Справа № 346/3732/18
Провадження № 11-кп/4808/388/19
Категорія ч. 2 ст. 125 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №000757 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06.08.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, -

з участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі апелянт просить ухвалити новий вирок, яким виправдати його, у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Вважає, що судом першої інстанції поверхнево розглянуто справу, неправильно надано оцінку доказам по справі, а висновку суду є припущенням. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що докази, якими суд доводить його винуватість є недопустимими, оскільки пояснення свідків та потерпілого суперечать один одному, та неодноразова зміна своїх пояснень свідками. Вважає, що суд не оцінив належним чином докази в частині достовірності надання свідчень потерпілим, не звернув увагу на умисне приховування останнім свідка, що міг би надати правдиві свідчення. Апелянт також вважає, що покази свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які є працівниками поліції, не можливо брати до уваги, оскільки вони є зацікавленими особами, та дали недостовірні свідчення щодо їх приїзду до ОСОБА_12 на підставі заяви ОСОБА_13 , проте вказаної заяви матеріали провадження не містять, що свідчить про те, що працівники поліції незаконно проникли на територію житлового приміщення останньої. Вважає покази працівників поліції недопустимими доказами по справі, між тим суд не звернув на це увагу та відхилив його клопотання в цій частині. Стверджує, що суд не відобразив у вироку достовірні показання свідка ОСОБА_14 , який вказав, що ОСОБА_15 не наносив удар рукою в голову ОСОБА_13 . Вказує на те, що досудовим розслідуванням не був встановлений свідок, який бачив обставини події, оскільки перебував на протилежній стороні дороги. Апелянт також висловив свою незгоду з незаконністю проведення слідчого експерименту, оскільки складання протоколу проведено без його участі, і участі свідків, що, на думку апелянта, свідчить про його недопустимість як доказу. Вважає висновок судово-медичної експертизи також недопустимий доказом по справі, внаслідок того, що під час дослідження, інформація взята зі слів ОСОБА_13 , а не з медичних документів. На думку апелянта, матеріали провадження не містять належних доказів його причетності до наявності у потерпілого тілесних ушкоджень, оскільки не доведено його умисел, як того передбачає ст.125 КК України, що свідчить про недоведеність в його діянні склад кримінального правопорушення. Також апелянт висловив свою незгоду в частині задоволення судом цивільного позову, оскільки вважає, що не доведено заподіяння потерпілому моральної шкоди, а витрати на правову допомогу не підтверджені жодним документом.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілий ОСОБА_13 просить вирок суду залишити без змін, вважає, що винуватість ОСОБА_7 доведена у повному обсязі матеріалами провадження, зокрема поясненнями свідків та експертними висновками.

Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та звільнено від призначеного покарання на підставі ст.ст. 49, 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Судом було встановлено, що 30.05.2016 року близько 20-00 год. ОСОБА_7 , перебуваючи неподалік магазину "Мрія" по вул. Січових Стрільців у с. Турка Коломийського району, будучи у неприязних відносинах із ОСОБА_13 , вступив з ним у конфлікт в ході якого діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки та свідомо бажаючи їх настання, наніс один удар кулаком потерпілому в ділянку голови з лівої сторони, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, забій м`яких тканин голови, які згідно висновку судово-медичного експерта №149 від 09.06.2016 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, вирок суду скасувати, постановити виправдувальний вирок;

- прокурор просив вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, вирок місцевого суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК України, тобто є законним, обґрунтованим і вмотивованим, щодо кваліфікації дій обвинуваченого.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, тобто у умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_13 , які спричинили короткочасний розлад здоров`я останнього.

