н/п 1-кп/490/920/2018
Центральний районний суд м. Миколаєва
У Х В А Л А

18 листопада 2019 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

під час розгляду у судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0006495 від 26.09.2013 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України.

В судовому засіданні прокурором було подано клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в обґрунтування якого зазначено, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, а обрання іншого, менш суворого запобіжного заходу, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого щодо виконання ним своїх процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні та не дасть можливості запобігти ризикам. Зокрема, запобігання спробам з боку обвинуваченого вплинути на свідків, які ще не допитувались під час судового розгляду, ухилитися від суду та не виконувати його процесуальні рішення. З приводу доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 зазначила, що станом на сьогоднішній день останній не порушував умови перебування під особистим зобов`язанням, має постійне місце проживання, з`являється за кожним викликом до суду, а тому необхідності у продовженні даного запобіжного заходу немає.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_7 підтримав думку прокурора та зазначив, що необхідності у продовженні запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 немає. З приводу поданого клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 - залишив вирішення даного клопотання на розсуд суду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_8 , захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_4 залишили вирішення клопотання прокурора на розсуд суду.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора та оглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно ч.3 ст.331 КПК України, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Під час здійснення судового провадження судом присяжних питання, передбачене цією частиною, вирішує головуючий.

Так, ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 27.09.2013 року відносно ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який у подальшому неодноразово продовжувався судом, востаннє ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 24.09.2019 року до 22 листопада 2019 року включно.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є, зокрема, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про продовження /зміну/ запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про: наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачений ст.177 КПК України, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам зазначених прокурором.

Відповідно до ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

При вирішенні питання щодо можливості зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який, суд враховує вимоги ст.29 Конституції України, ст.9 Загальної Декларації прав людини, ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст.12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування.

Тримання під вартою у відповідності до пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Взяття заявника під варту має бути необхідним для забезпечення його присутності в суді, але водночас інші, менш суворі заходи можуть бути достатніми для досягнення цієї мети (Рішення "Хайредінов проти України"). Затримання особи є настільки серйозним запобіжним заходом, що воно є виправданим, лише якщо інші, менш суворі, заходи були розглянуті та визнанні недостатніми для забезпечення захисту індивідуальних або суспільних інтересів, які можуть вимагати затримання відповідної особи.

Загальне положення щодо розумних строків тримання під вартою викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішеннях у справі "Харченко проти України", "Лабіта проти Італії", згідно з якою розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення.

Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Враховуючи викладене, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначений Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям Європейського суду з прав людини, при вирішенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує, що останній обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, за який законом України про кримінальну відповідальність передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, а також особу обвинуваченого ОСОБА_3 , його вік, стан здоров`я (відсутність даних щодо неможливості перебування в умовах ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор" за станом здоров`я) та міцність соціальних зв`язків (обвинувачений до затримання офіційно не працював, неодружений).

Вказане свідчить про наявність ризиків переховування від суду та можливість обвинуваченого ОСОБА_3 вплинути на свідків, які ще не допитувались під час судового розгляду.

Таким чином, наведені прокурором в клопотанні підстави для продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 є належним чином обґрунтовані та мотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу на даний час не змінилися.

Суд вважає, що інші, більш м`які запобіжні заходи, є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим ст.177 КПК України.

Отже, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, вважає, що підстави для продовження запобіжного заходу - тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , не відпали, альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченого, а тому наявна необхідність у збереженні такої міри запобіжного заходу із визначенням строку у межах шістдесяти днів.

Щодо доводів прокурора з приводу відсутності необхідності у продовженні запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , суд приходить до наступного.

Так, ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 27.09.2013 року відносно ОСОБА_4 по даному кримінальному провадженню було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 24.09.2019 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 було змінено на особисте зобов`язання із покладенням на нього строком до 22.11.2019 року включно обов`язків, передбачених п.п.2, 3, 4, 8 ч.5 ст.194 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Згідно ч.7 ст.194 КПК України, обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на підозрюваного, обвинуваченого були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.

Враховуючи те, що прокурор не подала клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 та зазначила про відсутність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд приходить до висновку, що необхідності у подальшому продовженні строку дії обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, відносно обвинуваченого ОСОБА_4 немає.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст.ст.177, 178, 179, 183, 194, 197, 331 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 - задовольнити.
Обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі "Миколаївський слідчий ізолятор" строком на 60 днів, а саме до 16 січня 2020 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м.Миколаєва протягом семи днів з моменту її оголошення.

Головуючий ОСОБА_1