Справа №523/8574/19
Провадження №1-кп/523/993/19
УХВАЛА
про повернення обвинувального акту та про обрання запобіжного заходу у вигляді
тримання під вартою
(повний текст)

05 червня 2019 року

Колегія суддів Суворовського районного суду міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5

потерпілих - ОСОБА_6 , ОСОБА_7

представника потерпілих адвоката ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10

обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт від 29.05.2019 року й додані до нього документи у кримінальному провадженні №0005460 від 06.12.2018 року за обвинуваченням:

?ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, українця за національністю, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, маючого малолітню дитину 2013 року народження, зі слів приватного підприємця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у скоєнні злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України,

?ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м.Одеси, українки за національністю, громадянки України, з вищою освітою, непрацевлаштованої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
у скоєнні злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, -

В С Т А Н О В И ЛА:
03.06.2019 року до Суворовського районного суду м.Одеси з Одеського апеляційного суду надійшли означені обвинувальний акт й додані до нього документи за обвинуваченням ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які за автоматизованим розподілом судових справ передані до розгляду колегії суддів під головуванням судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а зазначені обвинувачені утримуються під вартою в «ОУВП №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України.

Ухвалою Колегії суддів від 04.06.2019 року, підготовче судове засідання призначено на 14:15 годину 05.06.2019 року, у зв`язку зі спливом строку тримання вказаних обвинувачених під вартою 06.06.2019 року, а у призначене засідання викликані сторони та інші учасники провадження, участь яких передбачено ч.1 ст.314 КПК України.

З`ясувавши під час підготовчого судового засідання позицію прокурора ОСОБА_5 щодо можливості призначення до судового розгляду обвинувального акту, яким до того ж подані й підтримані письмові клопотання про обрання обвинуваченим ОСОБА_11 й ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, заслухавши з означених питань представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 та самих потерпілих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , а також вислухавши захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та зазначених обвинувачених, Колегія суддів дослідивши надані на розгляд суду відповідні процесуальні документи, дійшла наступних висновків.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ст.2 означеного Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а за ст.7 цього Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.

З огляду на ч.ч.1, 2 ст.9 вказаного Кодексу, суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інша службова особа органів державної влади під час кримінального провадження зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Положення ст.ст.91, 92 зазначеного Кодексу встановлюють, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.

За ст.291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; дата та місце його складення та затвердження.

Зі змісту ч.1 ст.337 наведеного Кодексу, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за приписами п.13 ч.1 ст.3 цього Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_11 й ОСОБА_12 , ані старшим слідчим СВ Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_13 , ані прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 , яким затверджувався зазначений акт, наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки викладене у розглядуваному акті формулювання обвинувачення є неконкретним, суперечить приписам кримінального процесуального закону та уявляється незрозумілим навіть суду, що у свою чергу позбавляє суд у разі відання обвинувачених до суду можливості роз`яснити останнім суть обвинувачення.

Колегія суддів зауважує на тому, що у кореспондуючому взаємозв`язку ст.ст.9, 91, 92, 291 КПК України, формулювання обвинувачення має містити відомості щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, в тому числі кваліфікуючих ознак.

Втім, кваліфікуючи дій обвинувачених ОСОБА_11 і ОСОБА_12 за п.12 ч.2 ст.115 КК України, як умисне вбивство, вчинене за попередньою змовою групою осіб, органом досудового розслідування при викладені в розглядуваному обвинувальному акті фактичних обставин та формулювання обвинувачення не визначені обов`язкові за законом відомості про обставини вступу зазначених обвинувачених у злочинну домовленість (час, місце, інші важливі обставини) або неможливість їх встановлення.

Крім того, описуючи у розглядуваному обвинувальному акті при викладені формулювання обвинувачення спосіб спричинення обвинуваченим ОСОБА_11 тілесних ушкоджень в області грудної клітки загиблій ОСОБА_14 , органом досудового розслідування, всупереч ст.ст.91, 92, 291 КПК України не конкретизовані обставини такої події, оскільки у розглядуваному акті не визначені поведінка обвинуваченого і загиблої, що передували цій події (обопільна сварка чи бійка, час та обставини виникнення особистої неприязні), а також стороною обвинувачення в акті не визначено роль іншої обвинуваченої в цьому та спосіб заподіяння таких тілесних ушкоджень, стан і положення тіла загиблої та обвинуваченого в цей момент, предмети чи знаряддя спричинення цих тілесних ушкоджень (руки, ноги, інші предмети).

До того ж, розглядуваний обвинувальний акт не містить визначених законом обов`язкових відомостей про деякі аналогічні викладеним вище, обставини інкримінованого обвинуваченим ОСОБА_11 і ОСОБА_12 заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_14 в області шиї, що призвели до смерті останньої (спосіб, положення тіл зазначених осіб, предмети чи знаряддя, інші важливі обставини), а також обставини та роль кожного з обвинувачених у приховуванні слідів злочину та здійсненні пожежі в квартирі (місце, спосіб, використання рідини, речей чи предметів).

