Номер провадження 1-кп/201/1101/2019
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м. Дніпро

вул. Паторжинського, 18а

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 27 грудня 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000068 за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 27 грудня 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000068 за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

У підготовчому судовому засіданні захисником обвинуваченого ОСОБА_4 заявлено клопотання про повернення обвинувального акту відносно ОСОБА_6 прокурору з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України. На думку захисника, формулювання обвинувачення, викладене в цьому обвинувальному акті, є неконкретним, суперечливим і таким, що не відповідає правовій кваліфікації інкримінованого її підзахисному кримінального правопорушення. В обґрунтування свого клопотання зазначила, що у фактичних обставинах кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, відсутнє посилання на спосіб вчинення ОСОБА_6 привласнення майна, яке перебувало у його віданні, мотив інкримінованого злочину, обов`язкову кваліфікуючу ознаку диспозиції ч. 4 ст. 191 КК України, а саме вчинення привласнення чужого майна у великих розмірах, що призвело до порушення права ОСОБА_6 , передбаченого ст. 42 КПК України, знати у вчиненні якого кримінального правопорушення він обвинувачується, що, у свою чергу, унеможливлює якісно і в повній мірі здійснити захист, чим істотно порушується право останнього на захист. Додала, що в обвинувальному акті відсутні анкетні дані захисників, що, на її думку, в подальшому унеможливило б суд належним чином викликати їх у судове засідання. Крім того, зазначила, що реєстр матеріалів досудового розслідування не містить такої процесуальної дії, як проведення експертизи для встановлення розміру матеріальної шкоди, оскільки розмір такої шкоди є обов`язковою кваліфікуючою ознакою інкримінованого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України. Також у реєстрі не міститься такої процесуальної дії, як вручення обвинувального акту. Просила клопотання задовольнити та повернути обвинувальний акт прокурору з наведених нею підстав.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав заявлене його захисником клопотання у повному обсязі, просив задовольнити його та повернути обвинувальний акт прокурору.

Прокурор ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення клопотання захисника про повернення обвинувального акту, вважаючи його необґрунтованим.

Потерпілий ОСОБА_5 підтримав позицію прокурора та вважав можливим призначити судовий розгляд за вказаним обвинувальним актом.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши зміст наданого суду обвинувального акту та доводи сторони захисту щодо його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України, суд приходить до висновку, що клопотання захисника ОСОБА_4 ґрунтується на вимогах закону і обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 підлягає поверненню прокурору, з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статі 7 цього Кодексу.

До загальних засад кримінального провадження згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, яка встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суду неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.

Виходячи з тлумачення кримінального процесуального закону, положення п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюються не лише на випадки, коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України.

Така позиція, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках, передбачених КПК України, узгоджується і з висновком у постанові Верховного Суду України № 5-11кс15 від 25 травня 2015 року.

Згідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити наступні відомості, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

Пунктом 3 (а) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно ч. 2 ст. 1 КПК України, є частиною національного кримінального процесуального законодавства України, визначено, що обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення повинен бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).

Отже, виходячи із змісту наданого суду обвинувального акту, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прокурором не були виконані належним чином, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню до предмету доказування входять, в тому числі, подія злочину (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета його вчинення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно до наданого суду обвинувального акту обвинуваченому ОСОБА_6 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КПК України, а саме привласнення чужого майна, яке перебувало у його віданні.

Диспозиція ч. 4 ст. 191 КК України передбачає кримінальну відповідальність за учинення дій, передбачених частинами першою (привласнення чи розтрата чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні), другою або третьою цієї статті, якщо вони вчинені у великих розмірах.

Привласнення полягає у протиправному і безоплатному вилученні (утриманні, неповерненні) винним чужого майна, яке знаходилось у його правомірному володінні, з наміром в подальшому обернути його на свою користь чи користь третіх осіб. В результаті привласнення чужого майна винний починає незаконно володіти і користуватись вилученим майном, поліпшуючи безпосередньо за рахунок викраденого своє матеріальне становище. Привласнення вважається закінченим з моменту вилучення чужого майна й отримання винним можливості розпорядитися ним як своїм власним.

При цьому, суб`єктом привласнення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 191 КК України, може бути особа, якій майно, що є предметом цього злочину, було ввірене чи перебувало в її віданні.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.

Так, виходячи із викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, викладеному в обвинувальному акті, ОСОБА_6 інкримінується, що він в період часу з 01.06.2005 року до 15 години 50 хвилин 14.07.2010 року, тобто протягом 5 років, знаходячись у магазині «Шериф» ЧП Кобзар, будучі матеріально відповідальною особою, працюючи продавцем відділу електроніки присвоїв майно, що належало ЧП Кобзар на загальну суму 251 737 гривень, із зазначенням повного переліку цього майна.

