Справа № 467/1156/16-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 грудня 2015 року за № 0000556 по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ястребіново Вознесенського району Миколаївської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання не має, фактично проживав за адресою : АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 травня 2007 року за ч.3 ст. 187 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 30 травня 2017 року за відбуттям строку покарання

у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України, -

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_2 , фактично проживав за адресою : АДРЕСА_3 , в силу п.6 ст. 89 КК України не судимого

у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків, що настали, а також форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Суд визнав доведеним, що 01 грудня 2015 року, близько 01:00 год. ОСОБА_7 , який раніше вчинив розбій, разом із ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, проходили повз домоволодіння ОСОБА_11 , розташованого по АДРЕСА_3 .

В цей час у них виник умисел, направлений на спільне вчинення розбійного нападу із застосуванням насильства відносно ОСОБА_11 з метою заволодіння його майном.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_8 підійшли до домоволодіння ОСОБА_11 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де ОСОБА_8 кинув каменем у металеві ворота, які ведуть до подвір`я вказаного домоволодіння, у відповідь на що ОСОБА_11 відчинивши ворота, почав кричати в бік ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

У цей момент ОСОБА_8 разом із ОСОБА_7 , який раніше вчинив розбій, усвідомлюючи свою чисельну та фізичну перевагу по відношенню до ОСОБА_11 , як до особи похилого віку, реалізуючи раніше досягнутий спільний злочинний умисел, діючи із корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність і бажаючи настання супспільно небезпечних наслідків, долаючи опір ОСОБА_11 , який, захищаючись, замахнувся сокирою у бік ОСОБА_8 і наніс останньому удар в область голови, умисно, за попередньою змовою між собою вчинили напад на ОСОБА_11 з метою заволодіння його майном. При цьому ОСОБА_8 наніс один удар рукою в область голови ОСОБА_11 .

В ході подолання опору ОСОБА_11 у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник умисел на позбавлення останнього життя із корисливих мотивів.

Реалізуючи спільний корисливий умисел на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння майном та умисного вбивства ОСОБА_11 з корисливих мотивів, ОСОБА_12 разом з ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою між собою, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відібравши в процесі боротьби з ОСОБА_11 сокиру, шляхом завдання останньому множинних ударів руками, декількох ударів обухом сокири по голові та не менше трьох ударів лезом сокири по шиї, спричинили ОСОБА_11 тілесні ушкодження у виді чисельних переломів кісток черепу, травматичних субарахноїдальних крововиливів, забоїв головного мозку, чисельних забійних ран голови, рублених ран шиї з пошкодженням 3-го та 5-го шийних позвонків, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення, чим умисно і протиправно заподіяли смерть ОСОБА_11 , яка настала внаслідок чисельних переломів кісток черепу з травматичними субарахноїдальними крововиливами та забоями головного мозку.

В подальшому, з метою приховування слідів злочину, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скинули труп ОСОБА_11 у басейн для зберігання води, що розташований біля літньої кухні на території домоволодіння ОСОБА_11 .

Виконавши усі умисні дії, направлені на позбавлення життя ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою між собою, із корисливих мотивів, продовжуючи реалізовувати спільний умисел на вчинення розбійного нападу та заволодіння чужим майном, проникли до житла ОСОБА_11 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де віднайшли та незаконно заволоділи належними ОСОБА_11 грошовими коштами на загальну суму 5 461,00 грн., бувшим у використанні електричним трійником, зарядним пристроєм для мобільного телефону «Самсунг» та ювілейними медалями в кількості 12 штук, вартість яких в ході досудового розслідування не встановлювалась, якими в подальшому спільно розпорядились на власний розсуд.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України щодо доказів і оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості й достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходив із такого.

Позиція обвинувачених

Так, обвинувачений ОСОБА_7 , будучи допитаним в судовому засіданні із додержанням правил, визначених ст. 351 КПК України, показав, що 30 листопада 2015 року йому зателефонував ОСОБА_13 і запропонував поїхати в с. Бузьке аби допомогти по господарству, на що він погодився.

В Бузькому він, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , який приєднався до них пізніше, готували вечерю та вживали спиртні напої.

Близько 20 : 00 год. до них прийшов ОСОБА_8 , а близько 24 : 00 год. ОСОБА_13 пішов спати.

Коли ОСОБА_14 та ОСОБА_8 почали збиратись додому, він взяв вина і виявив бажання йти з ними аби когось зустріти. Спустившись на вулицю Набережну в с. Бузьке, ОСОБА_14 пішов додому, а він з ОСОБА_8 підійшли до магазину Бужок, де він ще випив вина, а ОСОБА_8 збирався йти додому, порадивши йому повертатись до ОСОБА_13 , а тому вони рушили вулицею.

Проходивши повз будинку ОСОБА_11 , почули, як на подвір`ї хтось кашляє та оскільки він був сильно п`яний, то кинув камінь по воротах, на що ОСОБА_11 , почав кричати і погрожував викликати поліцію, кинувши при цьому в їхню сторону якийсь дрючок.

Тоді він знову кинув камінь у двір ОСОБА_11 , а останній в цей час відкрив ворота і знову кинув у їхній бік частиною цеглини. Тоді він забіг на подвір`я через відкриті ворота і почав бійку із ОСОБА_11 , а ОСОБА_8 залишався на вулиці. Спочатку він почав бити ОСОБА_11 руками, вибивши з його рук ліхтар. Однак ОСОБА_11 вирвався і кудись побіг, а взявши щось до рук, накинувся на нього. Коли він зрозумів, що це сокира, якою ОСОБА_11 хотів його вдарити, то продовжуючи із ним бійку, відібрав її та вдарив ОСОБА_11 три рази обухом сокири по голові, після чого останній впав на землю і почав хрипіти. В цей час ОСОБА_8 сидів навприсядки у дворі і сказав, що ОСОБА_11 розбив йому голову. Чи бачив ОСОБА_8 його бійку з ОСОБА_11 він не знає, але весь час той знаходився поруч.

Оскільки весь час голосно гавкала собака, то він також вдарив її два рази сокирою.

Після цього він попросив ОСОБА_8 допомогти йому відтягнути ОСОБА_11 в глиб двору, до літньої кухні, однак той відмовився.

Тоді він, схопивши за тельняжку, в яку був одягнений ОСОБА_11 , відтягнув його до приміщення літньої кухні, де знову наніс декілька ударів гострим кінцем сокири по обличчю і шиї.

Оглянувши територію, повернувся до ОСОБА_11 , який в цей час сильно захрипів, а після перестав подавати ознаки життя, він забрав з кишені його штанів ключі, а потім відкрив кришку колодязя. Як відтягнув ОСОБА_11 до басейна, то, узявши його під руки, скинув тіло в басейн.

Після цього вони з ОСОБА_8 зайшли в літню кухню, де знайшли горіхи, далі сказав ОСОБА_8 йти в хату аби знайти гроші.

У хаті він забрав тюнер і телефон і почав сокирою вибивати двері в зачинену кімнату. Однак потім відкрив її за допомогою ключа і сказав ОСОБА_8 шукати гроші. В цей час він знайшов в шафі медалі, які забрав, а ОСОБА_8 знайшов гроші в дивані.

В подальшому вони поділили між собою ці гроші, чи порівну, чи ні, не пам`ятає, а телефон, тюнер та інші речі він викинув у водойму неподалік с. Бузьке.

Коли близько 05 : 00 год. ранку він повернувся до ОСОБА_13 додому, то сховав куртку, у яку був одягнений, в сумку, так як на ній були сліди крові ОСОБА_11 і його собаки.

Після того, як ОСОБА_13 прокинувся, він знову допоміг йому по господарству, а близько обіду вони повернулись до м. Южноукраїнська.

