Провадження № 11-кп/824/2416/2019 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и
22 серпня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:
ОСОБА_2 (головуючої),ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_9 ,
захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,
обвинуваченого ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у судовому провадженні у першій інстанції ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_15 адвоката ОСОБА_13 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року -
в с т а н о в и л а:
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0005886 про обвинувачення ОСОБА_16 у вчиненні злочинів, передбачених ст.257, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_17 у вчиненні злочинів, передбачених ст.257, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.263, ч.1 ст.263?, ч.2 ст.263?, ч.2 ст.15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_18 у вчиненні злочинів, передбачених ст.257, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_19 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.5 ст.27 ч.2 ст.263?, ч.2 ст.15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_15 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.5 ст.27 ч.2 ст.263?, ч.5 ст.27 і ч.2 ст.15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, повернуто прокурору. Цією ж ухвалою задоволено клопотання прокурора та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_15 строком на 60 днів до 31 серпня 2019 року включно без визначення розміру застави.
Дане рішення колегія суддів місцевого суду мотивувала тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, оскільки не містить чітко сформульованого обвинувачення з посиланням на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими і які відносяться до предмету доказування. В обґрунтування цього висновку суд вказав на те, що формулювання обвинувачення у переважній більшості епізодів не містить вказівки на конкретний час, місце та спосіб вчинення злочинів, натомість містить посилання на припущення щодо невстановлених обставин та на спільний умисел із невстановленими особами. Вказав на неконкретність викладу фактичних обставин обвинувачення ОСОБА_18 за ч.4 ст.187 КК України як повторного, диспозиція якого не містить такої кваліфікуючої ознаки. На думку колегії суддів місцевого суду є неконкретним і формулювання обвинувачення щодо ОСОБА_16 за ч.4 ст.187 КК України як особі, яка раніше вчинила розбій, оскільки дані про його участь у попередніх розбоях відсутні. Окрім цього, формулювання обвинувачення щодо ОСОБА_18 у вчиненні злочину організованою групою з ОСОБА_17 та ОСОБА_16 не знайшло свого відображення у кваліфікації його дій. Поряд із цим суддя вказав на те, що зазначаючи в обвинувальному акті про те, що ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_16 усвідомлювали суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в обвинувальному акті не розкрито змісту цих дій та їх мети. Окрім наведеного, суд вказав на ряд недопустимих тверджень в обвинувальному акті про вчинення обвинуваченими злочинів, які порушують презумпцію невинуватості. Поряд із викладеним, колегія суддів місцевого суду вказала на істотні порушення вимог ст.290 КПК України, які проявилися у неналежному повідомленні сторін про відкриття матеріалів кримінального провадження та були допущені при наданні цих матеріалів для ознайомлення стороні обвинувачення.
В апеляційній скарзі прокурора указано на незаконність ухвали колегії суддів внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування доводів скарги указав на те, що суд, повертаючи обвинувальний акт прокурору вийшов за межі питань судового провадження, які вирішуються у підготовчому судовому засіданні. На думку апелянта, завданням підготовчого судового засідання є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового провадження. Вважав, що обвинувальний акт відповідав вимогам ст.291 КПК України. Просив ухвалу скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
В доповненнях до апеляційної скарги прокурор, відтворивши зміст апеляційної скарги указав на необґрунтованість доводів ухвали суду в частині невідповідності обвинувального акта вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України. Звернув увагу на узагальнений характер доводів колегії суддів місцевого суду викладених у мотивувальній частині постановленої ухвали, які на його думку, не стосуються конкретних епізодів та складів злочинів сформульованого обвинувачення. Вважав такими, що не ґрунтуються на вимогах закону доводи колегії суддів щодо неконкретності викладу фактичних обставин обвинувачення ОСОБА_18 за ч.4 ст.187 КК України як повторного, диспозиція якого не містить такої кваліфікуючої ознаки. На думку прокурора, доводи колегії суддів у цій частині не ґрунтуються на положеннях ч.3 ст.32 КК України та п.3 постанови ПВСУ № 7 від 04.06.2010 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів і їх правові наслідки». Щодо доводів колегії суддів в частині неконкретності формулювання обвинувачення щодо ОСОБА_16 за ч.4 ст.187 КК України як особі, яка раніше вчинила розбій, прокурор звернув увагу на відсутність подібного обвинувачення щодо ОСОБА_16 у обвинувальному акті. На думку апелянта, були необґрунтованими також і доводи колегії суддів в частині неконкретності формулювання обвинувачення щодо ОСОБА_18 у вчиненні злочину організованою групою з ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , яке не знайшло свого відображення у кваліфікації його дій. Так, на спростування цих мотивів прокурор звернув увагу на те, що у обвинувальному акті зазначалося, що ОСОБА_18 у складі організованої групи спільно з ОСОБА_17 та ОСОБА_16 21.07.2016 вчинили розбійний напад, у зв`язку із чим ОСОБА_18 була поставлена у вину дана кваліфікуюча ознака. На думку прокурора є надуманими також і доводи ухвали в частині порушення презумпції невинуватості обвинувачених, викликаної твердженнями про вчинення злочинів, оскільки відповідно до вимог п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення і є твердженням про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте у порядку, встановленому цим Кодексом, а у відповідності до вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт повинен містити формулювання обвинувачення. Такими, які спростовуються протоколом про надання доступу до матеріалів кримінального провадження, на думку прокурора є і доводи колегії суддів про порушення вимог ст.290 КПК України, допущених у ході обмеження потерпілого та його представника при ознайомленні із матеріалами кримінального провадження.
В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_15 адвоката ОСОБА_13 указано на незаконність ухвали колегії суддів в частині обрання обвинуваченому ОСОБА_15 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник указав на те, що за своїм змістом пред`явлена ОСОБА_15 остання за часом підозра є необґрунтованою та не містить будь-якого доказового підтвердження. Вважав, що у ході розгляду клопотання прокурора, останній не довів недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, що з огляду на положення ч.4 ст.194 КПК України є підставою для застосування більш м`якого запобіжного заходу. На думку захисника, прокурором у ході розгляду клопотання не було наведено виняткових обставин, із якими закон пов`язує можливість обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Просив ухвалу колегії суддів скасувати в частині обрання обвинуваченому ОСОБА_15 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосувати щодо ОСОБА_15 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
В запереченнях на апеляційну скаргу захисника прокурор указав на необґрунтованість її доводів. На думку прокурора, підозра щодо ОСОБА_15 є належним чином обґрунтованою та у повній мірі підтверджується матеріалами кримінального провадження. На думку прокурора, суть підозри ОСОБА_15 , яка є належним чином обґрунтованою, свідчить про існування виключних обставин, які виправдовують обрання щодо нього саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Просив апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а ухвалу колегії суддів місцевого суду у цій частині без зміни.
Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення
прокурора, який подану апеляційну скаргу підтримав, підтвердив її доводи та просив її задовольнити, заперечував щодо задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_13 ;
обвинуваченого ОСОБА_15 та захисника ОСОБА_13 , які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 , та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора;
обвинуваченого ОСОБА_16 та його захисника ОСОБА_14 , які підтримали доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_15 адвоката ОСОБА_13 , та заперечували щодо доводів апеляційної скарги прокурора;
обвинуваченого ОСОБА_17 та його захисника ОСОБА_12 , які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 , та заперечували щодо апеляційної скарги прокурора;
обвинуваченого ОСОБА_18 та його захисника ОСОБА_11 , які також підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_13 , просили її задовольнити, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення;
обвинуваченого ОСОБА_19 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 , та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора;
потерпілого ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_7 , які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 та апеляційної скарги прокурора, просили залишити їх без задоволення, а ухвалу без змін;
представника потерпілого АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_9 , яка апеляційну скаргу прокурора підтримала, просила її задовольнити, щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 вважала їх необґрунтованими, просила залишити її без задоволення;
вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора з доповненнями підлягає до задоволення, а апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_15 адвоката ОСОБА_13 до задоволення не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до п.3 ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу. Вимоги до обвинувального акту викладені у ст. 291 КПК України.
Зокрема п.5 ч.2 ст. 291 КПК України передбачена необхідність викладення у обвинувальному акті фактичних обставин злочину, які прокурор вважав встановленими, правової кваліфікації злочину з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а також передбачає необхідність формулювання обвинувачення. На думку суду першої інстанції, саме порушення п.5 ч.2 ст. 291 КПК України було допущено стороною обвинувачення при складанні зазначеного вище обвинувального акту. Однак такий висновок суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, не відповідає матеріалам кримінального провадження і погодитись із ним не можливо.
