Справа № 445/1719/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/238/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження про обвинувачення:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст. 190 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_10 ,
обвинуваченої ОСОБА_9
та її захисника адвоката ОСОБА_11 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Золочівського районного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Золочівського районного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року ОСОБА_9 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 850 гривень.

ОСОБА_9 визнана винною в тому, що 11 лютого 2004 року подала в Управління соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації у Львівській області заяву про призначення їй допомоги як одинокій матері, яка призначається один раз на період до досягнення дитиною повноліття, та надала витяг із реєстру актів цивільного стану про державну реєстрацію народження дитини з відомостями про те, що запис про батька її дитини ОСОБА_12 , проведено за вказівкою матері згідно ч.1 ст. 135 Сімейного Кодексу України, внаслідок чого останній було призначено державну допомогу на дитину як одинокій матері.
10 березня 2009 року рішенням Золочівського районного суду Львівської області було встановлено, що батьком дитини ОСОБА_13 , яку ІНФОРМАЦІЯ_2 народила ОСОБА_9 , є ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Даним рішенням суд вирішив з ОСОБА_14 стягувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 часитини зі всіх видів його доходів щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
ОСОБА_14 , визнавши своє батьківство щодо доньки, за період з 2009 року по 30 травня 2014 року сплатив на її утримання в користь ОСОБА_9 54 075 грн. 56 коп. аліментів.
ОСОБА_9 , будучи ознайомленою працівниками управління соціального захисту населення, що в її обов`язки входить повідомляти управління про зміну обставин, які впивають на умови призначення та виплати, зокрема обов`язок повідомляти про факт встановлення батьківства, у тому числі за рішенням суду з метою подальшого незаконного отримання державної допомоги на дітей одиноким матерям, не повідомила про факт встановлення батьківства, внаслідок чого в період з квітня 2009 року по липень 2014 року безпідставно отримала кошти на загальну суму 19 659,86 грн.

Не погоджуючись з даним вироком, обвинувачена ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та відсутність в її діях складу даного кримінального правопорушення, просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким її виправдати.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_9 вказує на неправильність застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність. Зазначає, що з моменту подання нею документів вона отримувала допомогу на дитину у відповідності до закону. Вважає, що ухвалення судом першої інстанції рішення про встановлення факту батьківства дитини та стягнення аліментів на її утримання не зумовлює припинення виплати допомоги. Вважає, що суд першої інстанції обгрунтовуючи вирок стосовно неї послався на докази, а саме копії її заяв, адресованих до Управління соціального захисту населення, згідно яких на неї покладався обов`язок повідомляти управління про зміни в сімейному стані. У даних заявах зазначено лише про необхідність повідомлення про усиновлення, про що їй було роз`яснено.
Заслухавши пояснення обвинуваченої ОСОБА_9 та її захисника адвоката ОСОБА_11 на підтримання доводів апеляційної скарги, виступ прокурора на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК.

Згідно з вимогам ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Суд першої інстанції вказаних вимог закону в повній мірі не дотримався.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 409, ст. 411КПК України невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження є підставою для скасування вироку.

Як убачається з вироку, формулюючи обвинувачення, визнане судом доведеним, суд послався на порушення ОСОБА_9 вимог ч.1 ст. 22 Закону України Про державну соціальну допомогу сім`ям з дітьми від 21 листопада 1992 року № 2811-XII, внаслідок чого обвинувачена у період з квітня 2009 року по липень 2014 року, незаконно отримуючи державну допомогу на дітей одиноким матерям, шляхом обману заволоділа державними коштами на загальну суму 19 659 грн. 86 коп.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується і вироком суду першої інстанції визнана винною, зокрема, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. Однак такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки не підтверджується доказами, дослідженими в судовому засіданні, що в результаті вплинуло на вирішення питання про винуватість обвинуваченої.

Суд першої інстанції при ухваленні обвинувального вироку стосовно ОСОБА_9 не зважив на те, що особа має визнаватися винуватою лише за наявності беззаперечних, безсумнівних та узгоджених між собою доказів причетності даної особи до вчинення злочину.

