Справа № 152/679/19
В И Р О К
іменем України

08 серпня 2019 року м. Шаргород

Справа №152/679/19

Провадження №1-кп/152/75/19

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Балахна, Нижньогородської області Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, учня 9 класу Клекотинської СЗШ І-ІІІ ступенів, не одруженого, непрацюючого, раніше не судимого, не є пенсіонером та особою з інвалідністю,

- у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, кримінальне провадження щодо яких внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000087 29.03.2019 року,

з участю сторін кримінального
провадження

зі сторони обвинувачення:
прокурора Шаргородського відділу
Жмеринської місцевої
прокуратури ОСОБА_4 ,

зі сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
законного представника
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 ,

інших учасників судового провадження:

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника персоналу органу пробації ОСОБА_8 ,

представника Служби у справах
дітей Шаргородської РДА ОСОБА_9 ,

представника уповноваженого
підрозділу
Шаргородського ВП
Жмеринського ВП
ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_10 ,

встановив:

Неповнолітній обвинувачений ОСОБА_3 у лютому 2019 року вдень, помітивши, що сусідка ОСОБА_11 , яка проживає одиноко, залишила свій житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 , без нагляду, а сама перебувала на вулиці, що проходить поруч із будинком, вирішив вчинити крадіжку чужого майна з її будинку. Усвідомлюючи свої дії, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає, з корисливих мотивів, з метою крадіжки ОСОБА_3 через незамкнені на замок двері проник до житлового будинку ОСОБА_11 , де в одній із кімнат за іконою Божої Матері відшукав хустину, в якій знаходилися грошові кошти в сумі 2000 грн., які умисно, таємно викрав та залишив місце злочину, розпорядившись викраденими коштами на власний розсуд.

При цьому обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв матеріального збитку потерпілій ОСОБА_11 на суму 2000 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що неповнолітній обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), поєднану з проникненням у житло.

Продовжуючи скоювати злочини, обвинувачений ОСОБА_3 29.03.2019 року у період часу з 15 години до 16.30 години, знаючи про відсутність удома ОСОБА_7 , яка працює вчителем у Клекотинській СЗШ І-ІІІ ступенів і проживає у АДРЕСА_2 , і в той час перебуває на роботі, вирішив вчинити крадіжку грошей з будинку останньої. Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи свої дії, обвинувачений ОСОБА_3 умисно, повторно, з метою крадіжки, з корисливих мотивів, підійшовши до будинку ОСОБА_7 , руками вийняв зовнішню шибку у вікні, розбив внутрішню скляну шибку, і через віконний отвір проник у будинок, де в одній із кімнат у шафі відшукав гаманець, в якому виявив грошові кошти в сумі 9000 грн. Після цього обвинувачений ОСОБА_3 вирішив викрасти частину грошових коштів. Викравши 3200 грн. з гаманця ОСОБА_7 , решту грошей в сумі 5800 грн. ОСОБА_3 залишив у гаманці та покинув місце злочину тим самим шляхом, розпорядившись викраденими грошима на власний розсуд.

При цьому обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв матеріального збитку потерпілій ОСОБА_7 на суму 3200 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що неповнолітній обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), поєднану з проникненням у житло, повторно.

Також, продовжуючи вчиняти злочини, 19.04.2019 року у період часу з 11 години до 14 години обвинувачений ОСОБА_3 вирішив повторно вчинити крадіжку грошових коштів в сумі 5000 грн. з житлового будинку ОСОБА_7 , що знаходиться в АДРЕСА_2 . З корисливих мотивів, з метою крадіжки, усвідомлюючи свої дії, обвинувачений ОСОБА_3 прийшов до будинку ОСОБА_7 , переконався, що за його діями ніхто не спостерігає, а господар будинку ОСОБА_7 перебуває на похороні матері, розбив віконне скло, через віконний отвір проник усередину будинку, та почав розшукувати гаманець, з якого 29.03.2019 року викрав лише 3200 грн., а залишив у гаманці решту грошей. Не розшукавши ні гаманець з грошима, ні коштів у сумі 5000 грн., оскільки ОСОБА_7 переховала гроші, ОСОБА_3 залишив будинок потерпілої, при цьому виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин ним не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Таким чином, суд вважає доведеним, що неповнолітній обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, тобто закінчений замах на крадіжку (таємне викрадення чужого майна), поєднану з проникненням у житло, повторно.