Наведені обставини, за своєю сукупністю мають важливе значення для з`ясування судом та сприйняття громадськістю наявності усіх відповідних ознак протиправності в діях вказаних обвинувачених, а викладене у розглядуваному обвинувальному акті формулювання обвинувачення має бути конкретним і зрозумілим.

Аналогічну позицію визначив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року №8, за якою суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом.

Разом із тим, за приписами Постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 року №2, вчиненим за попередньою змовою групою осіб (п.12 ч.2 ст.115 КК) умисне вбивство вважається тоді, коли в позбавленні потерпілого життя брали участь декілька осіб (дві і більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовились про спільне його виконання, а у справах про умисне вбивство необхідно визначати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень чи тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Наряду з наведеним, сукупність викладених вище обставин свідчать про невідповідність розглядуваного обвинувального акту відносно ОСОБА_11 і ОСОБА_12 завданням кримінального провадження та практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відповідно до приписів ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, підлягає обов`язковому застосуванню у кримінальному провадженні.

Так, згідно зі ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, а принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

ЄСПЛ у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року визначив, що у пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79). Крім того, суд зазначає, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 цієї статі.

Надання у кримінальній справі повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98, п.34).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначене рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

За правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові №5-328кс16 від 24.11.2016 року та є обов`язковою для застосування усіма суб`єктами владних повноважень і судами, практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Таким чином, оскільки викладене у означеному обвинувальному акті формулювання обвинувачення, з огляду на його невідповідність вимогам ст.ст.2, 291 КПК України, у контексті приписів ст.ст.2-3, 7-9, 91-92 цього ж Кодексу, неможливо визнати таким, що має бути висунуте у встановленому цим Кодексом порядку, а наведені обставини визнаються Колегією суддів істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які фактично нівелюють принципи законності та верховенства права, порушують право обвинувачених ОСОБА_11 і ОСОБА_12 на захист, що за своєю сукупністю унеможливлює призначення до судового розгляду означеного обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні та у протилежному випадку поставить під сумнів справедливість судового провадження, то єдиним можливим й законним судовим рішенням, уявляється повернення зазначеного акту прокурору Одеської місцевої прокуратури №4 для усунення протягом розумного строку виявлених недоліків.

Наряду з наведеним, при вирішенні внесених прокурором ОСОБА_5 клопотань про обрання обвинуваченим ОСОБА_11 і ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, Колегія суддів виходить з нижчевикладеного.

За ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів розглядуваного клопотання, ухвалами слідчого судді від 25.04.2019 року обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в «ОУВП №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, до 06.06.2019 року.
Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу, наряду з іншим, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків кримінального провадження; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або продовжувати злочинну діяльність.

З огляду на ст.178 вказаного Кодексу, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.

Пунктом 4 ч.2 ст.183 означеного Кодексу регламентовано, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
За обвинувальним актом, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 висунуте обвинувачення у скоєнні особливо тяжкого злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, за кваліфікуючими ознаками умисного вбивства, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, за яке передбачено можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі.

Обґрунтовуючи необхідність обрання обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор ОСОБА_5 у своїх клопотаннях зазначає про наявність ідентичних у вказаних обвинувачених ризиків: переховування від суду, незаконного впливу на свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Як встановлено під час підготовчого провадження та слідує з обвинувального акту, обвинувачений ОСОБА_11 є раніше не судимою особою, забезпечений місцем реєстрації та місцем проживання в Одеській області, має малолітню дитину і є фізичною особою підприємцем, у грудні 2018 року проходив лікування з різного роду травмами і хворобами в Одеській обласній клінічній лікарні, але останній офіційно неодружений та обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, що потягло загибель людини і характеризується застосуванням насильства й підвищеною суспільною небезпечністю, а відтак й з огляду на вид і строк покарання, що загрожує вказаному обвинуваченому у випадку доведення його провини, сформульовані стороною обвинувачення у розглядуваному клопотанні ризики переховування від суду та незаконного впливу на свідків, за переконанням Колегії суддів, є певною мірою доведеними.
Крім того, в судовому засіданні встановлено та з обвинувального акту вбачається, що обвинувачена ОСОБА_12 є раніше не судимою особою, одружена, забезпечена місцем реєстрації та місцем проживання в Одеській області, але остання офіційно непрацевлаштована, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, що потягло загибель людини й характеризується застосуванням насильства і підвищеною суспільною небезпечністю, внаслідок чого та зважаючи на суворість покарання, що може бути призначена зазначеній обвинуваченій у випадку доведення її вини, визначені стороною обвинувачення у розглядуваному клопотанні ризики переховування від суду і незаконного впливу на свідків, уявляються цілком обґрунтованими.