Оцінивши досліджені та перевірені в судовому засіданні докази сторони обвинувачення та сторони захисту, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності й достатності, колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, а кримінальне провадження закриттю, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати з огляду на наступне.

Частиною першою ст. 190 КК України передбачено кримінальну відповідальність за шахрайство, об`єктивна сторона якого полягає у заволодінні чужим майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживанні довірою.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, є прямий умисел: особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду. Обов`язковими суб`єктивними ознаками шахрайства є корисливий мотив та корислива мета.

Відсутність хоча б одного зі складових елементів складу злочину шахрайства, у тому числі об`єктивної та суб`єктивної сторони, означає, що дії особи, поведінка якої оцінюється, не є злочином, та може свідчить про наявність між цією особою та потерпілим цивільно-правових або публічно-правових відносин.

Тому з урахуванням формулювання обвинувачення ОСОБА_9 , на якому наполягала сторона обвинувачення, суд першої інстанції повинен був з`ясувати наявність або відсутність обману з боку ОСОБА_9 саме як способу заволодіння державними коштами, зважаючи на її твердження про те, що вона як одинока матір мала право на отримання відповідної державної допомоги.

При дослідженні в судовому засіданні доказів, наданих стороною обвинувачення, встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження обвинувачена ОСОБА_9 є матір`ю ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (Том 1 а.с.14). Відповідно до довідки, виданої ВРАЦС Золочівського районного управління юстиції Львівської області, відомості про батька дитини у книзі реєстрації актів про народження дитини записані за заявою матері згідно з ч.1 ст. 135 СК України (Том 1 а.с.12).

11 лютого 2004 року ОСОБА_9 звернулася до Управління праці та соціального захисту населення із заявою встановленого зразка про призначення усіх видів соціальної допомоги, в якій прохала, в тому числі про надання державної допомоги на дітей одиноким матерям (Том 1 а.с.9-10). З аналогічними заявами ОСОБА_9 звернулася 29 серпня 2005 року та 28 лютого 2008 року (Том 1 а.с.15-18).

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 10 березня 2009 року, яке набрало законної сили 23 березня 2009 року, задоволено позовну заяву ОСОБА_9 та встановлено факт, що ОСОБА_14 є батьком ОСОБА_12 , яку ІНФОРМАЦІЯ_2 народила ОСОБА_9 , та вирішено стягнути з нього аліменти на утримання дочки ОСОБА_15 в користь ОСОБА_9 в розмірі частини зі всіх видів його доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину такого віку. Стягнення аліментів розпочато з 2.03.2009 року і до повноліття дитини (Том 1 а.с.20).

Згідно листа ВДВС Золочівського РУЮ від 3.07.2014 року загальна сума аліментів, стягнутих з ОСОБА_14 в користь ОСОБА_9 на утримання дочки ОСОБА_15 за період з 2009 року по 30.05.2014 року становить 54 075, 56 грн. (Том 1 а.с.22).

Починаючи з квітня 2009 року по липень 2014 року ОСОБА_9 отримувала державну допомогу одиноким матерям на загальну суму 19 659,86 грн. в Управлінні соціального захисту населення (Том 1 а.с.13).

З`ясовуючи наявність або відсутність у ОСОБА_9 права на отримання державної допомоги на дітей одиноким матерям та обману з її боку як способу заволодіння державними коштами, колегія суддів виходить з того, що відповідно до п.5 ст. 3 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 року № 2811-ХІІ (далі - Закон № 2811-XII) призначається, зокрема, такий вид державної допомоги сім`ям з дітьми, як допомога на дітей одиноким матерям.

Частиною першою статті 18-1 зазначеного Закону визначено, що право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Частиною четвертою 18-1 Закону № 2811-XII визначено, що жінка, яка має дітей від особи, з якою вона не перебувала і не перебуває в зареєстрованому шлюбі, але з якою вона веде спільне господарство, разом проживає і виховує дітей, права на одержання допомоги, встановленої на дітей одиноким матерям, не має. При реєстрації цією жінкою шлюбу з особою, від якої вона має дітей, допомога на дітей, народжених від цієї особи, не призначається.