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

За приписами ч.1 ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).

Виходячи із вимог ст.ст.2, 9 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, при цьому, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження та потерпілими їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Так, обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованих йому злочинах, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, які викладені в обвинувальному акті від 24.05.2019 року.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що не оспорює обставини, які викладені в обвинувальному акті, розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються ним, вважає недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, оскільки повністю визнає себе винуватим у вчиненні злочинів, щиро розкаюється у вчиненому, виявляє жаль з приводу вчинених ним злочинів, готовий нести кримінальну відповідальність, запевняє суд, що виправив свою поведінку, не вчинятиме злочинів у подальшому, у зв`язку із чим просить його суворо не карати, не призначати покарання, пов`язане із позбавленням волі.

Також, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що в лютому 2019 року, точної дати не пам`ятає, вдень він побачив, що сусідка ОСОБА_11 , яка проживає одиноко в АДРЕСА_3 , прикривши двері і не закривши їх на замок, вийшла з подвір`я свого домоволодіння і пішла кудись по вулиці. Він вирішив викрасти у ОСОБА_11 гроші. Підійшовши до будинку ОСОБА_11 , він відкрив двері, проник у будинок, зайшов з коридору у кімнату, яка знаходиться зліва, де почав шукати гроші, які знайшов за іконою Божої Матері завернуті у хустинку. Грошей виявилося 2000 грн., які він викрав, а хустинку поклав на те саме місце за іконою, після чого вийшов з будинку. Грошові кошти він витратив на придбання в магазині сухариків, чіпсів, енергетичних напоїв. Він розкаюється у вчиненому, попросив у потерпілої вибачення за свою поведінку.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що 29.03.2019 року у період часу з 15 години до 16.30 години він проходив по вулиці повз будинок ОСОБА_7 , що знаходиться на АДРЕСА_2 . На подвір`ї домоволодіння знаходилася матір потерпілої, яка сиділа біля вхідних дверей на лавці. Він запитав бабусю, де її донька, на що бабуся відповіла, що ОСОБА_7 на роботі. Йому відомо, що ОСОБА_7 є вчителем Клекотинської СЗШ, так як він навчається у цій школі, але особисто його ОСОБА_7 не навчає. Він вирішив вчинити крадіжку грошей з будинку ОСОБА_7 . Пройшовши далі по вулиці від будинку потерпілої, він обійшов будинок з іншого боку, протилежного від того місця, де сиділа мати потерпілої, через кущі підібрався до будинку, знайшов шматок шиферу, за допомогою якого відігнув цвяхи на вікні і вийняв першу віконну шибку, а другу шибку розбив каменем. Через вікно він проник до будинку ОСОБА_7 . Так як він не знав, де можуть знаходитися гроші, то обшукував кімнати, шукав у шафах під одягом на полицях, у шухлядах. У одній із кімнат у невеличкій шафі він знайшов гаманець, в якому були гроші. Скільки було грошей, він не перераховував, викрав 3200 грн., а решту грошей, на його думку приблизно 5000 грн., залишив у гаманці. Викравши гроші в сумі 3200 грн. він так само через вікно покинув будинок ОСОБА_7 . Гроші він частинами витратив на придбання сухариків, чіпсів, напоїв, а також купував хліб, сосиски, фрукти. Він розкаюється у вчиненому, попросив у потерпілої вибачення, його батько ОСОБА_5 відшкодував потерпілій збитки.