Так, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0005886 містить виклад фактичних обставин вчинення злочинів. У цьому обвинувальному акті дана правова кваліфікація усім діянням обвинувачених із посиланням на положення закону, зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та сформульоване обвинувачення кожному обвинуваченому по кожному епізоду інкримінованих їм злочинів. Наведене указує на те, що вимоги п.5 ч.2 ст. 291 КПК України стороною обвинувачення при складанні обвинувального акту були дотримані.
Посилання суду першої інстанції на неконкретність висунутого обвинувачення не можливо визнати таким, яке ґрунтується на вимогах закону. Аналіз положень п.3 ч.3 ст. 314 КПК України у поєднанні із положеннями п.5 ч.2 ст. 291 КПК України дають підстави стверджувати те, що у ході підготовчого судового засідання при перевірці відповідності обвинувального акту вимогам закону суд зобов`язаний перевірити наявність тих елементів обвинувального акту, визначених як в цілому у ч.2 ст. 291 КПК України, так і у п.5 цієї частини зокрема. Положеннями КПК України, які регламентують перевірку судом обвинувального акту на відповідність вимогам закону не передбачено можливості оцінки пред`явленого обвинувачення на стадії підготовчого судового засідання з точки зору його повноти, конкретності та обґрунтованості, оскільки вирішення цих питань віднесено до компетенції суду, який проводить судовий розгляд на підставі обвинувального акту.
Із цих же міркувань колегія суддів приходить до висновку про незаконність висновків суду першої інстанції в частині правової кваліфікації дій обвинувачених, наявність певного виду кваліфікуючих ознак, доведеності наявності у діях обвинувачених відповідних кваліфікуючих ознак зважаючи на те, що вимогами п.3 ч.3 ст. 314 та п.5 ч.2 ст. 291 КПК України не передбачено можливості оцінки судом правильності кваліфікації дій обвинуваченого на стадії підготовчого судового засідання та повернення обвинувального акту у випадку наявності певних недоліків у правовій кваліфікації діянь обвинувачених, які поставлені їм у вину.
Колегія суддів звертає увагу на те, що невідповідність обвинувального акту вимогам, які передбачені для обвинувального акту відповідними положеннями КПК України є вичерпною підставою для повернення обвинувального акту. Тому інші недоліки досудового розслідування при їх встановленні, в тому числі і такі, які стосуються порушення прав учасників кримінального провадження, не можуть бути підставою для повернення обвинувального акта.
Посилання суду першої інстанції на порушення принципу презумпції невинуватості колегія суддів вважає не обґрунтованим, оскільки посилання на вчинення обвинуваченими злочинів було зроблено прокурором в контексті висунутого обвинувачення, що відповідає вимогам п.13 ч.1 ст.3 КПК України. Будь-якого порушення вимог КПК України у цій частині колегія суддів не вбачає.
Наведене у свої сукупності указує на те, що приймаючи рішення про повернення у даному кримінальному провадженні обвинувального акту суд першої інстанції вийшов за межі наданої йому на цій стадії кримінального провадження компетенції, фактично повернувши цей акт із підстав, які не передбачені вимогами закону.
При вирішенні питання про законність повернення у даному кримінальному провадженні обвинувального акту не можливо також погодитись із висновками суду першої інстанції та із доводами, які висловлені стороною захисту на підтримання рішення суду першої інстанції в частині недотримання стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України, як на підставу для повернення обвинувального акту.
Так, не ґрунтуються на вимогах закону посилання як суду, так і сторони захисту на неналежне виконання стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України, як на підставу для повернення обвинувального акту. За посиланням зазначене порушення проявилось у тому, що стороні захисту були відкриті не усі матеріали кримінального провадження. Між тим, положеннями п.3 ч.3 ст. 314 КПК України не передбачено можливості повернення обвинувального акта прокурору у випадку неналежного виконання стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України. Колегія суддів звертає увагу і на те, що законом передбачені спеціальні наслідки у випадку не відкриття сторонам матеріалів кримінального провадження, якими є неможливість використання відповідних доказів у ході доказування у кримінальному провадженні (ч.12 ст. 290 КПК України).
