Дата документу 20.11.2019 Справа № 337/4929/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/4929/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/1167/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 183 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 8 листопада 2019 року, якою відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,
підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 5 січня 2020 року включно, з визначенням застави в розмірі 38 420 гривень, -

В С Т А Н О В И Л А:

Старший слідчий Хортицького відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 за погодженням з прокурором звернулася до слідчого судді з клопотанням про застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

За матеріалами провадження ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за наступних обставин.
06.11.2019 року, приблизно о 16 годині 08 хвилин, ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою із особою чоловічої статі, яка в ході досудового розслідування не встановлена, побачивши ОСОБА_10 , 1939 року народження, який є особою похилого віку, та розуміючи, що останній не буде чинити опір, враховуючи його вік, вирішили заволодіти майном ОСОБА_10 . З цією метою ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою із невстановленою в ході досудового розслідування особою, зайшов за ОСОБА_10 до під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_2 , де на першому поверсі, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, невстановлена особа тримала ОСОБА_10 , який намагався чинити опір, а ОСОБА_8 в цей час відкрито викрав у потерпілого його майно, а саме: золотий перстень, вагою 5 грами, вартістю 5000 гривень, який був на безіменному пальці лівої руки та грошові кошти у розмірі 1900 гривень, які знаходились в кишені піджаку ОСОБА_10 , чим спричинили потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 6900 гривень.
6 листопада 2019 року відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001984 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Того ж дня ОСОБА_8 затримано в порядку ст. 208 КПК України.
Задовольняючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя врахував обґрунтованість підозри у вчиненні злочину, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також дійшов до висновку про те, що застосування менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти наявним ризикам.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати, змінивши запобіжний захід стосовно ОСОБА_8 на менш суворий.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що наявність ризиків ґрунтується на припущеннях, суду не були надані вагомі докази на підтвердження вказаних ризиків.
Вказує на те, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання і реєстрації, позитивну характеристику, у нього на утриманні двоє неповнолітніх синів, з якими він постійно спілкується і виховує, підозрюваний постійно проживає із своєю матір`ю похилого віку та надає їй медичну допомогу. У судовому засіданні ОСОБА_8 зобов`язався також повністю відшкодувати потерпілому шкоду, що відбулося вже 12 листопада 2019 року.
Зазначає, що слідчий суддя не надав оцінку відеозапису, з якого вбачається, що об`єктивна сторона злочину виконана співучасником, а не ОСОБА_8 .
Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини від 15.12.2016 у справі «Ігнатов проти України», зазначає, що слідчим суддею не обґрунтовано тривалість тримання підозрюваного під вартою.
Заслухавши доповідь судді, захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги з тих підстав, що ОСОБА_8 на цей час обґрунтовано підозрюється у вчиненні під час перебуванням ним на УДО нового тяжкого умисного корисливого злочину у відношенні особи похилого віку, перевіривши матеріали справи і провівши судові дебати, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст.ст. 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя дотримався вимог ст.ст. 177, 178, 193 КПК України - перевірив наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також доведеність обставин, визначених ч. 1 ст. 194 КПК України, таким чином взявши до уваги усі обставини, які відповідно до ст.178 КПК України повинні враховуватися при обранні запобіжного заходу.

Колегія суддів вважає, що при розгляді клопотання слідчим суддею належним чином досліджені клопотання слідчого та матеріали провадження, встановлена наявність передбачених законом обставин, які пов`язують можливість застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, наявна обґрунтована підозра, існують передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України ризики, а також встановлена недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленим ризикам і прийнято обґрунтоване рішення про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді саме тримання під вартою.

Викладені в клопотанні слідчого обставини, що дають підстави для висновку про обґрунтованість підозри, підтверджуються дослідженими слідчим суддею письмовими доказами та в апеляційній скарзі не заперечуються.
При цьому колегія суддів зауважує, що встановлення конкретних дій кожної особи під час спільного вчинення злочину, є завданням досудового розслідування, заради забезпечення дієвості якого і застосовується запобіжний захід.
Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував вимоги ст. 177 КПК України, відповідно до якої метою застосування запобіжного заходу є, зокрема, забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду; вчинити інше кримінальне правопорушення, а також врахував наявність обґрунтованої підозри та ризиків, що дають достатні підстави вважати слідчому судді, суду, що підозрюваний може здійснити зазначені дії.