Зателефонувавши ОСОБА_15 , він прийшов до неї додому, де залишив куртку і кросівки з плямами крові. Зізнався їй, що вбив людину, однак вона спочатку не повірила.

Цього ж дня йому зателефонував дільничий і сказав прийти до відділку поліції, але він поїхав до смт. Костянтинівка, де в занедбаному будинку сховав медалі. Кому належить той будинок і хто в ньому мешкає, він не знає.

При цьому, обвинувачений вказав, що попередньої домовленості з ОСОБА_8 на розбій і вбивство ОСОБА_11 він не мав, особисто він не знав, що у потерпілого

є гроші і ОСОБА_8 йому про це нічого не казав.

При цьому, обвинувачений вказував, що ОСОБА_8 . ОСОБА_11 не чіпав, сокири в руках не тримав і нічим йому не допомагав, а лише вказував на необхідності викликати швидку і вийти з подвір`я ОСОБА_11 через город.

Чому кинув у ворота ОСОБА_11 камінь не знає, так як був сильно п`яний, випив близько трьох літрів вина, півлітри пива та півлітра горілки, у той час, як ОСОБА_11 сам спровокував його, кинувши камінь у відповідь.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні відмовився від давання показань на підставі ст. 63 Конституції України, вказуючи лише на те, що він не причетний до інкримінованих йому злочинів.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів

Потерпіла ОСОБА_16 показала суду, що ОСОБА_11 доводиться їй братом. 01 грудня 2015 року, близько 08 : 00 год. їй зателефонували і сказали, що з ним щось сталось.

Вона разом з доньками відразу приїхали в с. Бузьке до будинку брата, однак в двір їх пустили лише близько 10 : 00 год., так як територія домоволодіння вже була огороджена працівниками поліції.

Хтось з людей казав, що поліція пускала собаку по сліду і та привела до будинку ОСОБА_17 .

Потерпіла, крім цього, вказала, що її брат проживав сам, мав огороджену територію домоволодіння і завжди зачиняв ворота на ніч.

В ході розслідування їй повернули медалі, тюнер, телефон та зарядний пристрій до нього, а також близько 14 000,00 грн. Ще в брата був золотий ланцюжок та перстень, однак їх не знайшли.

Потерпіла просила суд призначити обвинуваченим покарання відповідно до закону.

Свідки, будучи допитаними у порядку ст. 352 КПК України та попередженими про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, кожен окремо, дали суду такі показання.

Зокрема, свідок ОСОБА_13 вказав на те, що 30 листопада 2015 року він зателефонував ОСОБА_7 та запропонував йому поїхати в с. Бузьке допомогти по господарству, так як чув, що той скаржився на відсутність грошей.

Коли порались по господарству, то до них приєднався ОСОБА_14 , а вже ввечері ОСОБА_8 . Всі разом вони вечеряли та вживали спиртні напої.

Посидівши з ними якийсь час, він пішов спати, дозволивши ОСОБА_7 залишитись у нього на ночівлю.

Коли наступного дня, близько 07 : 00 год., він прокинувся, то ОСОБА_7 був у кімнаті, а десь в обідній час вони разом повернулись до м. Южноукраїнська.

Вже біля 15 : 00 год. йому зателефонував брат і розповів, що сталось в селі. Ввечері він дізнався, що у вбивстві підозрюють ОСОБА_7 .

Крім того, свідок додав, що в день приїзду в с. Бузьке ОСОБА_7 був одягнений в куртку та мав при собі дорожню сумку. Наступного дня куртки на ньому не було, а на його запитання де вона, ОСОБА_7 відповів, що зняв її, бо вона в болоті.

Ніяких плям, у тому числі, й бурого кольору, він на одязі ОСОБА_7 не бачив, а так само йому невідомо чи мав він якісь гроші наступного дня.

Свідок ОСОБА_14 показав суду, що 30 листопада 2015 року ввечері він знаходився в гостях у ОСОБА_13 в с. Бузьке, де разом з ОСОБА_13 та ОСОБА_7 вживали домашнє вино. Пізніше до них прийшов ОСОБА_8 , а близько 24 : 00 год. ОСОБА_13 заснув. Він, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пішли селом, десь близько 01 : 00 год. він прийшов додому.

Ніяких розмов між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо вбивства чи то розбою він не чув. При цьому ОСОБА_7 був одягнений у куртку чорного кольору, однак, наступного дня її на ньому не було. Ніяких тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 та ОСОБА_7 наступного дня він також не бачив.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_7 знає, так як проживала разом із ним.

01 грудня 2015 року він до неї зателефонував із запитанням чи може він прийти до неї додому, так як напередодні вони посварились.

Коли прийшов, то сказав, що разом з ОСОБА_18 вбив людину, однак, вона не повірила. А вже пізніше йому почали телефонувати працівники поліції.

Цього ж дня ОСОБА_19 виправ свої речі та сказав, що поїде в АТО. Які точно речі прав не пам`ятає, але того дня він був одягнений в куртку, а взутий у кросівки.

Потім він комусь зателефонував, узяв сумку і кудись пішов. Пізніше вони зустрілась з ним на вулиці, він віддав телефон її доньки, яким періодично користувався, і сказав, що буде йти в поліцію.

Вона не знала, що ОСОБА_7 їздив в с. Бузьке, думала, що він поїхав до м. Одеса, оскільки він там працював.

Ці показання обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої і свідків, враховуючи, що вони отримані у передбачений законом спосіб, сприймались судом безпосередньо, слід визнати допустимим і належними, оскільки, вони у своїй сукупності прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають для нього значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, показання свідків є послідовним і логічними, такими, що кореспондуються з іншими відомостями у справі, у той час, як будь-яких даних, передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України щодо свідків, як то, показання, документи, які підтверджують їх репутацію, засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, суд у своєму розпорядженні не мав, і, відповідно, у нього відсутні підстави сумніватись у достовірності їхніх показань.

Крім того, суд, у порядку ст. 358 КПК України, дослідив надані стороною обвинувачення документи, як то, протоколи слідчих дій і процесуальні рішення, що містять у собі зафіксовані відомості, які, у свою чергу, можуть/не можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також підтверджують порядок збирання доказів на стадії досудового розслідування.

При цьому, суд погоджується із доводами сторони захисту і визнає ряд доказів недопустимими.

Зокрема, до числа таких суд відносить :

- висновок експерта №57 від 03 лютого 2016 року, за яким досліджено зразки крові ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 в порівнянні із зразком крові, знайденого на вилученій кепці під час огляду місця вчинення злочину;

- висновок експерта №49 від 05 лютого 2016 року, відповідно до якого досліджено зразки крові ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 в порівнянні із зразком крові, виявленого на вилучених листях із подвір`я домоволодіння під час огляду місця події;

- висновок експерта №48 від 05 лютого 2016 року щодо дослідження зразків крові ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 в порівнянні із зразком крові, виявленого на сипучій речовині грунту із подвір`я домоволодіння під час огляду місця вчинення злочину;

- висновок експерта № 50 від 05 лютого 2016 року, за яким досліджено зразки крові ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 в порівнянні із зразком крові, вилученим на фрагменті тканини від матрацу;

- висновок експерта №55 від 03 лютого 2016 року, за яким досліджено зразки крові ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 в порівнянні із зразком крові, знайденої на двох зубах ОСОБА_11 ;

- висновок експерта №855 від 25 грудня 2015 року, яким досліджено зразок крові ОСОБА_8 та встановлено, що його кров відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В ізосерологічної системи АВО ;

- висновок експерта № 856 від 25 грудня 2015 року, яким досліджено зразок крові ОСОБА_7 та встановлено, що його кров відноситься до групи О з ізогемаглютиніном анти-А і анти-В ізосерологічної системи АВО;

- висновок експерта № 54 від 03 лютого 2016 року, відповідно до якого досліджено зразки крові ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 в порівнянні із зразком крові, знайденої на одному із фрагментів тканини;

- висновок експерта № 51 від 05 лютого 2016 року, за яким досліджено зразки крові ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в порівнянні із зразком крові, знайденої на іншому фрагменті тканини;

- висновок експерта № 52 від 05 лютого 2016 року щодо дослідження зразків крові ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в порівнянні із зразком крові, знайденої на одному із фрагментів тканини;

- висновок експерта №91 від 15 лютого 2016 року, за яким досліджено зразки крові ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в порівнянні із зразком крові, знайденої на тільняжці, сорочці, штанях синього кольору, чоботі на ліву ногу ;

- висновок експерта №53 від 05 лютого 2016 року щодо дослідження зразків крові ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в порівнянні із зразком крові, знайденої на фрагменті ватину.

