ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3314/19 Справа № 171/933/18 Суддя у 1-й інстанції - Лиходєдов Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Чаплине, Васильківського району, Дніпропетровська область, громадянина України, навчається на 2 курсі Дніпропетровського технікуму зварювання та електроніки імені Є.О. Патона, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України,
за участю:
секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
захисника - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції), -

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 на 60 днів - по 28 грудня 2019 року, включно.
Мотивуючи ухвалене рішення, суд посилався на те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні, в тому числі особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк мінімум 7 років. Також суд зазначив, що обставини, які мали місце при обранні та продовженні строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не змінилися, будь-яких доказів про поганий стан здоров`я обвинуваченого, що перешкоджає подальшому триманню його під вартою, не надано. Ті обставини, що він є студентом, характеризується позитивно, раніше не засуджувався, самі по собі не є підставою для зміни запобіжного заходу на домашній арешт, тому суд вважав, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та обвинувачений може переховуватись від суду, вчінити інше кримінальне правопорушення, чим перешкоджати кримінальному провадженню.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить ухвалу скасувати, постановити нову, якою застосувати до нього більш м`який запобіжний захід.
Вимоги скарги обвинувачений обґрунтовує тим, що ухвала є незаконною, оскільки у провадженні відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Вважає, що на час розгляду клопотання прокурора відпала потреба у застосуванні саме такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, та повинний бути обраний більш м`який запобіжний захід. Окрім того, обвинувачений вказує, що раніше не судимий, на період затримання був неповнолітнім, не одружений, має постійне місце проживання, до арешту навчався в навчальному закладі, та на період навчання проживав в м. Дніпрі, за час перебування в КУВП №3 характеризується позитивно, має заохочення. При цьому, звертає увагу, що перебуває на диспансерному обліку, оскільки має хронічні захворювання. Також, вказує на безпідставний тривалий розгляд провадження судом першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та захисника, які скаргу підтримали, прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити ухвалу без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд, за клопотанням сторони обвинувачення або захисту, має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу та незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Стаття 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожному право на свободу та особисту недоторканість.
В силу вимог ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Судове рішення стосовно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст. 370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його обрання, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, з врахуванням особи винного та інших обставин, в тому числі ризиків, наведених у ч. 1 ст. 177 КПК України.
При цьому слід зауважити на позиції Європейського Суду з прав людини, які згідно ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України, є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).
В контексті п. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.
Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.
На переконня колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , не в повній мірі дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в ухвалі посилався на те, що ризики у провадженні, визначені ст. 177 КПК України не зменшилися.
Посилаючись на раніше встановлені ризики, суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання ОСОБА_4 під вартою.
При обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом зазначено про тяжкість інкримінованих ОСОБА_4 обвинувачень та ризик переховування від суду, вчінення іншого кримінального правопорушення, проте з плином часу це обґрунтування не змінилося.
Продовживши обвинуваченому ОСОБА_4 найбільш суворий запобіжний захід, судом хоча і встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, однак не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти вказаним ризикам.
Висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_4 іншого більш м`якого запобіжного заходу не аргументований переконливими обставинами, носить формальний характер, здебільшого посилаючись на тяжкість злочинів.
Тоді як, сама по собі тяжкість кримінальних правопорушень не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.
Суд апеляційної інстанції враховує й вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що судом безпідставно продовжено обвинуваченому ОСОБА_4 строк тримання під вартою.
Апеляційний суд зазначає, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_4 під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для розгляду провадження і забезпечення його належної процесуальної поведінки на цей час, оскільки до обвинуваченого цей запобіжний захід був застосований ще 04 квітня 2018 року, тобто обвинувачений перебуває під вартою протягом більше ніж півтора роки. У зв`язку з чим, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є не співмірним меті заходу, тому під час вирішення питання продовження строків тримання під вартою не було забезпечено виконання засад судочинства, внаслідок чого судове рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості.
Також, апеляційний суд вважає, що значна тривалість судового розгляду більше як півтора року, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинувачених шляхом обмеження права на свободу, та тримання ОСОБА_4 під вартою носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення і при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.
У цьому провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі і відомості щодо особи ОСОБА_4 , колегія суддів дійшла висновку, що запобігти ризикам у провадженні, можливо шляхом застосування до нього альтернативного запобіжного заходу.
Враховуючи вказані обставини, і те, що в ухвалах суду про продовження ОСОБА_4 строку тримання під вартою протягом більше як півтора року містяться посилання, фактично, на ті самі обставини, які слугували підставами для застосування запобіжного заходу, без належного доведення підстав продовження щодо нього виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків з плином часу, колегія суддів приходить до висновку, що таку тривалість тримання обвинуваченого під вартою не можна вважати виправданою.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду та постановлення нової ухвали, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 407 КПК України.
Вирішуючи питання щодо застосування до ОСОБА_4 іншого виду запобіжного заходу, колегія суддів вважає, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена шляхом застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Отже, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню, а ухвала суду про продовження застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - скасуванню з постановленням нової ухвали апеляційного суду про часткове задоволення клопотання прокурора та застосування у цьому провадженні щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 - задовольнити.
Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити частково.
Обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 28 грудня 2019 року.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:
1) прибувати за кожною вимогою до прокурора, суду;
2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду;
3) повідомляти прокурора, суд про зміну місця проживання та/або місця роботи;
4) утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у цьому кримінальному провадженні.
Виконання ухвали покласти на Відділ поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_4 .

Звільнити ОСОБА_4 з-під варти негайно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3