Не може бути підставою для повернення обвинувального акту і факт вручення обвинуваченому ОСОБА_16 копії обвинувального акта неналежної якості, оскільки сам факт вручення цієї копії указує на виконання прокурором вимог ст. 293 КПК України, а питання про забезпечення як обвинуваченого ОСОБА_16 так і його захисника належною копією обвинувального акта може бути вирішене і без повернення обвинувального акта прокурору.
Із урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про незаконність та необґрунтованість ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року в частині повернення прокурору обвинувального акта, а тому у цій частині зазначена ухвала підлягає скасуванню із поверненням матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції для виконання вимог ст. 314-317 КПК України. Апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою і підлягає до задоволення.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 в частині незаконності ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року про обрання обвинуваченому ОСОБА_15 запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів вважає такими, які не ґрунтуються як на вимогах закону, так і на матеріалах кримінального провадження.
Колегія суддів звертає увагу на те, що питання про обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_15 запобіжного заходу було вирішено на стадії судового провадження. Тобто це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів. Таким чином при вирішенні питання про запобіжний захід у суді першої інстанції на стадії судового провадження та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Оцінюючи рішення суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції при вирішенні питання про обрання обвинуваченим, у тому числі і ОСОБА_15 запобіжного заходу у виді взяття під варту, були враховані вік та стан здоров`я обвинувачених, міцність соціальних зав`язків та майновий стан обвинувачених, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких вони обвинувачуються, конкретні обставини кримінального провадження. Ці обставини, а також те, що у даному кримінальному провадженні не розпочався судовий розгляд та є не дослідженими докази, дають підстави стверджувати про наявність ризиків того, що обвинувачені, у тому числі і обвинувачений ОСОБА_15 , перебуваючи на волі можуть переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що указує на необхідність обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у зв`язку із чим, суд першої інстанції обґрунтовано обрав цей запобіжний захід, належним чином мотивувавши своє рішення. Із цим рішенням колегія суддів погоджується у повному обсязі.
Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і доводи апеляційної скарги захисника про неналежну мотивацію судом першої інстанції своїх висновків в частині неможливості застосування іншого запобіжного заходу. Так, із урахуванням тяжкості вчинених злочинів, поставлених у вину обвинуваченому ОСОБА_15 , тяжкості покарання, яке йому загрожує у випадку доведення його вини у вчиненні цих злочинів, а також враховуючи конкретні обставини вчинення злочинів, колегія суддів приходить до висновку, що більш м`які запобіжні заходи не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, виконання покладених на нього обов`язків та попередити зазначені вище ризики, що указує на необхідність обрання саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Із тих же міркувань колегія суддів вважає обґрунтованими і висновки про неможливість встановлення щодо обвинуваченого ОСОБА_15 розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу.
Наведене у свої сукупності указує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_15 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року у цій частині відповідає вимогам закону, є належним чином обґрунтованою, підстав для її зміни чи скасування у цій частині колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим залишає її у цій частині без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.
Ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 учасниками судового провадження не оскаржувалась. Підстав для виходу за межі апеляційних вимог у відповідності до положень ч.2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 419 КПК України резолютивна частина ухвали апеляційного суду повинна містити рішення по запобіжному заходу. Як зазначено вище, колегією суддів визнане обґрунтованим рішення суду першої інстанції про обрання обвинуваченим ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_15 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Колегія суддів звертає увагу на відсутність даних про те, що із моменту ухвалення цього рішення судом першої інстанції по день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції припинили своє існування чи значно зменшилась ступінь ризиків, про які колегією суддів зазначено вище. У зв`язку із цим, колегія суддів вважає за необхідне залишити запобіжний захід щодо обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_15 без змін, а саме тримання під вартою, продовживши строк тримання під вартою на 60 днів.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу прокурора з доповненнями задовольнити.
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_15 адвоката ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0005886 в частині повернення обвинувального акту скасувати.
Матеріали кримінального провадження повернути до Дніпровського районного суду м. Києва для виконання вимог ст. 314-317 КПК України.
Запобіжні заходи щодо обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_15 у виді тримання під вартою залишити без змін, продовживши строк тримання під вартою кожного з обвинувачених на 60 днів, а саме до 20.10.2019 включно.
Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4