Ухвала
іменем України
22 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 531/195/19
провадження № 51-5149 ск 19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції на ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 29 березня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 липня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
1. Як зазначено в ухвалі місцевого суду, 07 січня 2019 року близько 23:00, перебуваючи у своєї співмешканки ОСОБА_5 , яка проживає на АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, завдав їй три удари долонею руки в обличчя, внаслідок чого остання впала на підлогу, а потім удар ліктем в область спини, заподіявши потерпілій легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Органом досудового слідства дії ОСОБА_4 кваліфіковано за частиню 2 статті 125 Кримінального кодексу України (далі КК).
2. Машівський районний суд Полтавської області ухвалою від 29 березня 2019 року закрив кримінальне провадження за частиною 2 статті 125 КК щодо ОСОБА_4 на підставі пункту 7 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_5 від обвинувачення в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
3. Полтавський апеляційний суд ухвалою від 16 липня 2019 року зазначену ухвалу щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
4. У касаційній скарзі прокурор просить скасувати зазначені судові рішення з підстави істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не застосував положення Закону України № 2229VIII від 07 грудня 2017 року «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який підлягав застосуванню. Крім того, зазначає, що апеляційний суд не надав оцінку неправильному застосуванню місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, як підставі для скасування рішення цього суду.
5. Перевіривши доводи прокурора у касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
6. Згідно з частиною другою статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього ж Кодексу.
7. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16 вказано, що незважаючи на суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи непритягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у сфері, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.
8. Злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.
9. Обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.
10. Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини 1 статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною 4 статті 26, пункту 7 частини 1 статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).
11. Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі злочином конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у статті 26 КПК і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом.
12. Системний аналіз приписів частини 4 статті 26, пункту 7 частини 1 статті 284 та статті 477 КПК з урахуванням наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду положень свідчить, що волевиявлення потерпілого у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є вирішальним у питаннях щодо початку та припинення (закриття) такого провадження. Виникнення у потерпілого права відмови від обвинувачення у такому провадженні нерозривно пов`язане із моментом реалізації початку досудового розслідування, і кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості обмеження названого права потерпілого в цьому провадженні. Колегія суддів наголошує на недопустимості розриву реалізації положень засади диспозитивності, закріплених у частині 4 статті 26 КПК.
13. Як встановлено зі змісту долученої до скарги ухвали суду першої інстанції, у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 відмовилася від обвинувачення та пояснила, що претензій до ОСОБА_4 не має, вони примирилися, просила кримінальне провадження закрити на стадії підготовчого засідання.
14. Отже, позбавлення потерпілої ОСОБА_5 під час судового провадження наявного в неї у формі приватного обвинувачення права на відмову від обвинувачення не відповідатиме принципу правової визначеності як складової вимоги верховенства права. Так, потерпіла, яка ініціювала провадження у справі приватного обвинувачення та вже набула права на відмову від обвинувачення, повинна мати чітке розуміння наслідку змін законодавчого регулювання її прав, а саме чи вправі буде вона відмовитися від обвинувачення з метою закриття такого провадження.
15. Таким чином, з урахуванням вищенаведеного і вимог частини 1 статті 8 КПК про те, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, колегія суддів вважає обґрунтованим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правомірного висновку щодо закриття кримінального провадження на підставі відмови потерпілої від обвинувачення.
16. У рішенні у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) від 23 вересня 1998 року (пункт 54) Європейський Суд з прав людини наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право писане чи неписане було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія».
17. Покликання прокурора на те, що даний злочин пов`язаний із домашнім насильством, не знайшло підтвердження у судовому засіданні, оскільки інкриміноване ОСОБА_4 правопорушення не є таким злочином у розумінні статті 126-1 КК та Суд не може розцінювати його дії як злочин за вказаною статтею, адже органами досудового слідства його дії кваліфіковано за частиною 2 статті 125 КК.
18. Крім того, злочин ОСОБА_4 вчинив 07 січня 2019 року, при цьому Закон України № 2227- VIII від 06 грудня 2017 року «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», яким було доповнено КК статтею 126-1, набрав законної сили 11 січня 2019 року. Таким чином, у розумінні статті 5 КК цей Закон посилює кримінальну відповідальність ОСОБА_4 , а отже, не має зворотної дії у часі.
19. У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що частина 1 статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що дія починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
20. Суд апеляційної інстанції, встановивши, що рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у формі приватного обвинувачення є законним та обґрунтованим, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Суд погоджується з наведеними висновками суду апеляційної інстанції. Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам статті 419 КПК.
21. Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог пункту 2 частин 2 статті 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції на ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 29 березня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 липня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3