Разом із тим, Колегія суддів вважає, що наведений у розглядуваних клопотаннях прокурора ОСОБА_5 ризик вчинення обвинуваченими ОСОБА_11 і ОСОБА_12 іншого кримінального правопорушення, будь-якими фактичними даними, зокрема і характеризуючими вказаних осіб обставинами, - належним чином не доведений і не обґрунтований, внаслідок чого, не може бути прийнятий судом до уваги.

Отже, приймаючи до уваги викладене та виходячи із визначених в обвинувальному акті обставин інкримінованого обвинуваченим ОСОБА_11 і ОСОБА_12 злочину, а також зважаючи на заперечення останніх та їх захисників адвокатів ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , враховуючи відсутність належним чином доведених обставин, які б перешкоджали в теперішній час можливості тримання зазначених обвинувачених під вартою, Колегія суддів доходить висновку про недостатню обґрунтованість заявлених стороною захисту доводів, з огляду на що на даному етапі провадження жоден із більш м`яких запобіжних заходів до вказаних обвинувачених не зможе забезпечити належне виконання ними процесуальних обов`язків та запобігти встановленим в судовому засіданні ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, а відтак Колегія суддів вважає за доцільне клопотання прокурора ОСОБА_5 відносно вказаних обвинувачених задовольнити частково.

Наряду з наведеним, згідно з ч.3 ст.183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч.4 цієї статті, за якою не визначення розміру застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину, який спричинив загибель людини, належить до права суду, а не його обов`язків.
Аналогічні позиції викладені у п.2 Розділу 3.5 «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» від 07.02.2014 року, погодженого Постановою Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 07.02.2014 року.

До того ж, відповідно до вимог п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.63 рішення у справі «Доронін проти України» від 19 лютого 2009 року), при обранні чи продовженні застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою навіть у справах про вбивство та при спробі обвинуваченого зникти із одночасним супротивом працівникам правоохоронного органу при затриманні, національні суди мають розглядати можливість застосування тих чи інших альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, а посилання при цьому головним чином на тяжкість обвинувачення, не уявляє собою «відповідної і достатньої» підстави.
З урахуванням сукупності викладеного та враховуючи положення ч.3 ст.183, ч.ч.4, 5 ст.182 КПК України, зважаючи на характер й обставини інкримінованого обвинуваченим ОСОБА_11 і ОСОБА_12 діяння, що потягло загибель людини і тому обумовлює певну виключність такого випадку, а також беручи до уваги майновий і сімейний стан вказаних обвинувачених та наявність встановлених в судовому засіданні ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, Колегія суддів вважає за необхідне одночасно визначити вказаним особам альтернативний вид запобіжного заходу - заставу в цьому кримінальному провадженні у виняткових розмірах, визначених абзацом 2 ч.5 ст.182 означеного Кодексу.
Керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 22, 26, 31, 91-92, 177-178, 182-183, 291, 314-315, 369-372, Главою 18 КПК України, Колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Обвинувальний акт від 29.05.2019 року й додатки до нього у кримінальному провадженні №0005460, внесеному до ЄРДР 06.12.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , у скоєнні злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, - повернути прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення в розумні строки виявлених судом порушень вимог КПК України, викладених у мотивувальній частині ухвали.
Клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у скоєнні злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, задовольнити частково.

Обрати ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у скоєнні злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченій у скоєнні злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, кожному, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в «ОУВП №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, строком на 2 місяці, тобто до 03 серпня 2019 року.

Відповідно до ч.3 ст.183, п.3 ч.5 ст.182 КПК України, ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», визначити розмір застави, як альтернативного виду запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченими обов`язків, передбачених ч.7 ст.42 КПК України, а саме: обвинуваченому ОСОБА_15 у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 4802500 (чотири мільйони вісімсот дві тисячі п`ятсот) гривень, та обвинуваченій ОСОБА_12 -2000 (дві тисячі)прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 3842000 (три мільйони вісімсот сорок дві тисячі) гривень, відповідно.

Роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , що згідно зі ст.182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, після чого особа або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу, після чого особа звільняється з-під варти.

У разі внесення застави, покласти на обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 наступні обов`язки: повідомити прокурора, суд про своє місце проживання та прибувати за кожною вимогою до прокурора, суду; не відлучатися з Одеської області без дозволу прокурора, суду; повідомляти прокурора, суд про зміну свого місця проживання; утримуватись від спілкування із потерпілими, свідками та експертами в даному провадженні.

Строк дії ухвали в частині обрання запобіжного заходу закінчується 03.08.2019 року.

Копії ухвали направити для виконання начальникові «ОУВП №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, а також надати іншим заінтересованим особам.

Ухвала в частині обрання запобіжного заходу набирає законної силинегайно після проголошення й оскарженню не підлягає, а в частині повернення обвинувального акту - після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 7 днів з дня проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3