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_8 з огляду на наступне.

Як вбачається з клопотання прокурора ОСОБА_6 (арк. 9 виділеного судового провадження), сторона обвинувачення посилалась на тяжкість кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченій та існування ризиків незаконного впливу на свідків, ризик переховування від суду та можливість вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому ризик втечі та ризик вчинення іншого кримінального правопорушення прокурором обґрунтовувався тяжкістю злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_8 .

Такі ж обставини, прокурор зазначив у суді апеляційної інстанції.

Натомість сторона захисту стверджувала, що обвинувачена знаходиться під вартою більше шести років, суд апеляційної інстанції двічі скасовував обвинувальні вироки щодо ОСОБА_8 , якими обвинуваченій було призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

Для перевірки вказаних доводів, колегія суддів дослідила вирок Комінтернівського районного суду міста Харкова від 2 квітня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року.

З вказаних судових рішень вбачається, що вироком районного суду ОСОБА_8 було призначено покарання у виді 13 років позбавлення волі.

Проте ухвалою суду апеляційної інстанції вирок було скасовано з процесуальних підстав, зокрема у зв`язку із відсутністю звукозапису судових засідань.

Обвинувачена ОСОБА_8 знаходиться під вартою з 17 липня 2013 року. Злочини, які інкримінуються обвинуваченій, згідно обвинувального акту мали місце в липні 2013 року.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у справі №663/537/17 від 29 серпня 2018 року щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.

Враховуючи, що до Харківського апеляційного суду не надходили жодні відомості щодо інших правових підстав для позбавлення ОСОБА_8 волі, на підставі наявних у кримінальному провадженні даних, колегія суддів вбачає, що з урахуванням вимог ч.5 ст. 72 КК України (в редакції 26.11.2015 року) строк покарання, який ОСОБА_8 відбула майже відповідає строку покарання, який був призначений вироком вирок Комінтернівського районного суду міста Харкова від 2 квітня 2019 року, а саме 13 років позбавлення волі, а тому ризик втечі перестав існувати.

Таким чином колегія суддів вважає, що подальше застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є недоречним та таким що не відповідає меті та підставам застосування запобіжного заходу, оскільки більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту зможе запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України.

Перебування ОСОБА_8 в умовах цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу під контролем за її поведінкою з боку органів Національної поліції, на думку колегії суддів, унеможливить вчиненню нею інших кримінальних правопорушень, а також можливість впливу на свідків.

При цьому колегія суддів враховує тяжкість злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_8 , конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченої, яка має трьох дітей, раніше не судима, має постійне місце проживання де офіційно зареєстрована.

З огляду на викладене, апеляційні скарги сторони захисту підлягають частковому задоволенню, а запобіжний захід ОСОБА_8 з тримання під вартою належить змінити на цілодобовий домашній арешт за місцем її реєстрації і мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 з покладенням на обвинувачену обов`язків -носити електронний засіб контролю, прибувати за викликом до суду, не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована без дозволу суду.

Керуючись ст.ст. 194, 195, 202, 404, 405, 407, 418, 419, ч. 2 ст. 376 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_8 , щодо продовження строків тримання під вартою - скасувати.

Змінити запобіжний захід ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої за ч.4 ст.187, п.п.6, 12 ч.2 ст. 115 КК України з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_8 :

- носити електронний засіб контролю;

- прибувати за викликом до суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована без дозволу суду.

Встановити строк дії ухвали 2 (два) місяці, тобто до 18 січня 2020 року.

Виконання ухвали покласти на Зміївський відділ поліції ГУНП в Харківській області.

Контроль за виконанням ухвали покласти на процесуального керівника групи прокурорів в цьому кримінальному провадженні.

У зв`язку зі зміною запобіжного заходу, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти в порядку ч.3 ст. 202 КПК України.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді