УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2019 року

м. Київ
справа № 127/16840/18
провадження № 51-929ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року в межах кримінального провадження № 0001782 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Турбів Липовецького району Вінницької області, проживаючого у тому АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 04 травня 2018 року о 07:45, керуючи автомобілем марки ВАЗ моделі 2107 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись у м. Вінниці по вул. М. Шимка зі сторони вул. Лебидинського, в напрямку вул. Ватутіна, напроти перехрестя з вул. Ю. Клена порушив вимоги пункту 18.4 Правил дорожнього руху, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, не зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка перетинала пішохідний перехід зліва на право проїзної частини. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я (понад 21 день).
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 20 листопада 2018 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що на його думку, призвело до невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, просить ухвалу апеляційного суду скасувати й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що апеляційний суд всупереч ст. 419 КПК не навів переконливих мотивів на спростування доводів в апеляційній скарзі прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості. Зокрема, апеляційний суд належним чином не врахував суспільної небезпеки вчиненого злочину, а саме халатного відношення до виконання вимог Правил дорожнього руху. Крім того, на думку прокурора, відсутність претензій з боку потерпілої, перше притягнення до кримінальної відповідальності, пенсійний вік та позитивні дані щодо особи засудженого не відносяться до пом`якшуючих обставин, а тому безпідставно враховані як такі при призначенні засудженому покарання. Також прокурор зазначає, що не наведено апеляційним судом й обґрунтування необхідності залишення без задоволення доводів прокурора в частині призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 1 ст. 286 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий раніше не судимий, одружений, пенсіонер, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, щиро розкаявся та попросив вибачення у потерпілої, добровільно відшкодував завдану шкоду. При цьому суд відповідно до положень ст. 66 КК відніс щире каяття засудженого та добровільне відшкодування завданої шкоди до обставин, що пом`якшують покарання, і не встановив обставин, що його обтяжують. Враховано судом і думку потерпілої, яка в судовому засіданні вказала, що вона приймає вибачення ОСОБА_4 , завдану їй шкоду він відшкодував і майнових претензій вона до нього немає та просить суворо його не карати.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання мінімального покарання передбаченого санкцією статі, за якою його засуджено без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Враховуючи викладене підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною обвинувачення у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень суду першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань справедливості обраного засудженому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3