Також, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що 19.04.2019 року він дізнався, що у ОСОБА_7 померла матір і вона перебуватиме на похороні, тому вирішив у період часу з 11 години до 14 години вчинити крадіжку 5000 грн. з будинку ОСОБА_7 . Так як сусідні будинки з будинком ОСОБА_7 знаходяться далеко, він розумів, що його не почують, тому каменем розбив вікно у будинку, проник всередину, де відразу у шафі намагався розшукати гаманець, з якого 29.03.2019 року викрав 3200 грн., але не знайшов, тому шукав у інших шафах та тумбах. Не знайшовши грошей, він приблизно через 10 хвилин покинув будинок ОСОБА_7 так само через вікно. Він розкаюється у вчиненому, просить його суворо не карати.

Потерпіла ОСОБА_11 в судовий розгляд не прибула, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, що підтверджується зворотним рекомендованим поштовим повідомленням про вручення судової повістки (а.с.89).

При цьому, потерпіла ОСОБА_11 подала до суду заяву про розгляд кримінального провадження у її відсутності через неможливість прибути в судове засідання, при призначенні покарання обвинуваченому покладається на вирішення суду. Також, потерпіла не повідомляла суд про те, що нею оспорюються обставини, які викладені в обвинувальному акті щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , але зазначила, що не заперечує щодо скороченого судового розгляду кримінального провадження (а.с.44).

Учасники судового провадження: прокурор ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 , його законний представник ОСОБА_5 і захисник адвокат ОСОБА_6 , потерпіла ОСОБА_7 вважають за можливе провести судовий розгляд у відсутності потерпілої ОСОБА_11 , зсилаючись на те, що можливо за її відсутності з`ясувати всі обставини кримінального провадження.

Виходячи з вимог ст.325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду…

Заслухавши думку учасників судового провадження, а також враховуючи, що потерпіла про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, не повідомляла суд про те, що нею оспорюються обставини, які викладені в обвинувальному акті щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , суд вважає можливим проведення судового розгляду без потерпілої ОСОБА_11 .

Прокурор Шаргородського відділу Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_4 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованих йому злочинах, які передбачені ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України і викладені в обвинувальному акті від 24.05.2019 року.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 , його законний представник ОСОБА_5 та захисник адвокат ОСОБА_12 вважають за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Потерпіла ОСОБА_7 зазначила, що не оспорює фактичні обставини справи та не заперечує щодо розгляду кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Потерпіла ОСОБА_11 в поданій до суду заяві зазначила, що не заперечує щодо розгляду кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України, тобто щодо скороченого судового розгляду кримінального провадження.

Представники Служби у справах дітей Шаргородської РДА та Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , відповідно, не заперечують щодо розгляду кримінальної справи за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованих йому злочинах, які передбачені ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, і викладені в обвинувальному акті від 24.05.2019 року, та беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_11 , викладену в заяві до суду, обвинуваченого ОСОБА_3 , його законного представника ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які викладені в обвинувальному акті і ніким не оспорюються.

При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_3 , його законний представник ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_7 розуміють зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності їх позиції у суду немає.

Також, у суду немає сумнівів щодо добровільності та істинності позиції потерпілої ОСОБА_11 .

Суд роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_3 , його законному представнику ОСОБА_5 і потерпілій ОСОБА_7 , що при таких обставинах вони позбавляються права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого ОСОБА_3 , вивчивши дані про його особу, що містяться у висновках представників Служби у справах дітей Шаргородської РДА та Шаргородського ВП, дослідивши досудову доповідь та матеріали справи, що характеризують особу ОСОБА_3 , суд прийшов до висновку про винуватість останнього у вчиненні інкримінованих йому злочинів та вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочини, передбачені ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України крадіжку (таємне викрадення чужого майна), поєднану з проникненням у житло; крадіжку (таємне викрадення чужого майна), поєднану з проникненням у житло, повторно; закінчений замах на вчинення крадіжки (таємного викрадення чужого майна), поєднаної з проникненням у житло, повторно, а саме: неповнолітній обвинувачений ОСОБА_3 у лютому 2019 року вдень, помітивши, що сусідка ОСОБА_11 , яка проживає одиноко, залишила свій житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 , без нагляду, а сама перебувала на вулиці, що проходить поруч із будинком, вирішив вчинити крадіжку чужого майна з її будинку. Усвідомлюючи свої дії, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає, з корисливих мотивів, з метою крадіжки ОСОБА_3 через незамкнені на замок двері проник до житлового будинку ОСОБА_11 , де в одній із кімнат за іконою Божої Матері відшукав хустину, в якій знаходилися грошові кошти в сумі 2000 грн., які умисно, таємно викрав та залишив місце злочину, розпорядившись викраденими коштами на власний розсуд.