Висновки суду ґрунтуються на всебічному, повному і безпосередньому дослідженні всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, а винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, підтверджується наведеними у вироку доказами, яким суд дав відповідну оцінку, а саме:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 30.05.2016 року, зокрема усної заяви від ОСОБА_13 , яка зареєстрована за № 4067, про те, що 30.05.2016 року о 20-00 год. ОСОБА_7 наніс йому удар в область обличчя правою рукою, чим заподіяв тілесні ушкодження (а.п. 79);

- висновком експерта №149 від 06.07.2016 року, який проведений на підставі даних медичної карти стаціонарного хворого №6724 Коломийської центральної районної лікарні та медичної карти амбулаторно хворого (без номеру) Коломийської поліклініки, згідно якого, у ОСОБА_13 виявлено тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма із струсом головного мозку, забій м`яких тканин голови, що спричинені дією тупих твердих предметів, можливо внаслідок ударів кулаками рук, носками взуття чи іншими тупими твердими предметами, та можуть відповідати терміну, вказаному у постанові і відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я (а.п. 84-85);

- медичною довідкою з приймального відділення поліклініки ЦРЛ про наявність у ОСОБА_13 закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забію обличчя (а.п. 86);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 18.07.2018 року з фотознімками, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_13 , який показав як місцерозташування ОСОБА_16 та працівників поліції, так й обставини при яких ОСОБА_7 наніс йому удар кулаком руки в область голови з лівої сторони (а.п. 87-93);

Посилання апелянта на недопустимість висновку експерта як доказу по справі, внаслідок того, що під час проведеного експертом дослідження, інформація була взята зі слів ОСОБА_13 , а не з медичних довідок, не є слушним, оскільки в підсумках експертного висновку чітко зазначено, що судово-медична експертиза проведена на підставі даних медичної карти стаціонарного хворого №6724 Коломийської центральної районної лікарні та медичної карти амбулаторно хворого (без номеру) Коломийської поліклініки (а.п. 85).

Вказаний висновок експерта складений із заповненням всіх необхідних реквізитів, не містить довільних висловлювань або помилок, є логічним та послідовним, підписаний експертом та завірений печаткою, тому сумніви у достовірності даних викладених у висновку відсутні. Висновок огляду є категоричним та не допускає будь-якого іншого тлумачення.

Крім того, обставина на яку посилається апелянт в апеляційній скарзі, не впливає на визнання вказаного висновку експерту як недопустимого доказу по справі.

Безпідставними також є й твердження апелянта в частині відсутності заяви ОСОБА_13 на підставі якої було порушено кримінальне провадження, оскільки матеріали провадження містять протокол прийняття усної заяви від ОСОБА_13 про вчинене кримінальне правопорушення, яка зареєстрована 30.05.2016 року за № 4067, та прийнята інспектор Коломийського ВП ГУНП ОСОБА_10 (а.п. 79).

Наведеним вище спростовується й посилання апелянта щодо незаконного проникнення працівників поліції на територію житлового приміщення ОСОБА_12 .

Крім того, справу розглянуто в межах обвинувального акту, а тому вказана обставина не впливає на доведеність вини ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України.

Доводи апелянта про недопустимість показань працівників поліції ОСОБА_10 та ОСОБА_11 внаслідок їх зацікавленості у справі, також не мають під собою підґрунтя, оскільки, відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінально провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано у порядку, передбаченому ст. 225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Жуковський проти України» зазначено, що «питання щодо допустимості доказів у справі це насамперед предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди мають давати оцінку наявним у справі доказам. Для забезпечення дотримання прав обвинуваченого буде достатнім забезпечення допиту свідка в присутності самого обвинуваченого у відкритому судовому засіданні в суді першої інстанції. Національні органи влади повинні докласти усіх розумних зусиль для забезпечення явки свідка для безпосереднього допиту в суді першої інстанції».

Пояснення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримані у передбаченому КПК порядку під час судового засідання, в ході якого останніх було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, а тому, відповідно до ст. 85 КПК України їх пояснення є допустимими доказами по справі.

Сумнівів у достовірності наданих свідками пояснень, у колегії суддів не виникає.

Даючи оцінку вказаним доказам, в їх сукупності, колегія суддів доходить висновку про правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а саме заподіяння ОСОБА_13 легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В той же час, незгода апелянта з оцінкою судом доказів, не є підставою для зміни або скасування вироку суду першої інстанції.

Враховуючи наведене вище, доводи апелянта, в частині відсутності належних доказів його причетності до наявності у потерпілого тілесних ушкоджень та недоведеності його умисел, що, на думку апелянта, свідчить про відсутність в його діянні склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України, є безпідставними.