Відповідно до статті 18-4 Закон № 2811-XII, виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; позбавлення отримувача допомоги волі за вироком суду; скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним; реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом; смерті дитини; смерті отримувача допомоги. Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) призупиняється у разі: тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового працевлаштування дитини.

У разі припинення дії обставин, передбачених частиною другою цієї статті, виплата допомоги поновлюється за письмовою заявою отримувача допомоги до органу, який призначає допомогу, з місяця, що настає за місяцем, в якому припинилася дія зазначених обставин.

Припинення або призупинення виплати допомоги здійснюється на підставі відомостей про обставини, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, з місяця, що настає за місяцем, в якому було виявлено зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

З змісту обвинувального акта вбачається, що обставини, з якими сторона обвинувачення пов`язує своє переконання наявності у обвинуваченої умислу на заволодіння державними коштами шляхом обману встановлені рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 10 березня 2009 року.

Проте доводи сторони обвинувачення ґрунтуються на припущенні, що згадане судове рішення у цивільній справі має преюдиціальне значення в кримінальному провадженні. При цьому прокурор помилково ототожнює поняття доказів та доказування у кримінальному провадженні (Глава 4 Розділу І КПК України) із підставами звільнення від доказування в цивільному та адміністративному судочинстві (ст. 61 ЦПК України та ст. 72 КАС України).

Відповідно до положень, закріплених в ст. 90 КПК України, рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.

Диспозиція наведеної правової норми, прямо вказує на те, що у кримінальному провадженні обов`язковими для суду є лише ті рішення національного суду або міжнародної судової установи, якими встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, і тільки при вирішенні питання про допустимість доказів.

Інших підстав для звільнення сторони обвинувачення від доказування чинне кримінальне процесуальне законодавство України не передбачає, тому логіко-правові конструкції щодо преюдиціального значення згаданого судового рішення у цивільній справі, на які покликається сторона обвинувачення, не мають нічого спільного з кримінальним процесом та суперечать таким загальним засадами кримінального провадження (ст. 7 КПК) як: верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередність дослідження показань, речей і документів (ст. ст. 8, 17, 22 КПК України), а також закріпленого в ст. 6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини права особи на справедливий суд.

Відповідно до ч.2 ст. 23 КПК України, не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Жодний доказ не має наперед встановленої сили (ч.2 ст. 94 КПК України).

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Частиною першою ст. 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Із змісту ч.3 ст. 374 КПК України вбачається, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення тощо.