При цьому обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв матеріального збитку потерпілій ОСОБА_11 на суму 2000 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що неповнолітній обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), поєднану з проникненням у житло.

Продовжуючи скоювати злочини, обвинувачений ОСОБА_3 29.03.2019 року у період часу з 15 години до 16.30 години, знаючи про відсутність удома ОСОБА_7 , яка працює вчителем у Клекотинській СЗШ І-ІІІ ступенів і проживає у АДРЕСА_2 , і в той час перебуває на роботі, вирішив вчинити крадіжку грошей з будинку останньої. Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи свої дії, обвинувачений ОСОБА_3 умисно, повторно, з метою крадіжки, з корисливих мотивів, підійшовши до будинку ОСОБА_7 , руками вийняв зовнішню шибку у вікні, розбив внутрішню скляну шибку, і через віконний отвір проник у будинок, де в одній із кімнат у шафі відшукав гаманець, в якому виявив грошові кошти в сумі 9000 грн. Після цього обвинувачений ОСОБА_3 вирішив викрасти частину грошових коштів. Викравши 3200 грн. з гаманця ОСОБА_7 , решту грошей в сумі 5800 грн. ОСОБА_3 залишив у гаманці та покинув місце злочину тим самим шляхом, розпорядившись викраденими грошима на власний розсуд.

При цьому обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв матеріального збитку потерпілій ОСОБА_7 на суму 3200 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що неповнолітній обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), поєднану з проникненням у житло, повторно.

Також, продовжуючи вчиняти злочини, 19.04.2019 року у період часу з 11 години до 14 години обвинувачений ОСОБА_3 вирішив повторно вчинити крадіжку грошових коштів в сумі 5000 грн. з житлового будинку ОСОБА_7 , що знаходиться в АДРЕСА_2 . З корисливих мотивів, з метою крадіжки, усвідомлюючи свої дії, обвинувачений ОСОБА_3 прийшов до будинку ОСОБА_7 , переконався, що за його діями ніхто не спостерігає, а господар будинку ОСОБА_7 перебуває на похороні матері, розбив віконне скло, через віконний отвір проник усередину будинку, та почав розшукувати гаманець, з якого 29.03.2019 року викрав лише 3200 грн., а залишив у гаманці решту грошей. Не розшукавши ні гаманець з грошима, ні коштів у сумі 5000 грн., оскільки ОСОБА_7 переховала гроші, ОСОБА_3 залишив будинок потерпілої, при цьому виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин ним не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Таким чином, суд вважає доведеним, що неповнолітній обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, тобто закінчений замах на крадіжку (таємне викрадення чужого майна), поєднану з проникненням у житло, повторно.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
В п.65 рішення Європейського Суду з прав людини від 06.09.2005 року (остаточне 06.12.2005 року) у справі «Салов проти України» зазначено, що «Поняття «обвинувачення» має «автономне» значення; його слід розуміти в значенні Конвенції, а не лише в контексті його визначення в національному праві. Таким чином, його можна визначити як «офіційне повідомлення особи компетентним органом державної влади, в якому стверджується, що особа вчинила кримінальний злочин…».

