Справа № 160/294/19 Провадження №11-кп/802/559/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000539, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Локачинського районного суду Волинської області 26 липня 2019 року щодо ОСОБА_7 , яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з професійно-технічною освітою, не працює, одружений, раніше не судимий, військовозобов`язаний,
визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 3 років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом пробації.

Запобіжний захід обраний ОСОБА_7 у вигляді особистого зобов`язання залишено до набрання вироком законної сили.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2018 року на автомобіль марки «Volkswagen», р.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Вироком вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

В С Т А Н О В И В

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 29 листопада 2018 року орієнтовно о 20 год. 00 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Фольксваген Гольф», реєстраційний номер Республіки Німеччина НОМЕР_3 та рухаючись по автодорозі сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне», за поворотом на смт. Локачі по вул.Луцькій у с. Війниця, Локачинського району, Волинської області із м. Луцька в напрямку до м. Володимир-Волинський, був неуважний під час руху автомобіля та не стежив за дорожньою обстановкою, у зв`язку з чим завчасно не зреагував на зміну дорожньої обстановки, не зменшив швидкість транспортного засобу аж до його зупинки, з моменту виникнення небезпеки для руху - пішохода ОСОБА_9 , який перебував на проїзній частині дороги, у зв`язку з чим допустив наїзд на останнього.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, згідно висновку судово-медичної експертизи № 100/ВЕ від 19 січня 2019 року ОСОБА_9 отримав наступні тілесні ушкодження: синці та садна обличчя, синець правого стегна, рани обличчя, крововиливи в м`які тканини голови та корені легень, розтрощення кісток черепу з пошкодженням головного мозку.
Смерть ОСОБА_9 наступила внаслідок тупої травми голови, з розтрощенням кісток черепа та пошкодженням мозку.
У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог Правил дорожнього руху України (зі змінами і доповненнями), зокрема, п.п. 2.3.б), 12.3., 12.4., 12.9. б) Правил дорожнього руху України.
Не погоджуючись з вироком суду прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує вирок через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Зазначає, що, звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання на підставі ст.75 КК України, суд таке своє рішення мотивував лише характеризуючими даними обвинуваченого, які, у своїй сукупності, не зменшують суспільної небезпеки вчиненого злочину, а також винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за яким його засуджено. Не враховано судом характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого, а також те, що від злочинних дій обвинуваченого настали тяжкі та незворотні наслідки смерть особи. Обвинувачений неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України. Мотиви застосування судом при призначенні покарання ст.75 КК України є недостатніми, так як у вироку зазначена лише одна обставина, яка пом`якшує покарання. При цьому, завдані потерпілому збитки не відшкодовані. Отже, приймаючи рішення про призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК України, суд застосував кримінальний закон, який не підлягав застосуванню, що призвело до невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості кримінального правопорушення, внаслідок м`якості. Окрім того, у резолютивній частині вироку, всупереч ч.4 ст. 374 КПК України, не зазначено про початок строку відбуття обвинуваченим ОСОБА_7 покарання. У зв`язку із цим, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В порядку ст.100 КПК України вирішити питання щодо речових доказів. Стягнути з обвинуваченого процесуальні витрати, відповідно до положень ст.124 КПК України.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу у повному обсязі, обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, відносно задоволення апеляційної скарги заперечили, просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України є правильними.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження, за згодою учасників судового провадження розглянуто в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. При цьому з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції, а тому апеляційний суд не переглядає вирок суду в цій частині на предмет його законності та обґрунтованості.

Доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, на думку апеляційного суду, є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Згідно приписів ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так й іншими особами.
Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Положеннями ст.75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільняючи ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, місцевий суд належним чином вмотивував таке своє рішення з наведенням підстав про можливість виправлення засудженого без відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ним злочину та особи винного.

Так, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який у відповідності до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких, а також дані про особу винного, який, будучи особою молодого віку, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, вчинив необережний злочин, має постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо, офіційно не працює, одружений, має на утриманні малолітню дитину, думку потерпілого, який в суді ствердив, що майнова та моральна шкода йому не відшкодована. Обвинувачений пропонував відшкодувати витрати, понесені на поховання батька, проте від такої пропозиції перший відмовився. При призначенні покарання поклався на розсуд суду.

До обставини, яка пом`якшує покарання, суд правильно відніс щире каяття, що підтверджується визнанням ним своєї винуватості та вибаченням перед потерпілим. Обставини, які обтяжують покарання, відсутні.

Правильно враховано судом і те, що згідно вимог ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчинення нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.

З урахуванням особи ОСОБА_7 , обставин, які пом`якшують покарання, відсутності обставин, які обтяжують покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення йому основного покарання у виді позбавленні волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України та про можливість його виправлення і перевиховання без ізоляції від суспільства, із застосуванням до нього ст.75 КК України та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, що дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за його поведінкою.

Призначене обвинуваченому покарання із застосування ст.ст.75, 76 КК України не є надто м`яким та таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного, є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів, а тому підстави для задоволення поданої прокурором апеляційної скарги, відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Локачинського районного суду Волинської області 26 липня 2019 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: