Постанова
Іменем України

17 вересня 2019року

м. Київ
справа № 712/9530/17
провадження № 51-9849км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 вересня 2018 року, у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Сміла Черкаської області та мешканки м. Черкаси, громадянки України, працюючої вчителем ЗОШ №1 м. Сміла, з вищою освітою, таку, що має на утриманні малолітню дитину, інваліда, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК,

Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини

Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК, з призначенням покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 510 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення судових експертиз у сумі 790 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у розмірі 66 822 грн 66 коп., 3 536 гривень витрат на правову допомогу та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, а всього 80 358 грн 66 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у розмірі 66 822 грн 66 копійок, 3536 грн витрат на правову допомогу та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, а всього 80 358 грн 66 коп.

Як встановив суд, ОСОБА_7 , протягом двох років з 2008 по 2010 роки, без реєстрації шлюбу, проживала з гр. ОСОБА_10 , у ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_11 . У ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 помер, а ОСОБА_7 відразу звернулась до суду з позовом про встановлення факту їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання їх майна спільною сумісною власністю. У подальшому, наприкінці 2016 року, більш точної дати та часу під час досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , усвідомлюючи та достовірно знаючи, що майно з квартири АДРЕСА_1 їй не належить, оскільки спадкоємцями на вказане майно, відповідно до Цивільного кодексу України, є ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також те, що вказане майно є предметом судового спору, умисно, самовільно, всупереч установленому законом порядку, вивезла зі вказаної квартири меблі та речі, якими розпорядилась на власний розсуд, а саме: частину речей продала і грошові кошти використала на власні потреби, а частину зберігала за своїм місцем свого проживання ( АДРЕСА_2 ), чим завдала значної шкоди потерпілим, а всього заволоділа майном на суму 200 468 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 13 вересня 2018 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , діючи в інтересах засудженої ОСОБА_7 , посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим просить скасувати вирок та ухвалу з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції. Зокрема, захисник вважає, що в діях його підзахисної відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК.
У запереченнях на касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 представник потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_12 просить залишити цю касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_7 без зміни.
Мотиви Суду

