№ 1-кп/317/283/2019
№ 317/803/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі кримінальне провадження № 0000141 у відношенні:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лугове, Білогірського району, АРК, українця, громадянина України, одруженого, з середньо-спеціальною освітою, раніше судимого:

1.19 липня 2016 року Апеляційним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 10 (десять) років,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до Указу Виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», в Україні оголошено початок проведення часткової мобілізації та розпочався особливий період, який діє по теперішній час.

На виконання вказаного указу 23 серпня 2014 року ОСОБА_4 був призваний за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 . У цей же день ОСОБА_4 був зарахований до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 та поставлений на всі види забезпечення.

Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 старшого сержанта ОСОБА_4 призначено на посаду командира відділення зенітного взводу військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 .

29 вересня 2014 року у невстановлений час старший сержант ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно залишив місце військової служби розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що дислокувалась поблизу АДРЕСА_3 .

06 жовтня 2015 року старший сержант ОСОБА_4 був затриманий співробітниками поліції та 07 жовтня 2015 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в іншому кримінальному провадженні.

Своїх службових обов`язків ОСОБА_4 в цей період не виконував, час проводив за межами військової частини на власний розсуд, заходів для повернення до військової частини не вживав, про себе не повідомляв.

Збитків кримінальним правопорушенням не завдано, цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Допитаний в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у пред`явленому обвинуваченні спочатку визначав частково, зазначивши, що не мав умислу на залишення військової частини, а думав, що йому було надано відпустку.

В ході допиту під час судового розгляду ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у пред`явленому обвинуваченні та пояснив, що після повернення до розташування військової частини з зони проведення антитерористичної операції, їх підрозділ прибув до полігону « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що під Новоолександрівкою Запорізького району Запорізької області.

29 вересня 2014 року він поїхав з військової частини додому. При цьому жодних документів на відпустку або інших документів, які б підтверджували законність перебування військовослужбовця за межами військової частини, він не мав.

Перебуваючи за місцем мешкання, він усвідомлював, що порушив закон, залишивши територію розташування військової частини та не повідомляючи про себе. Зазначає, що під час перебування вдома він знайшов роботу та працював, оскільки йому були потрібні гроші.

Зазначив, що усвідомлює протиправність своїх дій та щиро кається у скоєному.

Окрім повного визнання вини обвинуваченим ОСОБА_4 , його вина підтверджується письмовими доказами, дослідженими під час судового розгляду, які повністю узгоджуються як між собою, так і з показаннями обвинуваченого ОСОБА_4 .

Так, витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 443 від 27 лютого 2015 року встановлено, що 29 вересня 2014 року о 18 годині 00 хвилин було виявлено відсутність у розташуванні частини старшого сержанта ОСОБА_4 . В ході пошукових заходів на території частини його не виявлено.

Факт самовільного залишення місця служби ОСОБА_4 також підтверджений витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 457 від 27 лютого 2015 року та актом про результати проведення службового розслідування № 510/1 від 27 серпня 2015 року.

Зазначені докази узгоджуються як між собою так і з поясненнями, наданими ОСОБА_4 , та в повній мірі підтверджують його вину у пред`явленому йому обвинуваченні.

Прийнявши до уваги добровільні пояснення обвинуваченого, враховуючи досліджені в ході судового розгляду письмові докази, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю доведена та кваліфікує його дії за ч. 3 ст. 407 КК України, оскільки він, будучі військовослужбовцем не строкової служби, самовільно залишив військову частину без поважних причин, тривалістю понад один місяць.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості скоєного злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, особу винного, який відбуває покарання у вигляді позбавлення волі за іншим вироком суду, щиро розкаявся у скоєному та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що відповідно до статті 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , судом не встановлено.

В той же час в даному кримінальному провадженні наявні обставини, що відповідно до статті 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 : щире каяття у скоєному та активне сприяння у розкритті злочину.

При визначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд виходить з того, що останній повністю визнав свою провину у скоєнні злочину, проявив щире каяття, командуванням військової частини характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра.

За таких обставин, враховуючи особу винного та для досягнення цілей, встановлених ст. 50 КК України, суд вважає доцільним призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 вчинив злочин за даним вироком до постановлення вироку Апеляційного суду Запорізької області від 19 липня 2016 року, суд визначає ОСОБА_4 остаточне покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України.

Речові докази та витрати на залучення експертів в кримінальному провадженні відсутні.

Суд не вбачає підстав для обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу до набрання вироком законної сили. Оскільки судовий розгляд в даному кримінальному провадженні завершений, суд не має потреби в триманні ОСОБА_4 в слідчому ізоляторі за ухвалою від 09 серпня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 349, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України і призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України визначити ОСОБА_4 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим покаранням за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19 липня 2016 року, остаточно призначивши ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 10 (десять) років.

Початок строку покарання обраховувати з 07 жовтня 2015 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати обвинуваченому ОСОБА_4 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 07.10.2015 р. по 19.07.2016 р. із розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

Зазначити про закінчення строку дії ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 09 серпня 2019 року про етапування ОСОБА_4 до Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор».

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження та може бути оскаржений в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Запорізький районний суд Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1