Крім того, відповідно до правового висновку Європейського суду з прав людини, викладеного у п.51 рішення у справі «Ващенко проти України» від 26.06.2008 року, «поняття «обвинувачення» для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (див. «Фоті та інші проти Італії» … п.53, рішення від 10 грудня 1982 року, та «Озтурк проти Німеччини» …, п.53, рішення від 21 лютого 1984 року)».
Виходячи із аналізу вимог п.13 ч.1 ст.3, п.п.1-3 ч.1 ст.91, п.5 ч.2 ст.291 КПК України та практики ЄСПЛ, формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб вчинення злочину), форму вини, мотив і мету його вчинення, а правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті КК, а й точне формулювання об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.
Проаналізувавши обвинувальний акт та показання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд вважає, що останній повинен нести кримінальну відповідальність за вчинені злочини за ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України.

При цьому, суд виходить також із того, що, відповідно до ч.1 ст.32 КК України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу, а відповідно до примітки до ст.185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до ст.33 КК України, сукупністю злочинів визнається вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден з яких її не було засуджено… При сукупності злочинів кожен з них підлягає кваліфікації за відповідною статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

До того ж, суд враховує роз`яснення, що містяться в п.п.3, 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 року за №7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», відповідно до яких, для визначення повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин… Якщо вчинені злочини, крім повторності, утворюють ще й сукупність, вони відповідно до частини другої статті 33 КК України повинні отримувати окрему кваліфікацію (наприклад, крадіжка без кваліфікуючих ознак і крадіжка, вчинена повторно, або крадіжка, поєднана із проникненням у житло). А якщо ж злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, поєднані з проникненням у житло, п`ять розбоїв, вчинених організованою групою, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатися у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів… Сукупність можуть утворювати також злочини, передбачені однією і тією ж статтею або частиною статті Особливої частини КК, якщо: вчинені злочини мають різні стадії; було вчинено закінчений замах на злочин і незакінчених замах на злочин.

Таким чином, кваліфікація злочинів, вчинених ОСОБА_3 в лютому 2019 року та 29.03.2019 року повинна здійснюватися за однією частиною статті 185 КК України ч.3 ст.185 КК України, а повторність слід зазначити, як кваліфікуючу ознаку крадіжки, поєднаної з проникненням у житло ОСОБА_7 29.03.2019 року, а закінчений замах на крадіжку, поєднану з проникненням у житло, повторно 19.04.2019 року з будинку ОСОБА_7 слід кваліфікувати окремо за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України.

При цьому, суд також враховує, що відповідно до ч.1 ст.13 КК України, закінченим злочином визнається діяння, яке містить усі ознаки складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу , а ч.ч.1, 2 ст.15 КК України встановлено, що замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Виходячи з приписів ст.12 КК України, вчинені ОСОБА_3 злочини, що передбачені ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, є тяжкими злочинами та закінченим замахом на вчинення тяжкого злочину.

ОСОБА_3 вперше притягується до кримінальної відповідальності (а.с.119).

На диспансерному обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога Шаргородської ЦРЛ ОСОБА_3 не перебуває (а.с.121).

За зареєстрованим місцем проживання в с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області ОСОБА_3 . Мурафською сільською радою характеризується як особа, що зарекомендувала себе позитивно, його поведінка в побуті добра, скарг щодо нього у виконком сільської ради не надходило (а.с.125).

ОСОБА_3 , за даними Мурафської сільської ради, проживає з батьком, дружиною батька, двома молодшими братами, бабою та дідом (а.с.124).

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують, відсутність обставин, що обтяжують покарання, вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

ОСОБА_3 позитивно виявив себе після вчинення злочинів, оскільки щиро покаявся у скоєному. Цю обставину суд враховує як пом`якшуючу покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .

При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки упродовж досудового розслідування, що вбачається із обвинувального акту, та впродовж судового розгляду обвинувачений визнав вину у повному обсязі і надав показання, які відповідають обставинам, встановленим і викладеним у обвинувальному акті від 24.05.2019 року щодо вчинених злочинів, що свідчить про наявність належної критичної оцінки ним своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Так, суд встановив, що ОСОБА_3 позитивно характеризується за місцем проживання, до кримінальної відповідальності притягується вперше. Ці обставини суд також враховує як пом`якшуючі покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .

Також, суд враховує, що за місцем навчання ОСОБА_3 . Клекотинською СЗШ І-ІІІ ступенів охарактеризований, як недисциплінований і не уважний учень на уроках, не виявляє зацікавленості до навчання, не виконує домашні завдання, але разом з тим, активний, працелюбний, дбайливо ставиться до громадських доручень (а.с.123).

При цьому, суд не приймає до уваги характеристики ОСОБА_3 з місця навчання як особи, що схильна до бродяжництва, оскільки факти бродяжництва обвинуваченого не підтверджені належними та допустимими доказами, а факти пропуску ОСОБА_3 уроків не можуть свідчити про бродяжництво.

Обставин, обтяжуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Відповідно до абзацу 17 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію», досудова доповідь письмова інформація для суду, що характеризує обвинуваченого.
З досудової доповіді, що складена інспектором Шаргородського районного сектору з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області від 18.07.2019 року вбачається, що обвинувачений проживає з батьком, дружиною батька, та малолітніми братами. ОСОБА_3 забезпечений всім необхідним продуктами, одягом, житлом. Неповнолітній закінчив 9 класів Клекотинської СЗШ І-ІІІ ступенів та планує навчатися в школі далі, здобути освіту, допомагає сім`ї у господарстві у вільний час. Сім`я, в якій проживає неповнолітній ОСОБА_3 , за даними КУ «Центр надання соціальних послуг» Мурафської сільської ради, не перебуває на обліку як така, що опинилася у складних життєвих обставинах, обвинувачений позитивно характеризується за місцем проживання, скарг на поведінку останнього від жителів села не надходило, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався (а.с.91-94).

Крім того, досудова доповідь містить розділ 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення», з якого вбачається, що ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення низький.

З висновку органу пробації у розділі 4 досудової доповіді щодо інформації про вплив криміногенних факторів на поведінку неповнолітнього обвинуваченого вбачається, що такими факторами ризику, які можуть негативно вплинути на поведінку обвинуваченого, визначено: проблеми з контролем поведінки, низька мотивація до навчання, невміння прослідкувати наслідки своїх дій, правова необізнаність, низький рівень мотивації щодо зміни поведінки.

Орган апробації пропонує з метою мінімізації ризику повторного вчинення ОСОБА_3 злочину, такий реабілітаційний ресурс як робота з психологом при Шаргородському РЦСССДМ.

З висновку органу пробації у розділі 6 досудової доповіді про можливість виправлення ОСОБА_3 вбачається, що виправлення останнього можливе без обмеження та позбавлення волі на певний строк, так як загальний рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення ним низький; останній може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього певних обов`язків, доцільних на думку представника органу пробації (а.с.91-94).

Таким чином, відповідно до висновку укладача досудової доповіді, виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення його волі через низький рівень ризику вчинення повторного злочину.

Представник органу пробації ОСОБА_8 підтримав досудову доповідь.

Прокурор ОСОБА_4 не висловив зауважень щодо досудової доповіді.

Потерпіла ОСОБА_7 не висловила зауважень щодо досудової доповіді.

Обвинувачений ОСОБА_3 , його законний представник ОСОБА_5 та захисник адвокат ОСОБА_6 зазначили, що не мають зауважень щодо досудової доповіді.

Крім того, в силу ст.103 КК України, в судовому розгляді, крім обставин, зазначених в ст.ст.65-67 КК України, суд враховує умови життя та виховання неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_3 , вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.

Виходячи з аналізу вимог ст.ст.485, 487 КПК України, під час судового розгляду кримінальних правопорушень, вчинених неповнолітніми, крім обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, також з`ясовуються повні і всебічні відомості про особу неповнолітнього, стан здоров`я та рівень розвитку, інші соціально-психологічні риси особи, які необхідно враховувати при індивідуалізації відповідальності, ставлення неповнолітнього до вчиненого ним діяння, а при дослідженні умов життя неповнолітнього обвинуваченого, слід врахувати склад його сім`ї, обстановку в ній, взаємини між дорослими членами сім`ї та дорослими і дітьми, ставлення батьків до виховання неповнолітнього, форми контролю за його поведінкою, морально-побутові умови сім`ї, зв`язки і поведінку неповнолітнього поза домом, де навчається або працює, ставлення до навчання або роботи.