Здійснюючи перевірку вказаних висновків, як джерел доказів, на предмет можливості їх використання у кримінальному провадженні, суд установив, що вони були отримані із суттєвими порушеннями норм КПК України, які тягнуть за собою недопустимість відомостей, що у них містяться.

Так, із процесуальних документів про призначення вказаних експертиз та описової частини самих висновків слідує, що в основу дослідження експерта було покладено зразки крові ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 .

Та разом із тим, за вимогою ч.3 ст. 245 КПК України відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими статтею 241 цього Кодексу, тобто, за правилами, встановленими для освідування особи.

У свою чергу, згідно ч.2,5 ст. 241 КПК України освідування здійснюється на підставі постанови прокурора та, за необхідності, за участю судово-медичного експерта або лікаря, а про проведення освідування складається протокол згідно з вимогами цього Кодексу.

Ці вимоги закону є імперативними, а як наслідок, обов`язковими для виконання, проте, у даному випадку суду не було надано ані постанов прокурора про відібрання біологічних зразків (крові) ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , ані протоколу про фіксацію вказаних процесуальних дій, що суд розцінює як суттєве порушення вимог КПК України.

До того ж, сторона захисту вказувала на відсутність захисника при проведенні процесуальної дії відібранні біологічних зразків у підозрюваних на той час ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що тягне за собою порушення норми ч.1 ст. 52 КПК України, позаяк, участь захисника у цій ситуації мала б бути обов`язковою.

Отже, відібрання біологічних зразків мало місце з порушенням визначеної законом процедури, як наслідок, останні є недопустимими доказами, а тому суд констатує порушення органом досудового розслідування положень ч.3 ст. 245, ч.ч.2,5 ст. 241, та ч.1 ст. 52 КПК України і в силу ч.1 ст. 86, п.3 ч.2 ст. 87 того ж Кодексу визнає, що висновки експерта грунтувались на доказах, отриманих незаконним шляхом, і як наслідок, самі є недопустимим доказами, а тому суд позбавлений можливості посилатись на них при прийнятті свого рішення.

Крім цього, суд визнає недопустимим доказами протокол огляду місця події від 02 грудня 2015 року, із додатком до нього (фототаблицею), відповідно до якого прокурором в присутності двох понятих, захисника та підозрюваного ОСОБА_8 був проведений огляд території домоволодіння, розташованого про АДРЕСА_3 , де мешкає обвинувачений ОСОБА_8 , під час якого були виявлені та вилучені грошові кошти.

Так, зробивши висновок про недопустимість цього доказу, суд виходив із того, що за змістом ст. ст. 223, 237 КПК, огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи, який, у свою чергу, згідно зі ст.234 КПК проводиться на підставі ухвали слідчого судді.

Також у ст.233 КПК встановлено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді. Винятком із цього правила є невідкладні випадки, пов`язані з урятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються в скоєнні злочину, у разі чого прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після вчинення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.

Однак, стороною обвинувачення не доведено перед судом наявність добровільної згоди ОСОБА_8 на проникнення до його домоволодіння/житла з метою проведення у ньому огляду, принаймні, відображеної у відповідній письмовій заяві або ж у заяві інших володільців житла, а так само, й ухвали слідчого судді про надання дозволу на такий огляд, а тим більше наявності невідкладних випадків.

Як наслідок, суд констатує порушення органом досудового розслідування норм ст.ст. 233, 237 КПК України при проведенні огляду місця події від 02 грудня 2015 року на території домоволодіння за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 і визнає відомості, що відображені у відповідному протоколі, недопустимим доказами.

За такого, суд виключає з обсягу обвинувачення суму грошових коштів, яка вилучена на території домоволодіння ОСОБА_8 .

Недопустимим є й дані наступних документів :

- протоколу огляду місця події від 02 грудня 2015 року, згідно якого прокурором був проведений огляд кімнати зруйнованого колишнього сільського клубу, розташованого в с. Бузьке Арбузинського району Миколаївської області, під час якого були виявлені та вилучені грошові кошти в сумі 1 гривня 56 копійок у виді монет України;

- протоколу огляду місця події від 02 грудня 2015 року, із якого слідує, що прокурором був проведений огляд території, розташованої на узбіччі дороги праворуч від проїжджої частини, вкритої бетонним покриттям, під час якого були виявлені та вилучені мобільний телефон з батареєю, кришкою та сім-карткою до нього;

- протоколу огляду від 02 грудня 2015 року, із якого вбачається, що прокурором був проведений огляд водойми, розташованої неподалік с. Бузьке Арбузинського району Миколаївської області, під час якого були виявлені та вилучені телевізійний тюнер та сокира.

Зокрема, на недопустимість вказаних відомостей указує те, що ці слідчі дії (огляд місця події) проводився за участі підозрюваного ОСОБА_7 та за відсутності захисника, про що свідчать дані самих протоколів.

Між тим, у цьому кримінальному провадженні участь захисника є обов`язковою в силу дії норми ч.1 ст. 52 КПК України, а тому на підставі п.3 ч.2 ст. 87 КПК України слід визнати відомості, що відображені у протоколах огляду місця події недопустимим доказами.

Крім цього, недопустимим є дані:

- висновку судової медичної криміналістичної експертизи №209 від 18 січня 2016 року, відповідно до якого на наданому на експертне дослідження клапті шкіри з шиї ОСОБА_11 виявлено одне ушкодження ;

- висновку судової медичної криміналістичної експертизи №208 від 18 січня 2016 року, із якого вбачається, що на наданому на експертне дослідження клапті шкіри з голови ОСОБА_11 виявлено чотири ушкодження;

- висновку № 17 від 08 лютого 2016 року, відповідно до якого на наданому на експертизу клапті шкіри з голови ОСОБА_11 виявлено чотири забитих ушкодження, одне різане ушкодження та не виключена можливість утворення зазначених ушкоджень від дії обуха і леза наданої на експертизу сокири.

Так, як установлено судом, надана на експертне дослідження сокира була вилучена під час огляду місця події водойми, розташованої неподалік с. Бузьке Арбузинського району Миколаївської області, однак, дані протоколу цієї слідчої дії попередньою визнано судом недопустимим доказами, що відповідно тягне за собою незаконність отримання речового доказу сокири.

Водночас, звідки взялись інші об`єкти дослідження, як то, клапті шкіри з шиї та голови ОСОБА_11 і зразки його крові, яким чином і ким вони були упаковані та опечатані, взагалі невідомо, оскільки матеріалами справи не підтверджено.

Зокрема, із постанови старшого слідчого СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області від 01 лютого 2016 року про призначення медико криміналістичної експертизи вбачається, що 02 грудня 2015 року під час судово медичного дослідження трупу ОСОБА_11 в приміщенні моргу Первомайського віддлення МОБ СМЕ (акт № 371) експертом був відібраний лоскут шкіри з рубаними ранами на голові та шиї.

Однак, вказаного акту суду надано не було.

До того ж, клапті шкіри з голови та шиї потерпілого, на переконання суду, є речовими доказами у розумінні ст. 98 КПК України.