В судовому засіданні, заперечуючи свою вину, обвинувачена ОСОБА_9 показала, що у свідоцтві про народження дитини відомості про батька зазначено за її вказівкою. У 2004 році вона звернулася до Управління соціального захисту населення з заявою про надання державної допомоги як одинокій матері. У 2009 році дійсно звернулася у суд першої інстанції з позовом до ОСОБА_14 про встановлення батьківства та стягнення аліментів. Вказала, що не повідомляла Управління соціального захисту населення про факт встановлення батьківства та про стягнення аліментів з ОСОБА_14 , оскільки у заявах, які вона подавала до Управління соціального захисту населення зазначався її обов`язок повідомити випадки усиновлення дитини, чого у даному випадку не було.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 показала, що працює головним державним інспектором Управління соціального захисту населення. В лютому 2004 року ОСОБА_9 звернулася до Управління соціального захисту населення з заявою про призначення їй допомоги як одинокій матері. У 2014 році нею проводилась перевірка особових справ щодо законності отримання державних допомог, в тому числі і особової справи ОСОБА_9 , під час якої виявлено встановлення рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 10 березня 2009 року факту, що ОСОБА_14 є батьком ОСОБА_12 , яку 26.12.2003 року народила ОСОБА_9 , та стягнення аліментів в користь ОСОБА_9 на утримання дитини до досягнення нею повноліття. Виплата державної допомоги ОСОБА_9 була припинена з моменту набрання рішенням законної сили. Свідок ОСОБА_16 підтвердила, що ОСОБА_9 у лютому 2008 році звернулася з заявою про надання державної допомоги, після цього з відповідною заявою ОСОБА_9 до Управління соціального захисту населення не зверталася. Ствердила, що особа повинна кожні шість місяців звертатися з відповідною заявою на отримання державної допомоги та подавати документи, які підтверджують право на її отримання. Показала, що при прийнятті заяви про призначення соціальної допомоги ОСОБА_9 було роз`яснено підстави для надання такої допомоги.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 показала, що з 2001 року вона обіймає посаду головного спеціаліста відділу ДРАЦС РС Золочівського РУЮ Львівської області. 21 січня 2004 року відділом ДРАЦС РС Золочівського РУЮ складено актовий запис про народження № 15 ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в якому відомості про батька записані за заявою матері відповідно до ч.1 ст. 135 СК України ОСОБА_13 та видано свідоцтво НОМЕР_1 від 21 січня 2004 року. У зв`язку з тим, що запис про батька у свідоцтві про народження дитини було зроблено зі слів матері, ОСОБА_9 було видано довідку відповідного зразка, яка давала їй право на отримання допомоги, як одинокій матері. Ствердила, що у разі звернення ОСОБА_9 з відповідною заявою про внесення змін до актового запису про встановлення батьківства, відділом на адресу управління соціального захисту було б скеровано відповідне повідомлення з метою припинення виплати допомоги.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показав, що у 2003 році ОСОБА_9 народила від нього дитину ОСОБА_12 . Так як у шлюбі вони не перебували, тому ОСОБА_9 не зверталася до нього з проханням визнати батьком дитини, тому запис про батька дитини у свідоцтві про народження був зроблений зі слів матері. У 2009 році ОСОБА_9 звернулася до суду з позовом про визнання його батьком дитини та сплати аліментів на її утримання. В суді першої інстанції позовні вимоги ним були визнані у повному обсязі та позов задоволено. Ствердив, що з нього в користь ОСОБА_9 стягуються аліменти на утримання дитини. Зазначає, що не проживає з ОСОБА_9 та йому не відомо про обставини отримання нею державної допомоги.

Колегія суддів дійшла висновку, що стороною обвинувачення не надано суду доказів на спростування доводів обвинуваченої про те, що до заяви про отримання усіх видів соціальної допомоги нею не вносилися неправдиві відомості.

Посилання сторони обвинувачення на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 10 березня 2009 року, яким встановлено батьківство дитини та вирішено стягнути аліменти на утримання дитини та з яким сторона обвинувачення пов`язує наявність у неї умислу на вчинення шахрайства, є хибними і не приймаються судом до уваги, так як згідно ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні можуть бути лише фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на момент звернення до Управління праці та соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації у Львівській області про призначення їй допомоги на дитину як одинокій матері ОСОБА_9 мала право на отримання цієї допомоги. Колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням формулювання обвинувачення, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність обману з боку ОСОБА_9 саме як способу заволодіння державними коштами.

Докази, на підтвердження обставин, які є підставою для припинення або зупинення виплат допомоги на дітей одиноким матерям, визначених ч.4 ст. 18-1 та ст. 18-4 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», органами досудового розслідування не збиралися і під час розгляду справи суду не надавалися.

Диспозиції наведених вище правових норм, не пов`язують припинення права особи на отримання державної допомоги на дітей одиноким матерям із встановленням факту батьківства особи.

В судовому засіданні обвинувачена не заперечувала тієї обставини, що не повідомила Управління праці та соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації у Львівській області про встановлення батьківства стосовно дитини ОСОБА_12 і в подальшому, після набрання чинності згаданого судового рішення, продовжувала отримувати встановлену їй раніше державну допомогу. Проте, на переконання колегії суддів, зазначена обставина не може вказувати про наявність в таких її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, та свідчити про заволодіння нею чужим майном шляхом обману.