Виходячи з роз`яснень, що містяться в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», суд повинен, також, з`ясувати вік неповнолітнього, стан здоров`я та загального розвитку, характеристику (ставлення до навчання, праці, поведінка в побуті), умови життя і виховання (дані про сім`ю, побутове оточення), обставини, що негативно впливали на його виховання, вплив дорослих підмовників, його ставлення до вчиненого діяння.

З досліджених документів про особу неповнолітнього ОСОБА_3 , здобутих під час досудового розслідування і долучених до матеріалів кримінального провадження, а також із акту соціального інспектування сім`ї, в якій проживає неповнолітній, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 є фізично здоровим, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, проживає з батьком, дружиною батька, дідом, бабою, двома молодшими братами, за місцем проживання виконкомом Мурафської сільської ради характеризується позитивно, його вихованням та утриманням на даний час займається батько ОСОБА_5 , матір знаходиться у Російській Федерації; за місцем навчання ОСОБА_3 характеризується задовільно (а.с.115, 121, 122, 123, 124, 125).

Сім`я, в якій виховується ОСОБА_3 , належить до благополучних, в якій батьки забезпечують дітей необхідним одягом, продуктами харчування, шкільним приладдям, дбають про гармонійний розвиток дітей (а.с.115).

Представники Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_10 та Служби у справах дітей Шаргородської РДА ОСОБА_9 зазначили, що неповнолітній ОСОБА_3 перебуває на обліку в Шаргородському ВП та у Службі в справах дітей, взятий на облік, відповідно, 23.05.2019 року та 30.05.2019 року, тобто по факту вчинення злочинів, з ним проводяться профілактичні заходи, зокрема, бесіди, в ході яких встановлено, що ОСОБА_3 усвідомив свою протиправну поведінку, шкодує, що вчинив злочини, разом з тим, не виявляє мотивації до навчання, є педагогічно занедбаним, ніколи не перебував на обліку як дитина, що схильна до бродяжництва, таких фактів у ході профілактичних заходів ними не встановлено. При призначенні ОСОБА_3 покарання просять останнього суворо не карати, врахувати, що він вчинив злочин, будучи неповнолітнім, виявляє усвідомлення негативних наслідків вчинених злочинів. Недостатній контроль його поведінки з боку батька є фактором, який вплинув на поведінку обвинуваченого, але на сьогодні батько приділяє набагато більше уваги вихованню ОСОБА_3 , має на нього позитивний вплив.

Законний представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 охарактеризував обвинуваченого як слухняну, працьовиту дитину. Зазначив, що ОСОБА_3 важко навчатися, але він намагається, працелюбний, у вільний час завжди допомагає по господарству. Раніше він не був повідомлений про те, що син пропускав уроки в школі, але зараз він контролює, щоб ОСОБА_3 навчався у повну міру можливостей, дбає, щоб син був забезпечений усім необхідним, дає йому кишенькові гроші. З яких причин син вчинив крадіжки грошей, він не знає, так як забезпечує своїх дітей належним чином.

Виходячи із досліджених в судовому розгляді доказів щодо особи неповнолітнього ОСОБА_3 , суд вважає, що обставинами, які негативно впливають на виховання останнього, є відсутність належного контролю батька за його поведінкою та спілкуванням за межами сім`ї, неналежний контроль батька за проведенням дозвілля, недостатній вплив батьків на формування поведінки обвинуваченого.

Крім того, відповідно до вимог п.3 ст.66 КК України, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину як вчинення ним злочину, будучи неповнолітнім.