Разом із тим, за положеннями ч.2 ст. 100 КПК України речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п.3 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» за № 1104 від 19.11.2012 року, речові докази, за винятком документів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, повинні бути належним чином упаковані та опечатані.

Спосіб упаковки повинен забезпечувати неможливість підміни або зміни вмісту без порушення її цілісності та схоронність вилучених (отриманих) речових доказів від пошкодження, псування, погіршення або втрати властивостей, завдяки яким вони мають доказове значення.

На речові докази, які не можуть бути належним чином упаковані через громіздкість чи з інших причин, прикріплюється бирка у спосіб, що унеможливлює її зняття, зміну або пошкодження.

На упаковці (бирці) проставляються підписи осіб, які брали участь у процесуальній дії, та зазначається інформація про вміст упаковки, найменування проведеної процесуальної дії, дата її проведення та номер кримінального провадження.

Однак, будь які відомості щодо дотримання органом досудового розслідування цієї процедури при упаковці клаптів шкіри з голови та шиї трупу ОСОБА_11 , як речових доказів, у суду відсутні.

Як наслідок, вони є недопустимим доказами.

А тому, ураховуючи положення ч.5 ст. 101 КПК України, застосовуючи доктрину «отруєного дерева», яка знайшла своє відображення у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), зокрема у справах «Гефген проти Німеччини» від 30.06.2008 (Gafgen v. Germany) та «Яременко проти України» від 30.04.2015 (Yaremenko v. Ukraine), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази, а відтак наявні в матеріалах провадження висновки експертів № 209 від 18 січня 2016 року, № 208 від 18 січня 2016 року та № 17 від 08 лютого 2016 року не можуть бути використані при ухваленні обвинувального вироку, оскільки ґрунтуються на доказах, що визнані судом недопустимим, а як наслідок, і самі є недопустимими доказами.

Недопустимим доказом є й протокол проведення слідчого експерименту від 03 грудня 2015 року за участю підозрюваного ОСОБА_8 .

Зокрема, як слідує із змісту самого протоколу та підтверджено переглядом відеозапису слідчої дії, підозрюваному ОСОБА_8 перед початком слідчого експерименту прокурором ОСОБА_6 роз`яснені права, передбачені ст.ст. 56, 57 КПК України.

Однак, ці норми передбачають права особи, яка має статус потерпілого у кримінальному провадженні.

Натомість ОСОБА_8 на момент проведення слідчого експерименту набув прав підозрюваного, і, відповідно, прав, що визначені для нього ст. 42 КПК України, у тому числі й права не говорити нічого з приводу підозри проти нього або у будь який момент відмовитись відповідати на запитання ( п.4 ч.3 ст. 42 КПК України), а так само і права, визначеного ст. 63 Конституції України.

А відтак, суд зобов`язаний визнати дані протоколу слідчого експерименту з додатком (відеозаписом) недопустимими доказами, позаяк, вони отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод особи, гарантованих Конституцією та законами України на підставі п.4 ч.2 ст. 87 КПК України.

Між тим, суд звернув увагу на те, в під час проведення слідчої дії за участю підозрюваного ОСОБА_8 був присутнім його захисник ОСОБА_10 , який, стверджуючи в судовому засіданні про порушення прокурором прав підозрюваного, зокрема, через нероз`яснення вимог ст. 63 Конституції України, відповідних зауважень про протоколу не вносив.

Крім цього, суд вважає недопустимим відомості, які містяться у довідках (без номера і дати), виданих ФОП ОСОБА_20 та ФОП ОСОБА_21 щодо вартості мобільного телефону, сім картки, телевізійного тюнера та електричного трійника, оскільки вони надані суду у порушення вимог п.6 ч.2 ст. 242 КПК України, тобто вартість вказаних предметів не встановлювалась експертом.

Отже, усі вищенаведені судом докази є недопустимими для використання в процесі доказування, оскільки їх процесуальні джерела зібрані за допомогою неналежної правової процедури, а тому не можуть бути покладені в основу обвинувальних тез, на що імперативно указує норма ч.2 ст. 86 КПК України.

В ході дослідження наданих стороною обвинувачення документів, суд, крім цього, установив і ряд неналежних доказів у розумінні ст. 85 КПК України.

Зокрема, до числа таких суд відносить:

- висновок експерта № 21 від 21 січня 2016 року, відповідно до якого на фрагменті тканини, вилученому під час огляду місця події від 01 грудня 2015 року, наявний слід слідоутворюючого об`єкту, який непридатний для ідентифікації чи встановлення групової належності об`єкта, що його залишив;

- висновок експерта № 22 від 20 січня 2019 року, згідно із яким на гіпсовому зліпку з коробки №4, вилученому 01 грудня 2015 року під час огляду місця події в АДРЕСА_3 , наявний слід низу підошви взуття з найбільшими розмірами 72х95 мм, придатний для встановлення групової належності взуття, що залишило даний слід; питання про придатність сліду низу підошви взуття для ідентифікації можливо вирішити лише при проведенні порівняльного дослідження з конкретним взуттям, що залишило даний слід, та за умови збереження ідентифікаційних ознак взуття, а на гіпсовому зліпку з коробки №5, наявний слід низу підошви взуття з найбільшими розмірами 82х115 мм, непридатний для ідентифікації та встановлення групової належності взуття, що залишило даний слід;

- висновок експерта № 20 від 15 січня 2016 року, за яким на таблиці до протоколу огляду місця події від 01 грудня 2015 року по АДРЕСА_3 , містяться чотири сліди папілярних узорів, з яких один слід папілярного узору пальця руки з розмірами 15х19 мм, відкопійований на відрізок прозорої клейкої стрічки з розмірами сторін 24х46 мм, придатний для ідентифікації по ньому особи, а два сліди папілярних узорів пальців руки /рук/ з розмірами 14х22 мм та 15х22 мм, відкопійовані на відрізки клейкої стрічки розмірами сторін 24х43 мм та 24х38 мм відповідно, і один слід папілярного узору з розмірами 22х30 мм, відкопійований на відрізок прозорої клейкої стрічки з розмірами сторін 24х48 мм, не придатні для ідентифікації за ними особи; придатний для ідентифікації особи один слід папілярного узору пальця руки з розмірами 15х19 мм, відкопійований на відрізок клейкої стрічки з розмірами сторін 24х46 мм, залишений не підозрюваними ОСОБА_8 та не підозрюваним ОСОБА_7 , а іншою особою. Встановити, чи залишені два сліди папілярних узорів пальців рук з розмірами 14х22 мм та 15х22 мм, відкопійовані на відрізки прозорої клейкої стрічки розмірами сторін 24х43 мм та 24х38 мм відповідно та один слід папілярного узору з розмірами 22х30 мм, відкопійований на відрізок прозорої клейкої стрічки з розмірами сторін 24х48 мм та 24х38 мм ОСОБА_8 чи ОСОБА_7 неможливо у зв`язку з визнанням зазначених слідів непридатними для ідентифікації за ними особи;

- висновок судової медичної імунологічної експертизи №857 від 31 грудня 2015 року, згідно із яким на підставі даних судово- медичного дослідження зразка крові встановлено, що кров загиблого ОСОБА_11 відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти А ізосерологічної системи АВО.

Ці висновки експертів, ні самі по собі, ні в сукупності з іншими доказами, ні прямо, ні непрямо не підтверджують і не спростовують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, а так само й інших обставин, які мають для нього значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Крім того, неналежним є й протокол огляду місця події від 04 грудня 2015 року, відповідно до якого прокурором був проведений огляд приміщення квартири АДРЕСА_4 , під час якого були виявлені та вилучені речі, що належать ОСОБА_7 , а саме: сіра куртка у смугу «Adidas», чорно-сіра кофта з білими смугами на рукавах та зеленими вставками попереду «Adidas», сіра кофта «Adidas», сіра сорочка «By-twin» з плямами бурого кольору на передній частині, сіра сорочка «Calaksi», чорні спортивні штани «Adidas», чорна майка «Adidas», сірі штани «Coockey», рушник в смугу, рушник блакитного кольору, шорти джинсові блакитного кольору, пара кросівок «Bonoth» з нашаруванням бруду та бурої речовини, спортивна сумка сіро-зеленого кольору, а також мобільний телефон «Sony» IMEI НОМЕР_1 з сім-карткою мобільного оператора «Київстар» та флеш-картою, а також мобільний термінал, що належить ОСОБА_15 , яким періодично користувався ОСОБА_7 .

Зокрема, сам по собі факт наявності цих речей в квартирі ОСОБА_15 не вказує на жодну із обставин, із числа передбачених ст. 91 КПК України, а самі ж вилучені речі в подальшому органом досудового розслідування не використовувались для збирання доказів, позаяк, будь - яких експертних досліджень, об`єктом яких були б належні ОСОБА_7 та видані ОСОБА_15 речі, не призначалось, та, відповідно, не проводилось.

Тож, сам по собі протокол огляду місця події від 04 грудня 2015 року не містить доказового значення для цього кримінального провадження.

Але в той же час, відкинувши із числа наданих стороною обвинувачення доказів ті із них, які є недопустимим і неналежними, суд, разом із цим, не був позбавлений можливості зробити висновок про винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

Так, відповідно до протоколу огляду місця події від 01 грудня 2015 року із додатками - схемою та фототаблицею, прокурором в селі Бузьке Арбузинського району Миколаївської області оглянуто подвіря, господарські приміщення, кімнати житлового будинку та літньої кухні, які розташовані за адресою: АДРЕСА_5 . Зокрема, в ході огляду виявлено порушення обстановки в кімнатах будинку та приміщенні літньої кухні, порізана тканина на матрацах у ліжках, на подвірї - сліди протекторів взуття від різних зразків взуття, біля металевих вхідних воріт до подвіря на території подвіря - труп собаки білого кольору з чорними плямами на спині та голові, на поверхні подвіря - пошкоджений електричний ліхтар в пластиковому корпусі білого кольору, плями з речовини бурого кольору, кепка чоловіча та плями з речовиною бурого кольору на паркані біля басейну для зберігання води у виді колодязя, в середині якого виявлено труп ОСОБА_11 ..

Дані протоколу детально відображають обстановку на території домоволодіння ОСОБА_11 , у приміщенні літньої кухні та будинку відразу після вчинення злочину, місцерозташування його трупа і наявні на ньому видимі тілесні ушкодження, розміщення слідів учинення злочину.

Відповідно до висновку судової медичної експертизи №371 від 05 січня 2016 року під час огляду трупу ОСОБА_11 встановлено, що причиною його смерті є чисельні переломи кісток черепу з травматичними субарахноїдальними крововиливами та забоями головного мозку. При судово-медичній експертизі трупу були виявлені тілесні ушкодження в виді множинних переломів кісток черепу, травматичні субарахноїдальні крововиливи, забої головного мозку, множинні забійні рани голови, рублені рани шиї з пошкодженням 3-го та 5-го шийних позвонків, множинні садна лобу, забійна рана слизистої верхньої губи, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечних для життя в момент їх спричинення.

Згідно протоколу огляду місця події від 02 грудня 2015 року, прокурором за участю понятих, захисника та підозрюваного ОСОБА_7 , а також власника домоволодіння, з її згоди, проведено огляд території домоволодіння по АДРЕСА_6 , в ході якого вилучено грошові кошти на загальну суму 5 461,00 грн., бувший у використанні електричний трійник, зарядний пристрій для мобільного телефону «Самсунг» та ювілейні медалі в кількості 12 штук.

Відповідно до протоколу слідчого експерименту від 19 липня 2017 року, проведеного за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема, шляхом перегляду відеозапису ходу процесуальної дії, судом установлено, що ОСОБА_7 були відтворені події злочинів, виконавцями яких був він та ОСОБА_8 , які мали місце в ніч на 01 грудня 2015 року, коли він разом з ОСОБА_8 шляхом розбійного нападу на ОСОБА_11 заволоділи його речами та грошима, і крім того вбили його, кинувши труп в басейн для зберігання води, який був розташований на території домоволодіння ОСОБА_11 .

Зокрема, дані протоколу слідчого експерименту із додатком ( компакт диском) підтверджують факт перебування ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на теориторії домоволодіння та у будинку ОСОБА_11 , відображають перебіг подій під час вчинення злочину, у тому числі, й дії обвинуваченого ОСОБА_8 відносно ОСОБА_11 .

При цьому, суд відхиляє доводи захисту щодо недопустимості цих доказів, зокрема, через таке.

В ході судового розгляду сторона захисту вказувала на недопустимості протоколу огляду місця події від 01 грудня 2015 року через відсутність у ньому підпису судово медичного експерта Первомайського СМЕ ОСОБА_22 .

Між тим, суд не може погодитись із такою позицією і виходить із того, що такого роду недолік, при відсутності обставин, регламентованих ст. 87 КПК України, не є автоматично передумовою для визнання цього доказу недопустимим. В таких ситуаціях суд вправі дати іншу правову оцінку доказу, у тому числі не брати його до уваги, навівши грунтовні мотиви свого рішення, але не визнавати його недопустимим (постанова Верховного суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного кримінального суду від 15 лютого 2018 року у справі № 357/14462/14-к ).

Та у цьому випадку, відсутність підпису судового медичного експерта у протоколі огляду місця події від 01 грудня 2015 року не свідчить про істотне порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, хоча це формально і не відповідає нормі ч.5 ст. 104 КПК України, а тому суд не вбачає обгрнутованих підстав не брати його до уваги, а тим більше визнавати його недопустимим доказом, у тому числі, й застосувати доктрину плодів отруєного дерева по відношенню до висновку судової медичної експертизи трупу ОСОБА_11 №371 від 05 січня 2016 року, яким, зокрема, установлені причини його смерті.

Щодо доводів захисту стосовно недопустимості протоколу слідчого експерименту від 17 липня 2017 року, проведеному під час розгляду справи в суді на підставі ухвали Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 червня 2017 року, а також заперечень про обгрунованість вказаної ухвали суду, то суд зауважує слідуюче.

Так, згідно ч.3 ст. 333 КПК України у разі, якщо під час судового розгляду виникне необхідність у встановленні або перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, і вони не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом, суд за клопотанням сторони кримінального провадження має право доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії.

Однак у цьому випадку дійсно мала місце необхідність у перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, у зв`язку із пошкодженням носія відеозапису слідчого експерименту, який був проведений під час досудового розслідування.

А тому обставини, передбачені ч.4 ст. 333 КПК України, як підстава для відмови у задоволенні відповідного клопотання, у даному випадку не є дійсними, позаяк, слідчий експеримент з участю ОСОБА_7 мав місце в ході досудового розслідування, у той час, як норма ч. 4 ст. 333 КПК України визначає ситуацію, коли слідча дія узагалі не була проведена.

Більш того, під час вирішення внесеного прокурором клопотання захисник не заперечував проти його задоволення, а тому суд відхиляє його доводи і на даному етапі.

Щодо тверджень захисника ОСОБА_9 про порушення права ОСОБА_7 на захист під час проведення цього слідчого експерименту, то вони є неприйнятними.

Так, захисник указувала на безпідставне залучення іншого захисника, оскільки слідчий експеримент не є невідкладною процесуальною дією, у зв`язку із чим слідство могло й зачекати поки вона відпочине на морі. До того ж, її завчасно не повідомили про необхідність прибути для участі у слідчому експерименті.

Однак, у чому конкретно полягало порушення права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист захисник вказати не могла.

