Справа № 359/6734/19
Провадження № 1-в/359/261/2019
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и
25 липня 2019 м.Бориспіль

Слідчий суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської обл. ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в приміщенні суду без технічної фіксації судового засідання клопотання ОСОБА_3 , про скасування арешту,

в с т а н о в и в :
23.07.2019 ОСОБА_3 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з клопотанням про зняття арешту з нерухомого майна, а саме: частини квартири АДРЕСА_1 , що належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , виданого Бориспільським міськвиконкомом 31.05.2008, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що був накладений постановою слідчого в ОВС слідчого відділу Управління СБ України в Київській області старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_4 від 29.12.2011 року в рамках кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.201 КК України та ОСОБА_3 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.364 КК України.

В судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, надіславши на адресу суду заяву про розгляд клопотання за його відстуності, клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Прокурор в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином. Його неявка не перешкоджає розгляду клопотання по суті.

Дослідивши матеріали клопотання, ознайомившись з матеріалами кримінальної справи, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає до задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, постановою слідчого в ОВС слідчого відділу Управління СБ України в Київській області старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_4 від 29.12.2011, в рамках кримінальної справи № 1005/321/2012, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.201 КК України та ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.364 КК України, з метою виконання вироку в частині конфіскації майна, накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , виданого Бориспільським міськвиконкомом 31.05.2008 (т.4 а.к.с 139,140).

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Кивїської області від 05 березня 2012 ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.364 КК України і призначено покарання у вигляді 5-ти років позбавлення волі з конфіскацією майна та з позбавленням права обіймати посади пов`язані з правоохоронною діяльністю, строком на 3 роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання з випробування та встановлено іспитовий строк терміном 2 роки, з покаледнням обов`язків передбачених ст.76 КК України (т.4. а.к.с.210-215).

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 05 липня 2012, вирок Бориспільського міськрайонного суду Кивїської області від 05 березня 2012, щодо засудженого ОСОБА_3 змінено, а саме виключено із резулятивної частини вироку рішення стосовно додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Згідно розпорядження від 19.03.2018, вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2012 набрав законної сили 05.07.2012 (т.4 а.к.с. 248).

Відповідно до ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2014, вирок Бориспільського міськрайонного суду від 05 березня 2012 щодо ОСОБА_3 в частині кваліфікації його дій та призначення покарання приведено у відповідність до Закону України "Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції". Перекваліфіковано дії ОСОБА_3 з ч.3 ст. 364 КК України на ч.1 ст. 364 КК України. ОСОБА_3 вважати засудженим за ч.1 ст. 364 КК України та призначено йому покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з правоохоронною діяльністю, строком на три роки. Вважати засудженого ОСОБА_3 звільненим на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі, з випробуванням на 2 роки, з покладенням на нього, відповідно до ст. 76 КК України обов`язків. ОСОБА_3 звільнено від покарання у виді двох років обмеження волі, призначеного вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області за ч.1 ст. 364 КК України у зв`язку із закінченням іспитового строку. Додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з правоохоронною діяльністю, строком на три роки, підлягає окремому виконанню ( т.4 а.к.с. 254-255).

Згідно повідомлення Бориспільського КВІ від 06.07.2015 вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2012, в частині додаткової міри покарання виконано (т.4. а.к.с. 260).

Так, під час ухвалення вироку та ухвали щодо перекваліфікації дії засудженого ОСОБА_3 питання про зняття арешту з вищевказаної частини квартири судом не вирішувалося.

Як вбачається із клопотання, ОСОБА_3 просить зняти арешт з частину квартири АДРЕСА_1 , що належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , виданого Бориспільським міськвиконкомом 31.05.2008, який був накладений згідно постанови слідчого в ОВС слідчого відділу Управління СБ України в Київській області старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_4 від 29.12.2011, в рамках кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.201 КК України та ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.364 КК України.

Тобто, процесуальне рішення слідчого стосовно даного нерухомого майна прийняте під час дії Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 1960.

На час розгляду вказаної заяви про скасування арешту майна КПК України 1960 року втратив чинність, натомість 20 листопада 2012 набув чинності новий КПК України від 13 квітня 2012.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України 2012, питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 409 КПК України 1960, питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, вирішуються судом, який постановив вирок.

У п. 8 ч.1 ст.324 КПК України (1960) зазначено, що постановляючи вирок суд повинен вирішити, що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частина 1 статті 16 КПК України передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення,ухваленого в порядку,передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст. 7,9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема відноситься принцип законності, відповідно до якого прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», а саме частиною 3 пункту 1 зазначено, що за наявності кримінального провадження, власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

У відповідності до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до статті 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини ( рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов"язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п. 46 рішення у справі " Устименко проти України", п.п. 51,52 рішення у справі" Рябих проти Росії", п. 31 рішення у справі " Марушин проти Росії", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини ( рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 01.06.2006).

Таким чином, за результатом розгляду даного клопотання слідчий суддя дійшов висновку про його задоволення, так як під час постановлення вироку, питання щодо скасування арешту майна не було вирішено, вказаний вирок станом на день розгляду клопотання виконано, тому необхідність у арешті вказаного нерухомого майна відпала, незаконне перебування під арештом нерухомого майна ОСОБА_3 обмежує його права як власника майна щодо вільного володіння, користування і розпорядження власним майном.

На підставі наведеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.409, 411 КПК України (1960 року), п.9 Розділу ХІ Перехідних Положень КПК України від 13 квітня 2012, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, п.9 ч.1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації слідчий суддя,

у х в а л и в:
Клопотання ОСОБА_3 , про скасування арешту - задовольнити.

Скасувати арешт майна, який був накладений згідно постанови слідчого в ОВС слідчого відділу Управління СБ України в Київській області старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_4 від 29.12.2011 в рамках кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.201 КК України та ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.364 КК України, а саме: частину квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , виданого Бориспільським міськвиконкомом 31.05.2008, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1