З змісту приєднаних до справи заяв про призначення усіх видів соціальної допомоги від 11.02.2004 року, 29.08.2005 року та 28.02.2008 року (Том 1 а.с.9, 15, 17) вбачається, що обвинуваченій ОСОБА_9 не було роз`яснено обов`язку повідомляти про встановлення факту батьківства, принаймні, цього не передбачають і положення Закону № 2811-XII.

Статтею 22 Закону № 2811-XII прямо передбачено відповідальність громадян за недостовірність документів, поданих для призначення державної допомоги, а саме, що с уми державної допомоги, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку громадян (у результаті подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі сім`ї, приховування обставин, що впливають на виплату державної допомоги тощо), стягуються згідно з законом. А тому питання повернення надмірно виплачених ОСОБА_9 коштів має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Відповідно до вимог ст. 337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Дотримуючись вимог ст. 337 КПК України, колегія суддів, оцінюючи надані сторонами докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, розглядаючи справу стосовно ОСОБА_9 в межах висунутого їй обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дійшла висновку про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, в суді і вичерпання можливості їх отримати. Колегія суддів дійшла переконання, що овинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення ґрунтується виключно на припущеннях, які не можуть бути прийняті судом в якості доказів винуватості.

Суд вважає, що можливість отримання доказів винуватості ОСОБА_9 у вчиненні даного злочину повністю вичерпана та наголошує, що стороною обвинувачення не було доведено винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину, виявлені в ході судового розгляду суперечності не спростовано, а згідно положень та приписів Конституції України, КПК України, п.2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини всі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_9 тлумачаться судом на її користь.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим.

Частина 5 ст. 9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення Суду від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 21.07.2011 року у справі «Коробов проти України» зазначається, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

Крім того, оцінюючи надані стороною обвинувачення докази з точки зору їх допустимості, суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази також за критерієм їх якості, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п.86 рішення Суду від 11.07.2013 року у справі «Вєренцов проти України»).

Так, в суді першої інстанції в якості доказів сторони обвинувачення прокурором надано суду копії документів, що містяться в справі ОСОБА_9 , яка перебуває у володінні Управління праці та соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації у Львівській області. Зазначені копії завірені відбитком печатки та підписом слідчого СВ Золочівського РВ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_18 .

Проте, доказів на підтвердження того, що ОСОБА_18 у визначеному Главою 15 КПК України порядку отримав тимчасовий доступ до вказаних документів із правом отримання їх копій суду не надано. В реєстрі матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадження, який приєднано до обвинувального акту, відсутні відомості про те, що слідчим суддею такий дозвіл надавався, тому у відповідності до положень ст. ст. 87, 89 КПК України, суд вважає джерела отримання цих доказів сумнівними і як наслідок самі докази недопустимими.

У відповідності до ч.3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведеності у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

В п.п.12, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року №5 "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку" зазначено, що судам слід мати на увазі, що виправдувальний вирок постановляється за недоведеністю участі підсудного у вчиненні злочину, коли факт суспільно - небезпечного діяння встановлено, але досліджені судом докази виключають або не підтверджують вчинення його підсудним.

Вказано судам на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов"язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до вимог ст. 30 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченого не можна виходити з припущень, а лише з належних та достовірних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченого доведена.

Ураховуючи вищенаведене, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази з точки зору достатності та взаємозв`язку, приймаючи до уваги, що інших доказів, які б беззаперечно, без сумніву доводили вину обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, стороною обвинувачення надано не було, а в судовому засіданні вичерпано можливості їх здобуття, колегія суддів вважає, що під час розгляду даної справи не встановлено достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, а всі припущення й сумніви стосовно доведеності вини ОСОБА_9 слід тлумачити на користь останньої.

Ураховуючи вищенаведене, кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_9 за ч.1 ст. 190 КК України слід закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 427, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 задоволити частково.

Вирок Золочівського районного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року щодо ОСОБА_9 скасувати.

Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_9 за ч.1 ст. 190 КК України закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4