Сам же по собі факт залучення іншого захисника ще не свідчить про порушення права особи на захист, позаяк, сторонами не доведено неналежне здійснення захисником його обов`язків чи то його зацікавленості у результатах слідчої дії. У той час, як захисник ОСОБА_9 , стверджуючи про порушення права на захист, зобов`язана довести ці обставини, а не лише вказати про їх наявність, оскільки самі лише твердження не є вагомими аргументами, з урахуванням ще й того, що у суду немає підстав вважати, що відсутність саме захисника ОСОБА_9 вплинула на зміст показань ОСОБА_7 .

Відносно доводів захисту про дослідження судом копії відеозапису слідчого експерименту, проведеного 17 липня 2017 року з участю ОСОБА_7 , як недопустимого доказу, то слід вказати таке.

За загальним правилом суд досліджує оригінали доказів, у тому числі й додатків . Згідно положень ч.3 ст. 99 КПК України оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Та відповідно до п.1 ч.5 ст. 99 КПК України для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимим й інші відомості, якщо, зокрема, оригінал документа був втрачений або знищений, крім випадків, якщо він втрачений або знищений з вини потерпілого або сторони, яка його надає.

То, поскільки суд не установив наявності вини будь кого з учасників справи у пошкодженні диску з відеозаписом слідчого експерименту, то, відповідно, не вбачає підстав визнати недопустимим відомості, що містяться у протоколі слідчого експерименту та додатку до нього (диску), наданого прокурором в ході судового розгляду з архіву резервних копій.

До того ж, сторона захисту не вказувала на невідповідність ходу слідчої дії змісту відеозапису.

А тому у аспекті всього вищевикладеного, суд переконаний, що доводи сторони захисту про недопустимість доказів, на підставі яких судом зроблено висновок про винуватість обвинувачених, є надуманими і такими, що не грутнуються на матеріалах справи.

Тож, ці докази, як то, дані протоколу огляду місця події від 01 грудня 2015 року, протоколу огляду огляду місця події від 02 грудня 2015 року, висновку судової медичної експертизи №371 від 05 січня 2016 року та протоколу слідчого експерименту з додатком від 17 липня 2017 року доповнюють один одного та у своїй сукупності із показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 і допитаних судом свідків є дастатніми для висновку про доведеність висунутого обвинувачення поза розумним сумнівом, позаяк, підтверджують обставини, регламентовані ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, як то, часу, місця, способу його вчинення, перебігу подій та наслідків, що настали, а так само і винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, оскільки об`єктивно зв`язують їх з ними.

Постанови слідчого та прокурора, що наявні в матеріалах кримінального провадження, про призначення експертиз та визнання предметів речовими доказами суд розцінює як процесуальні документи щодо правового режиму речових доказів та як процесуальні документи, що підтверджують дотримання процедури отримання висновків експертів у порядку, встановленому КПК України.

Статті Закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за кримінальні правопорушення, винним у вчиненні яких визнаються ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Тому з огляду на наведене, у ракурсі установлених фактичних обставин справи шляхом встановлення кримінально-правових, юридично значущих ознак та визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоровя особи, яка зазнала нападу - розбій, вчинений особою, яка раніше вчинила розбій, за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, а також за пунктами 6 та 12 ч.2 ст.115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб.

Дії ОСОБА_8 суд кваліфікує за ч.4 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоровя особи, яка зазнала нападу, - розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, а також за пунктами 6 та 12 ч.2 ст.115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб.

При кваліфікації дій обох обвинувачених суд виходив із того, що стороною обвинувачення доведені обставини, за яких ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили умисне вбивство ОСОБА_11 під час розбійного нападу на нього, домовившись про його вбивство після нанесення йому тяжких тілесних ушкоджень саме в момент розбійного нападу.

І саме під час вчинення розбою у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник умисел на вбивство ОСОБА_11 , який намагався пререшкодити їм заволодіти належним йому майном.

Отже, мотивом позбавлення життя ОСОБА_11 , який виник саме під час розбійного нападу, а не після нього, було бажання обвинувачених отримати матеріальні блага для себе, а тому їх дії, кожного окремо, й слід кваліфікувати за ч.4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України, як ідеальна сукупність злочинів.

За такого, твердження захисника ОСОБА_9 про наявність у діях ОСОБА_7 ознак складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, належить відхилити.

При цьому, суд брав до уваги роз`яснення, що містяться у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року.

Так, розбій, як злочин проти власності (стаття 187 КК України) це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

У свою чергу, під нападом за статтею 187 КК України слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті.

При цьому, розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.

А як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 своєї постанови № 2 від 07.02.2003 Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи, за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України як учинене з корисливих мотивів умисне вбивство кваліфікується у разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб (заволодіти грошима, коштовностями, цінними паперами, майном тощо), одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків (одержати спадщину, позбавитися боргу, звільнитися від платежу тощо) або досягти іншої матеріальної вигоди. При цьому не має значення, чи одержав винний ту вигоду, яку бажав одержати внаслідок убивства, а також коли виник корисливий мотив - до початку чи під час вчинення цього злочину.

А у разі вчинення умисного вбивства під час розбійного нападу, вимагання, незаконного заволодіння транспортним засобом дії винного кваліфікуються за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК і статтею, якою передбачено відповідальність за злочинне заволодіння майном, зокрема, за ч. 4 ст. 187 КК України.

Про наявність умислу у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вчинення розбійного нападу свідчить сукупність їхніх дій до, під час та після вчинення злочину.

Так, судом було встановлено, що обвинувачені в нічний час доби спонукали відчинення потерпілим воріт, кидаючи в них каміння, обвинувачений ОСОБА_7 вбив собаку, яка гавкала, вийняв з кишені ОСОБА_11 ключі, вважаючи, що останній вже не подає ознак життя, а після того, як викинув тіло потерпілого в колодязь, разом з ОСОБА_8 зайшли до приміщення літньої кухні та будинку, де обопільно шукали гроші та інше майно, у тому числі, й вибиваючи зачинені двері до однієї з кімнат. А в подальшому, в іншому місці здійснили поділ знайденого майна.

При цьому, на наявність умислу на вчинення розбійного нападу у ОСОБА_8 свідчать показання обвинуваченого ОСОБА_7 у тій частині, що саме ОСОБА_8 знайшов гроші у будинку ОСОБА_11 , які в подальшому розділили із ОСОБА_7 .

Це говорить про те, що попередньо у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був умисел саме на вчинення розбіного нападу з метою заволодіння майном ОСОБА_11 .

Про наявність же умислу на вбивсто ОСОБА_11 свідчить цілеспрямовані дії щодо завдання йому ударів сокирою в життєво важливі органи - шию та голову, а також факт приховання тіла в колодязі. До того ж потерпілий чинив опір, чим намагався зашкодити заволодінню його майном.

Стосовно доводів сторони зхаисту про відсутність ознаки вчинення злочинів группою осіб за попередньою змовою, то суд вказує на таке.

Співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох суб`єктів злочину у вчиненні умисного злочину (ст. 26 КК України).

Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення ( ч.2 ст. 28 КК України).

Злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину ( п. 24 постанови пленуму ВСУ Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року). При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Та Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 18 жовтня 2018 року у справі № 11/785/124/14 нагадав, що домовитися про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди про скоєння відповідного діяння до моменту виконання його об`єктивної сторони. Така домовленість може відбуватись у будь-якій формі - як у вербальній, так і за допомогою конклюдентних дій.

Конклюдентними вважають мовчазні дії, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи. Це, наприклад, обмін жестами, мімікою, певними рухами, внаслідок чого дії співучасників стають узгодженими.

Причому проміжок часу між домовленістю і реальним початком учинення злочину може бути різний і вирішальної ролі не відіграє. Домовленість може бути досягнута як за тривалий час до вчинення суспільно небезпечного діяння, так і за кілька годин, хвилин чи секунд.

Та як установив суд, ОСОБА_8 не лише перебував поряд з ОСОБА_7 з моменту нападу на потерпілого і до момнту розподілу знайдених у його будинку грошей, а й вчиняв дії, що свідчать про його дійсні наміри, як то, умисел на розбіний напад.

Зокрема, це випливає із даних протоколу слідчого експерименту від 17 липня 2017 року та показань ОСОБА_7 , наданих ним в судовому засіданні, принаймні, в частині того, що потерпілий завдав удар ОСОБА_23 , що свідчить про його участь у нападі з метою заволодіння майном.

Умисне вбивство визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб (п. 12 ч. 2 ст. 115), якщо у позбавленні життя потерпілого брали участь за попередньою домовленістю як співвиконавці дві і більше особи. Кожна з осіб, які з умислом на вбивство завдали потерпілому поранення, незалежно від того, яке з поранень виявилося безпосередньою причиною смерті потерпілого, повинні відповідати за умисел на вбивство як співвиконавці.

Співвиконавцями умисного вбивства повинні визнаватися також ті особи, котрі хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо було заподіяно смерть потерпілого, але, будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, здійснили частину того обсягу дій, який група вважала за необхідне виконати з метою реалізації цього умислу. З урахуванням конкретних обставин справи та змісту спільного умислу осіб, що вчинюють вбивство за попередньою змовою, до таких дій можуть бути віднесені: а) застосування на початку нападу насильства щодо потерпілого з метою приведення його у безпорадний стан з тим, щоб інший співучасник, скориставшись таким станом, заподіяв потерпілому смерть; б) подолання опору потерпілого з метою полегшити заподіяння йому смерті іншим співвиконавцем (застосування до потерпілого фізичного чи психічного насильства, зв`язування його чи утримання в той час як інший співучасник завдає йому ударів з метою заподіяння смерті, тощо); в) усунення певних перешкод, що в конкретній ситуації заважають іншій особі заподіяти потерпілому смерть або істотно ускладнюють це (тримання чи ізоляція особи, яка намагається або може допомогти жертві, відвернення уваги такої особи тощо), а також сприяння доступу іншій особі до жертви; г) надання особі, яка згідно з домовленістю заподіює смерть потерпілому, конкретної допомоги під час вчинення вбивства шляхом передачі зброї, давання порад тощо; д) ведення спостереження за потерпілим, іншими особами чи обстановкою безпосередньо перед убивством або під час його вчинення з метою забезпечити реалізацію спільного умислу на вбивство.

Про наявність умислу у ОСОБА_8 на вбивство ОСОБА_11 , проти чого заперечувала сторона захисту, свідчить те, що він мав змогу бачити і усвідомлював дії ОСОБА_12 , однак, нічого не вчиняв аби відвернути наслідки діянь останнього, погоджувався з ними та продовжив дії, направлені на заволодіння майном ОСОБА_11 та, крім цього, давав поради покинути місце злочину через город з метою уникнути викриття сторонніми особами.

А тому, ураховуючи той факт, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 виконували узгоджені дії, об`єднані спільним умислом, направленим на вчинення розбою з метою заволодіння майном ОСОБА_11 , в ході якого у них виник спільний умисел, направлений на позбавлення життя останнього з корисливих мотивів, за попередньою змовою, то суд вважає за можливе не розмежовувати хто, скільки і в якій частині наносив удари потерпілому і чиї з них були смертельними.

Як наслідок, у контексті установлених фактичних обставин та виходячи із сукупності дій обох обвинувачених до, під час та після вчинення злочинів, суд відхиляє доводи захисту про можливість виправдання ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням.

І приходить до висновку про вчинення ОСОБА_12 та ОСОБА_8 розбою та вбивства за попередньою змовою групою осіб.

При цьому, суд безсумнівно установив, що розбій, вчинений ОСОБА_7 та ОСОБА_23 був поєднаний з проникненням у житло.

Так, на думку колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду ( постанова у справі № 569/1111/16-к від 18 квітня 2018 року ) поняття кваліфікуючої ознаки «проникнення» вказує на те, що особа неправомірно «проникнула» туди, де за звичайних обставин вона не може перебувати.

При цьому ВС вказав, що вирішальним при визначенні законності/незаконності входження (потрапляння) особи у відповідне приміщення або перебування в ньому під час вчинення розбою, є режим доступу до об`єкта (вільний/обмежений).

А тому з огляду на обставини справи, ураховуючи, що обвинувачені проникли до будинку потерпілого після подолання його опору та завдання смертельних ударів, суд приходить до висновку про дійсність ознаки проникнення до житла.

Тому, суд не вбачав підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення у порядку ч.3 ст. 337 КПК України у частині зміни правової кваліфікації дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

І будь яких інших доказів, які б спростували такі висновки, суд у своєму розпорядженні не мав, у той час, як сторони були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України.

Установлені обставини, які помякшують або обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .
Обставиною, яка відповідно до ст.66 КК України помякшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд визнає його активне сприяння розкриттю учинених ним злочинів, оскільки останній вказав на місце, куди викинув знаряддя злочину та де зберігав майно, яким заволодів в результаті нападу на ОСОБА_11 , що значно полегшело встановлення слідством відповідних обставин.

Будь яких інших обставин, не включених до переліку ст. 66 КК України, які б тією чи іншою мірю здатні були б пом`якшити покарання ОСОБА_7 , суд не установив.

Обставинами, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд визнає вчинення ним злочину в стані алкогольного спяніння та вчинення злочину відносно особи похилого віку.

Установлені обставини, які помякшують або обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 .

Обставин, які б відповідно до ст.66 КК України та інших обставин, що не ввійшли до переліку, ст. 66 КК України, і помякшували б покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом не встановлено.

Обставинами, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 суд визнає вчинення ним злочину в стані алкогольного спяніння та вчинення злочину відносно особи похилого віку.

Мотиви призначення покарання

Тож, вирішуючи питання про обрання міри ( його виду і розміру) покарання обвинуваченим, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), особи винних та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, в аспекті ступеня тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, суд ураховує класифікацію злочинів за ст. 12 КК України, відповідно до якої інкриміновані йому злочини відносяться до особливо тяжких, особливості й обставини його вчинення у даному, конкретному випадку, форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер дій і ступінь тяжкості наслідків, як то, їх незворотність у виді загибелі людини, наявність кваліфікуючих ознак.

Щодо особи обвинуваченого ОСОБА_7 , то суд бере до уваги умови його життя , соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, рівень культури та освіти, соціально - психологічні риси, при дослідженні яких зясовано, що обвинувачений повністю усвідомлював значення своїх умисних дій і в повній мірі міг керувати ними.

У той час, як ОСОБА_7 не одружений, не працює, на утриманні неповнолітніх і непрацездатних осіб не має, посередньо характеризуються за місцем проживання, має незняту і непогашену судимість за вчинення злочину проти власності, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває.

А також установлені судом обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання - активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо особи похилого віку.

За такого, суд переконаний, що покарання обвинуваченому ОСОБА_7 належить призначити у межах санкцій ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі із застосуванням ч.1 ст. 70 КК України та з призначенням додаткового покарання у виді конфіскації належного на праві власності майна.

Суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки не установив обставин, які б свідчили про крайню ступінь його соціальної деградації та непомірно високу суспільну небезпеку, оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд виходив із того, що він учинив особливо тяжкі злочини, особливості й обставини їх вчинення, форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію, характер дій і ступінь тяжкості наслідків у виді загибелі людини, наявність кваліфікуючих ознак.

Щодо особи обвинуваченого ОСОБА_8 то суд бере до уваги умови його життя , соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, рівень культури та освіти, соціально - психологічні риси, при дослідженні яких зясовано, що обвинувачений повністю усвідомлював значення своїх умисних дій і в повній мірі міг керувати ними.