Враховуючи усі вказані вище обставини у їх сукупності, суд вважає, що виправлення та перевиховання неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_3 можливе без ізоляції його від суспільства, в умовах призначення покарання у виді позбавлення волі і застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком на підставі ст.ст.104, 75 КК України, оскільки, виходячи з роз`яснень, що містяться в абз.2 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 24.10.2003 року (з наступними змінами) «Про практику призначення судами кримінального покарання» та в абз.1 п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», при звільненні особи від відбування покарання з випробуванням суди у резолютивній частині вироку мають посилатися на статтю 75 КК України, а щодо неповнолітньої особи ще й на статтю 104 КК як на підстави для прийняття такого рішення; звільнення неповнолітніх від відбування покарання з випробуванням застосовується на тих же підставах, що й дорослих (статті 75-78 КК), з урахуванням особливостей, визначених у ст.104 КК. Таке звільнення допускається лише в разі засудження неповнолітнього до арешту або позбавлення волі (ч.2 ст.104 КК).

Саме таке покарання, на думку суду, є достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Оцінюючи доводи в судових дебатах прокурора про необхідність визнання винуватим ОСОБА_3 за ч.3 ст.185 та ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, та призначення ОСОБА_3 за вчинення вказаних злочинів покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням і іспитовим строком на один рік, в силу вимог ст.75 КК України та з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, суд приходить до наступного висновку.

Насамперед, суд констатує, що ОСОБА_3 вчинив злочини повторно, а також має місце сукупність злочинів, що проаналізовано судом вище.

Зокрема, судом встановлено, що ОСОБА_3 вчинив злочини, передбачені ч.3 ст.185 КК України та ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, у зв`язку із чим призначати покарання обвинуваченому слід, виходячи з вимог ч.1 ст.70 КК України, тобто за сукупністю злочинів, а також з врахуванням вимог ч.3 ст.68 КК України, якою передбачено, що за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Таким чином, з наведених вище підстав, суд вважає помилковим ствердження прокурора про призначення покарання ОСОБА_3 без врахування вимог ч.1 ст.70 КК України.
Також, при призначенні покарання ОСОБА_3 суд враховує, що він вчинив злочини, спрямовані на викрадення чужого майна. При цьому, два злочини обвинуваченим вчинені повторно, у короткі проміжки часу між собою.

Щире каяття обвинуваченого, як пом`якшуюча покарання обвинуваченого обставина, позитивно характеризує його особу після вчинення злочинів, хоча і не зменшує суспільної небезпечності вчиненого, так як порушені конституційні права потерпілих на вільне володіння своїм майном, визначене у ст.41 Конституції України.

Відповідно до положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кримінальний кодекс України здійснює охоронну функцію щодо вказаних цінностей, зокрема, статтею 185 КК України встановлено кримінальну відповідальність за вчинення крадіжок чужого майна.

Вказана обставина, на переконання суду, свідчить про суспільну небезпечність вчинених злочинів, але, разом з тим, невисоку небезпеку обвинуваченого для суспільства в цілому і для окремих громадян.

Враховуючи наведене, а також низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_3 , що вбачається із досудової доповіді органу пробації, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому реального відбування покарання у виді позбавлення волі, а вбачає підстави для застосування до нього пробації, тобто застосування ст.ст.104, 75 КК України при призначенні покарання за вчинені ним злочини, так як вважає можливим виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання в умовах звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Підстав для застосування ст.69 КК України, суд не вбачає.

Цивільні позови у кримінальній справі не заявлялися.

Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для обрання запобіжного заходу суд не вбачає.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376, 484, 485, 487, 488, 490, 491, 496 КПК України, на підставі ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185, ст.ст.104, 68, 69-1, 70, 75, 76 КК України, суд

засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 КК України, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, та засудити його:

- за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки п`ять місяців;

- за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити до відбування ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк три роки п`ять місяців.

На підставі ст.ст.104, 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного за цим вироком покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку у один рік не вчинить нового злочину.

На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 протягом встановленого судом іспитового строку у один рік обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не застосовувати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1