Стосовно доводів апелянта в частині того, що досудовим розслідуванням не був встановлений свідок, який бачив обставини події, оскільки перебував на протилежній стороні дороги, то вказана обставина не є такою, що впливає на законність судового рішення, оскільки жодний доказ не має перед чудом заздалегідь встановленої сили, в той час як сукупність доказів по справі дозволила суду першої інстанції дійти вмотивованого висновку, про доведеність винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, з яким погоджується суд апеляційної інстанції.

Апелянт також висловив свою незгоду з незаконністю проведення слідчого експерименту, внаслідок його проведення без участі обвинуваченого та свідків, яка не заслуговує на увагу.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 240 КПК України, до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Оскільки під час проведення слідчого експерименту проводилась перевірка показань потерпілого ОСОБА_13 в частині нанесення йому тілесних ушкоджень на місці події, тому саме його участь в проведенні слідчого експерименту була обов`язковою.

Твердження апелянта в частині того, що суд не відобразив у вироку достовірні показання свідка ОСОБА_14 , який вказав, що ОСОБА_15 не наносив удар рукою в голову ОСОБА_13 , є безпідставне, оскільки з мотивувальної частини вироку вбачається, що свідок ОСОБА_14 стверджував наступне: «..між Сенюком і працівниками поліції виник словесний конфлікт на підвищених тонах, в ході якого обвинувачений схопив потерпілого за руки» (а.п. 111).

Доводи апелянта щодо невідкриття йому матеріалів провадження, колегія суддів вважає такими, що не знайшли свого підтвердження, оскільки під час апеляційного розгляду обвинувачений підтвердив, що слідчим надавались йому матеріали провадження для ознайомлення, та він поставив свій підпис про ознайомлення з ними.

Твердження апелянта про те, що стан здоров`я його матері не надав йому можливості належним чином ознайомитись з матеріалами провадження, не є підставою для визнання дій досудових органів незаконними, оскільки кожна особа на власний розсуд користується своїми правами, а тому жодного порушення з цих підстав права обвинуваченого на захист, як про це наголошує апелянт, колегією суддів не вбачається.

Апелянт також не погоджується з висновками суду в частині розміру відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, що, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу.

Так, відповідно ст.ст. 56, 62 Конституції України, зокрема фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Виходячи з правил ст.ст. 28, 49, 50, 65 КПК України потерпілий, тобто особа, якій злочином заподіяно моральну шкоду (внаслідок посягання на здоров`я), має право пред`явити цивільний позов про її відшкодування при розгляді кримінальної справи. В силу п. 4 ст. 64 КПК України характер і розмір заподіяної шкоди підлягають доказуванню в кримінальній справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Суд першої інстанції при розгляді питання про розмір відшкодування обвинуваченим моральної шкоди на користь потерпілого, в повній мірі врахував зазначені вимоги закону.

При розгляді питання про розмір відшкодування обвинуваченим моральної шкоди на користь потерпілого, судом першої інстанції були враховані як наслідки кримінального правопорушення, так і глибину понесених потерпілим психологічних та фізичних страждань.

Виходячи з принципу розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням зазначеного вище, та ступеню і характеру моральних страждань потерпілого, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди, та доводи апелянтів в цій частині вважає неспроможними.

Неспроможними, на думку колегії суддів, є також доводи апелянта про безпідставне задоволення вимог щодо відшкодування потерпілому витрат на правову допомогу.

Відповідно до норм діючого законодавства, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, які розподіляються виключно за правилами, встановленими гл. 8 КПК України.

Вказаних вище вимог закону, судом першої інстанції дотримано в повному обсязі, та розмір суми, що підлягає сплаті за надання правової допомоги, встановлений на підставі квитанції захисника №322631 від 31.08.2019 року, де визначено вартість його послуг у розмірі 2000 грн., що включає складання позовної заяви та ведення кримінальної справи (а.п. 20).

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи те, що в апеляційній скарзі не наведено належним чином умотивованих, переконливих доводів на обґрунтування того, що під час судового розгляду кримінального провадження неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність або допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, колегія суддів, вважає, що в задоволенні апеляційної скарги захисника належить відмовити, вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 128, 129, 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06.08.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4 ОСОБА_5