Заслухавши доповідача, прокурора та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи касаційної скарги та вивчивши заперечення, що надійшли, колегія суддів вважає, що ця скарга не підлягає задоволенню.
Так, згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить дати доказам іншу оцінку, ніж ту, яку дали суди першої й апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.
Відповідно до ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Доводи захисника ОСОБА_6 про те, що в діях його підзахисної ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення є необґрунтованими.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК, зроблено з додержанням ст. 23 КПК та на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими в їх взаємозв`язку, відповідно до ст. 94 КПК.
Так, за змістом кримінального закону, самоправство - це самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.
Об`єктом злочину виступає встановлений законодавством порядок реалізації громадянами своїх прав та обов`язків, тощо. Самовільне вчинення будь-яких дій - це здійснення особою свого дійсного або удаваного права чи вчинення інших дій всупереч встановленому порядку і без законних повноважень. Дійсним визнається право, яким особа володіє в силу закону, договору чи на іншій підставі, однак це право реалізується з порушенням порядку. Під удаваним слід розуміти право, стосовно належності якого собі винна особа помиляється. Насправді цим правом суб`єкт не володіє.
Оспорюваність правомірності дій особи означає, що інший громадянин або підприємство, установа, організація вважають дії того, хто вчиняє самоправні дії, незаконними, відкрито не погоджуються з ними, оскаржують їх (у судовому, адміністративному порядку тощо). Відсутність оспорюваності дій виключає визнання їх кримінальне караним самоправством.
Злочин визнається закінченим з моменту заподіяння самовільним вчиненням певних дій значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника. Питання про те, чи є спричинена самоправством шкода значною, потрібно вирішувати у кожному конкретному випадку. Матеріальну шкоду слід визнавати значною, якщо вона у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян. До нематеріальної значної шкоди при самоправстві потрібно відносити, зокрема, заподіяння шкоди здоров`ю людини, порушення політичних, трудових, житлових та інших конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується умислом. Психічне ставлення винного до суспільне небезпечних наслідків у вигляді значної шкоди, за загальним правилом також характеризується умислом. Відповідальність за ст. 356 виключається, якщо особа сумлінно помиляється у питанні належності їй права, яке вона реалізує всупереч встановленому законодавством порядку.
Доводи захисника ОСОБА_6 про те, що в діях засудженої ОСОБА_7 відсутній умисел на вчинення неправомірних дій, є неспроможними.
Так, зокрема, зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_7 хоча свою винуватість у вчиненні інкримінованого правопорушення та цивільний позов не визнала, втім пояснила, що з 2008 року проживала разом з ОСОБА_10 однією сім`єю, в 2009 році у них народився син. В 2016 році ОСОБА_10 помер і у неї виник спір за майно з його родичами, внаслідок чого, вона, після постійних скандалів, змінила замки, але потім віддала родичам чоловіка ключі. Коли вона була в квартирі останній раз, всі речі були в квартирі. В серпні-вересні 2016 року вона забрала речі, які вважала своїми, і речі батька її сина для поліпшення життя своєї дитини.
Крім того, винуватість ОСОБА_7 в скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення підтверджується доказами, належно оціненими та досліджені судами першої та апеляційної інстанції, зокрема:
- показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який показав, що ОСОБА_7 зустрічалась з його батьком ОСОБА_10 і народила від нього дитину, однак разом не проживала. Коли його батько помер, залишилась спадщина, а оскільки вони не могли знайти порозуміння з ОСОБА_7 , були змушені звернутися до суду. Під час розгляду справи в суді, ОСОБА_7 змінила замки в квартирі АДРЕСА_3 і вивезла всі речі. Частину речей пізніше виявили в квартирі ОСОБА_7 в м. Сміла;
- показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який показав, що квартира на АДРЕСА_1 належала йому, а потім він подарував її сину - ОСОБА_10 . Він мав ключі від вказаної квартири, але ОСОБА_7 , після смерті його сина, змінила замки і він не міг потрапити в квартиру. Майно, яке перебувало в квартирі, було спірне, однак ОСОБА_7 вивезла його з квартири, нічого не залишивши;
- показаннями свідка ОСОБА_13 , з яких вбачається, що вона працювала консьєржкою в будинку АДРЕСА_1 . Восени 2016 року під час її чергування приїхала ОСОБА_7 з двома вантажниками і вивезла речі з квартири. ОСОБА_7 сказала, що вона власниця квартири;
- показами свідка ОСОБА_14 , яка в судовому засіданні пояснила, що вона підтримує дружні стосунки з матір`ю ОСОБА_7 і була присутня при проведенні обшуку в квартирі обвинуваченої. Як пояснили працівники поліції, вони шукали речі, які були вивезені з квартири ОСОБА_10 . В квартирі ОСОБА_7 вони знайшли речі зі спірної кварти, які вилучили;
- аналогічними показаннями показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_10 ; ОСОБА_16 ,
- даними, що містяться у протоколі огляду місця події від 26.01.2017 року;
- протоколі обшуку від 07.03.2017 року в домоволодінні по АДРЕСА_2 , під час якого було виявлено та вилучено частину речей з квартири АДРЕСА_3 ;
- даними чеків про суму завданих збитків;
- протоколі огляду предметів від 07.03.2017 року, а саме речей, виявлених та вилучених під час проведення обшуку в квартирі ОСОБА_7 ;
Зваживши на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, про те що невизнання ОСОБА_7 своєї винуватості у самоправстві спрямоване на уникнення відповідальності за вчинене, не відповідає об`єктивним обставинам та спростовується доказами у справі, зібраними на досудовому слідстві та дослідженими в ході судового розгляду.
Оцінивши всі зібрані докази в їх сукупності, суд першої інстанції підставно дійшов висновку, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення доведене та правильно кваліфікував її дії за ст. 356 КК, як самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам власника.
Перевіривши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам, які є аналогічними доводам касаційної скарги, та, навівши належні й достатні мотиви спростування, правильно визнав їх необґрунтованими.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційна скаргазахисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIIIвід 03 жовтня 2017 року,
ухвалив:
Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 вересня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3