Колегія суддів погоджуються із такими висновками слідчого судді, врахувавши в достатній мірі дані про особу підозрюваного, який раніше був неодноразово (12 разів) судимий за вчинення аналогічних корисливих злочинів, обґрунтовано підозрюється у вчиненні нового злочину за обтяжуючих обставин під час умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за попереднім вироком, відсутність у підозрюваного джерела доходу свідчить про високий рівень ризику продовження злочинної діяльності.
В апеляційній скарзі адвокат зазначає про позитивну характеристику підозрюваного з місця проживання, наявність у підозрюваного матері похилого віку, якій він надає медичну допомогу та наявність у підозрюваного на утриманні двох неповнолітніх дітей.
Однак такі доводи колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Так, характеристика з місця проживання має формальний характер, викладені в ній обставини, зокрема що ОСОБА_8 «веде нормальный образ жизни», з урахуванням неодноразових судимостей підозрюваного, не відповідають дійсності, а тому не може братися до уваги.
Відповідно до довідки з місця проживання ОСОБА_8 мешкає вдвох зі своєю матір`ю (а.с. 40), що вказує на те, що з своїми дітьми підозрюваний не проживає. Захисник зазначає, що підозрюваний виховує та утримує дітей, однак наведені вище відомості про особу підозрюваного, свідчать про протилежне.
Захисником не підтверджена наявність у підозрюваного необхідних медичних навиків для надання медичної допомоги своїй матері, а тому такі доводи також не можуть братися до уваги при вирішення питання про обрання запобіжного заходу.
Отже підозрюваний не має сталих соціальних зв`язків, які б були здатні утримати його від переховування від органів досудового розслідування або суду.

Тяжкість можливого покарання, з урахуванням наведених вище обставин у своїй сукупності свідчить про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, і таке обмеження особистих прав осіб є пропорційним меті застосування запобіжного заходу та є необхідним у демократичному суспільстві.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необґрунтованими та спростовуються матеріалами провадження.

В апеляційній скарзі адвокат, вказуючи на те, що слідчий суддя не обґрунтував строк тримання під вартою підозрюваного, викладає зміст рішення ЄСПЛ від 15.12.2016 у справі «Ігнатов проти України» наступним чином: «стаття 197 містить загальне положення, згідно з яким строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів на будь-якому етапі розслідування або судового розгляду…. Суд повторює, що відсутність будь-яких підстав у судових рішеннях, якими санкціонується тримання під вартою протягом тривалого часу, не відповідає принципові захисту від свавілля, встановленому пунктом 1 статті 5 Конвенції».
Колегія суддів вважає за необхідно привести повністю п. 35, п. 36 зазначеного рішення, уривки з яких навів апелянт.
«35. Суд зауважує, що згідно зі статтею 315 Кримінального процесуального кодексу України під час підготовчого судового засідання суд має право обрати, змінити чи скасувати запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. Стаття 331 також зобов`язує суди вирішити питання щодо подальшого обрання запобіжного заходу за клопотанням сторони обвинувачення або захисту, а у деяких випадках і за відсутності таких клопотань (див. п. 25). З цього положення не вбачається, що від суду вимагається умотивовувати своє рішення про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою або встановлювати строк, на який він має залишатися під вартою. Проте Суд також зазначає, що стаття 197 містить загальне положення, згідно з яким строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів на будь-якому етапі розслідування або судового розгляду, саме цього положення стосувалася скарга заявника щодо ухвали від 01 жовтня 2013 року. При цьому суд продовжив строк тримання заявника під вартою до 29 листопада 2013 року (див. п. 12). Отже, ця частина скарги заявника не ґрунтується на фактичних обставинах його справи, і Суд не зобов`язаний розглядати суто теоретичне питання, чи має стаття 315 містити окреме положення щодо обов`язку судів встановлювати граничні строки тримання під вартою.
36. Суд також наголошує, що незважаючи на те, що кримінальне провадження перебувало на новій стадії, а статус обвинувачених мали дві особи, національний суд не обґрунтував свою ухвалу та не визначив, якої саме з двох обвинувачених осіб вона стосувалася (див. п. 12). Через це заявник залишився у стані невизначеності щодо підстав його тримання під вартою після цієї дати. У зв`язку з цим Суд повторює, що відсутність будь-яких підстав у судових рішеннях, якими санкціонується тримання під вартою протягом тривалого часу, не відповідає принципові захисту від свавілля, встановленому пунктом 1 статті 5 Конвенції (див. рішення у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02, п. 54, від 6 листопада 2008 р.; рішення у справі «Нахманович проти Росії» (Nakhmanovich v. Russia), заява № 55669/00, пп. 70-71, від 02 березня 2006 року; і рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» (Stasaitis v. Lithuania), заява № 47679/99, п. 67, від 21 березня 2002 року). За цих обставин Суд вважає, що ухвала районного суду від 01 жовтня 2013 року не гарантувала заявнику належний захист від свавілля, що є основним елементом «законності» тримання під вартою у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції».
Вказане рішення ЄСПЛ стосується тривалого тримання заявника під вартою (близько одного року і восьми місяців) та відсутності належного обґрунтування у судових рішеннях, постановлених на стадії судового розгляду, продовження тримання особи під вартою.
Отже колегія суддів відхиляє такий довід захисника, оскільки вказане рішення Європейського суду викладено в контексті інших обставин, а тому посилання апелянта не є релевантним застосуванням практики ЄСПЛ.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування ухвали слідчого судді, при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 177-178, 183, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 8 листопада 2019 року, якою стосовно ОСОБА_8 , застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без змін.

Ухвала суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає, набирає законної сили з моменту її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4