При цьому, ОСОБА_8 не одружений, не працює, на утриманні неповнолітніх і непрацездатних осіб не має, проживав у сім`ї, у той час, як характеристики з місця його проживання є суперечливими.

А також відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставин, що його обтяжують - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку.

Тому покарання обвинуваченому ОСОБА_8 належить призначити у межах санкцій ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі із застосуванням ч.1 ст. 70 КК України та з призначенням додаткового покарання у виді конфіскації належного на праві власності майна.

Аналогічно суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки не установив обставин, які б свідчили про крайню ступінь його соціальної деградації та непомірно високу суспільну небезпеку, оскільки переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Призначаючи покарання кожному з обвинувачених, у світлі принципу індивідуалізації покарання, суд виходив із того, що саме покарання у виді позбавлення волі, з огляду на відсутність передумов для застосування ст. 69, 75 КК України щодо кожного із обвинувачених, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним, несвавільним, і пропорційним, тобто, таким, аби не становити надмірного тягаря для особи ( «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Визначена судом міра покарання як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_8 перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного ними, їх особами, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд

Цивільний позов в рамках кримінального провадження не заявлений.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені належить вирішити за правилами ст. 124 КПК України, а долю речових доказів згідно із положеннями ст. 100 того ж Кодексу.

Зокрема, суд вважає, що витрати на залучення експертів слід віднести на рахунок держави, оскільки їх висновки визнані судом неналежними доказами і не покладені в основу обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили належить залишити без змін - у виді тримання обвинувачених під вартою, зокрема, з урахуванням їх осіб та встановлених обставин вчинення ними злочинів ( кримінальних правопорушень) та також з огляду на те, що вони засуджуються до покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, а ніші запобіжні заходи, на переконання суду, не будуть достатніми для запобігання ризиків, регламентованих ст. 177 КПК України.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України обвинуваченому ОСОБА_7 та ОСОБА_8 слід зарахувати строк їх попереднього ув`язнення у строк відбування покарання у виді позбавлення волі із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, починаючи з моменту затримання, тобто з 01 грудня 2015 року по день набрання цим вироком законної сили.

Приймаючи таке рішення, суд виходив із висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17, відповідно до якого якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 100, 124, 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правпорушень (злочинів), передбачених ч.4 ст.187, п.п. 6, 12 ч.2 ст.115 КК України і призначити йому покарання :

-за ч.4 ст.187 КК України в виді 12 /дванадцяти/ років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

-за п.п. 6, 12 ч.2 ст.115 КК України в виді 14 /тринадцять/ років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому направі вланості майна.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 14 /чотирнадцяти/ років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання, а саме : з 01 грудня 2015 року.

Запобіжний захід у виді тримання ОСОБА_7 під вартою до набрання цим вироком законної сили залишити без змін.

Зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання у виді позбавлення волі строк його попереднього ув`язнення з 01 грудня 2015 року по день набрання цим вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.4 ст.187, п.п. 6, 12 ч.2 ст.115 КК України і призначити йому покарання :

-за ч.4 ст.187 КК України в виді 11 /одинадцяти/ років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

-за п.п. 6, 12 ч.2 ст.115 КК України в виді 12 /дванадцяти/ років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 12 /дванадцяти/ років позбавлення волі з конфіскацією належного йому на праві власності майна.

Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання, а саме : з 01 грудня 2015 року.

Запобіжний захід у виді тримання ОСОБА_8 під вартою до набрання цим вироком законної сили залишити без змін.

Зарахувати ОСОБА_8 у строк відбування покарання у виді позбавлення волі строк його попереднього ув`язнення з 01 грудня 2015 року по день набрання цим вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Документально підтверджені судові витрати на залучення експертів на загальну суму 982 (дев`ятсот вісімдесят дві) грн. 08 коп., із яких : 368 /триста шістдесят вісім/ грн. 28 коп. витрати за проведення судової трасологічної криміналістичної експертизи №21 від 21 січня 2016 року, 368 /триста шістдесят вісім/ грн. 28 коп. витрати за проведення судової трасо логічної криміналістичної експертизи №22 від 20 січня 2016 року та 245 /двісті сорок пять/ грн. 52 коп. витрат за проведення судової криміналістичної дактилоскопічної експертизи №20 від 15 січня 2016 року віднести на рахунок держави.

Речові докази - дві монети номіналом по 50 копійок України, монета номіналом 25 копійок, три монети номіналом по 10 копійок, одна монета номіналом 01 копійка, які зберігаються в сейфі пакеті № 2858141, мобільний телефон моделі «Samsung» ІМЕІ НОМЕР_2 із сім картою оператора мобільного звязку «МТС» на якій мається цифровий запис НОМЕР_3 , які зберігаються в сейф - пакеті №2536826, телевізійний тюнер, який зберігається в сейф - пакеті № 3259326, сокира, грошові кошти в сумі 9178 гривень, чорний перехідний трійник для електроживлення, зарядний пристрій для мобільного телефону «Samsung», дві ікони, коробка з медаллю «60 лет Победы в ВОВ 1941 - 1945», червона подушка з орденом «ВОВ ІІ ступеня номер 1456692», медаль «25 лет Победы в ВОВ 1841 1945», медаль «ХХ лет Победы», медаль «57 Армия от Сталиграда до Вени», медаль «50 лет ВС СССР», медаль «ХХХ лет Победы», медаль «60 лет ВС СССР», медаль «40 лет Победы», медаль « НОМЕР_4 », медаль «Ветеран труда», грошові кошти, які зберігаються в сейф пакеті № 1618546, і які відповідно до квитанції №132 передані на зберігання до кімнати збереження речових доказів Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області - повернути потерпілій ОСОБА_16 .

Речові докази - куртку, штани та светр, які відповідно до квитанції №133 передані на зберігання до кімнати збереження речових доказів Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області- повернути ОСОБА_8 .

Речові докази - одяг, який добровільно видала ОСОБА_15 та який відповідно до його зберігальної розписки від 16 лютого 2016 року переданий на зберігання ОСОБА_7 - залишити у його володінні.

Речовий доказ - мобільний телефон моделі «Soni» ІМЕІ НОМЕР_1 із сім картою оператора мобільного звязку «Київстар» та флеш картою із обємом памяті 2 Гб, які відповідно до квитанції №133 передані на зберігання до кімнати збереження речових доказів Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області - повернути ОСОБА_15 , як законному володільцю.

Речові докази: одяг ОСОБА_11 , куртка та светр /пакет №2/, чоловіча кепка /пакет №3/, два зуба, один із яких виготовлений з металу жовтого кольору /пакет №10/, інструкція з обслуговування телевізійного тюнера /пакет №16/, посвідчення до державних нагород колишнього СРСР /пакет №17/, ремінь /пакет№18/, які відповідно до квитанції №129 передані на зберігання до кімнати збереження речових доказів Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області повернути поетрпілій ОСОБА_16 .

Речові докази: частину ліхтаря із шнуром живлення /пакет №1/, гіпсові зліпки сліду низу підошви взуття /пакети №4 та №5/, листя із слідами речовини бурого кольору /пакет №6/, грунт із слідами речовини бурого кольору /пакет №7/, фрагменти тканин із слідами речовини бурого кольору /пакети №8, №9, №11/, вирізи тканин та ватину з матраців із слідами речовини бурого кольору /пакети №12, №13, №14/, фрагмент коробки мобільного телефона /пакет №15/, чотири папілярних узора відбитків пальців рук в паперовому пакеті, які відповідно до квитанції №129 передані на зберігання до кімнати збереження речових доказів Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області знищити.

Речові докази: біологічні зразки крові, волосся, зрізи нігтів рук ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , які відповідно до квитанції №130 передані на зберігання до кімнати збереження речових доказів Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області - знищити.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 ( тридцяти днів ) з дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий : ОСОБА_1

Судді : ОСОБА_2

ОСОБА_3