Проте, такий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення взагалі не містить посилання на те, що зазначене майно протягом такого значного періоду (п`ять років) перебувало у віданні ОСОБА_6 , як і відсутнє посилання на відповідний правовий документ (договір), на підставі якого обвинувачений був матеріально-відповідальною особою саме протягом інкримінованого періоду, що, у свою чергу, позбавляє суд об`єктивної можливості визначити, чи є ОСОБА_6 суб`єктом даного виду злочину.

Окрім цього, всупереч вимогам п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 91, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України формулювання обвинувачення не містить зазначення мотиву вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України та способу вчинення привласнення майна, що належало ЧП «Кобзар», що є предметом доказування та має суттєве значення для визначення правильної кваліфікації дій обвинуваченого.

Більш того, формулювання обвинувачення, викладене в обвинувальному акті не містить посилання на таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення привласнення чужого майна у великих розмірах, яка є обов`язковою для кваліфікації дій саме за ч. 4 ст. 191 КК України, а відтак, таке формулювання обвинувачення не відповідає правовій кваліфікації інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_6 відповідно до обвинувального акту інкримінується привласнення майна, що належить ЧП «Кобзар», на загальну суму 251 737 гривень.

Проте, виходячи із змісту реєстру матеріалів досудового розслідування органом досудового розслідування не приймалося процесуальне рішення про проведення відповідної експертизи для визначення розміру матеріальних збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням, що підлягає обов`язковому встановленню та доказуванню, і відповідно така експертиза не проводилася, а отже, органом досудового розслідування не вжито законних заходів для встановлення саме такого розміру матеріальних збитків, заподіяння яких інкримінується обвинуваченому ОСОБА_6 .

Отже, важливість встановлення органом досудового розслідування факту перебування майна, що належало ЧП «Кобзар», у віданні ОСОБА_6 протягом значного періоду часу, мотиву та способу вчинення злочину, розміру матеріальних збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням має істотне значення для правильної кваліфікації дій обвинуваченого.

Таким чином, виходячи з наведеного, формулювання обвинувачення, яке взагалі не містить таких суттєвих обставин, що підлягають встановленню та доказуванню у кримінальному провадженні, як мотив та спосіб вчинення злочину, і є таким, що не відповідає правовій кваліфікації інкримінованого кримінального правопорушення через відсутність обов`язкової кваліфікуючої ознаки цього злочину, не може бути визнане конкретним, зрозумілим та детальним, як того передбачають наведені вище вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, викладені факти свідчать про неналежне встановлення органом досудового розслідування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що зумовило всупереч вимогам закону пред`явлення ОСОБА_6 неконкретного обвинувачення, чим суттєво порушено право останнього на захист.

З урахуванням наведеного, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом, оскільки наведені порушення закону не можуть бути усунені під час судового розгляду, а суттєво порушене право обвинуваченого на захист під час досудового розслідування не може бути поновлене судом.

Таким чином, суд дістається висновку, що наведені вище доводи сторони захисту щодо невідповідності обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону є обґрунтованими, а тому клопотання захисника ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту прокурору з цих підстав підлягає задоволенню.

При цьому, суд не може прийняти до уваги доводи сторони захисту щодо відсутності зазначення в обвинувальному акті анкетних даних захисників обвинуваченого, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

А також, і посилання захисника ОСОБА_4 на відсутність у реєстрі матеріалів досудового розслідування відомостей про вручення обвинувального акту обвинуваченому не приймається судом до уваги і не може бути розцінене, як підстава для повернення обвинувального акту прокурору, оскільки у підготовчому судовому засіданні, як захисник, так і обвинувачений ОСОБА_6 підтвердили, що отримали обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, що також підтверджується наданою до обвинувального акту відповідною розпискою із їх підписами.

Отже, за таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання сторони захисту та повернути прокурору обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 27 грудня 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000068 за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, з підстав його не відповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України, зокрема, п. 5 ч. 2 ст. 291 цього кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 291, 314, 369-372 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 27 грудня 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000068 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України повернути прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_3 , з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили після спливу семиденного строку, встановленого ст. 395 КПК України для її оскарження. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили та її виконання.

Ухвала може бути оскаржена в порядку ст. 395 КПК України.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її проголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 15 годині 00 хвилин 15 листопада 2019 року.

Суддя ОСОБА_1