Справа № 199/9899/18
УХВАЛА

15.03.2019 року м. Дніпро

Слідчий суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання слідчого, про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:
15 березня 2019 року до суду надійшло клопотання слідчого СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погоджене з відповідним прокурором про накладення арешту на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Клопотання обґрунтовується тим, що Дніпропетровською місцевою прокуратурою №1 Дніпропетровської області здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0002167 від 05.12.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 14.03.2018 державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» ОСОБА_4 , при виконанні ним функцій державного реєстратора відповідно до Закону України «Про реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», шляхом відкриття розділу в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, вчинено дії з державної реєстрації права приватної власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого 24.03.1998 Виконкомом міської ради народних депутатів за ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, НОМЕР_2 , виданий 21.08.2003 Самарським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській обл.).

Проте, відповідно до інформації Департаменту житлового господарства, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам на визначений об`єкт нерухомого майна, тобто квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_5 чи будь-якої іншої особи ніколи не видавалось.

Наведене свідчить про використання невстановленою особою підробленого документа з метою отримання права на об`єкт нерухомого майна, що розташовано за вищевказаною адресою та наявність в її діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.

Крім того, під час досудового розслідування, був допитаний в якості свідка власник майна, який пояснив, що дії з оформлення права власності на нерухоме майно дійсно виконувалися ним безпосередньо на прохання чоловіка на ім`я ОСОБА_6 , прізвисько « ОСОБА_7 », який протягом 2 років періодично відвозив свідка до офісу нотаріуса, що розташований у підвальному приміщенні в центрі міста, де останнім підписувалась документація, зміст якої свідкові невідомий. За вказану послугу свідок отримував грошову винагороду. Підписання документів у нотаріуса, як правило, відбувалось у присутності другої людини. Після підписання документів свідкові надані грошові кошти чоловіком на ім`я ОСОБА_6 , прізвисько « ОСОБА_7 ».

Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_3 , на підставі документа, що має ознаки підроблення, на час подання клопотання перебуває у власності особи, яка допитана у якості свідка у кримінальному провадженні та заперечує свідоме набуття права власності на вказаний об`єкт.

Враховуючи той факт, що квартира АДРЕСА_3 , на підставі документу, що має ознаки підроблення, належить іншій особі, яка була допитана у якості свідка, визнана речовим доказом, є предметом вчинення кримінального правопорушення, а також має суттєве значення у даному кримінальному провадженні; з метою запобігання будь-яким особам та будь-яким способом її перепродажу добросовісному покупцю, відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушенням, слідчим заявлено клопотання про арешт майна.

Слідчий в судове засіданні не з`явився, надав до суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності, клопотання підтримав та просив задовольнити.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки судові не повідомив.

Суд розглядає вказане клопотання, на підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, тобто без повідомлення власника майна.
Дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

За ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як визначено ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

За ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Вирішуючи клопотання суд виходить з наступного.

Предмети, матеріальні об`єкти, які, зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та містять інші відомості, з урахуванням вимог ст. 98 КПК України є речовими доказами, оскільки містять відомості про вчинення кримінального правопорушення і можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Правовою підставою для арешту зазначеного майна є п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України збереження речових доказів.

Арешт зазначеного майна є розумним та співмірним з завданням кримінального провадження і вищенаведені конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає над приватними інтересами особи, яка є власником зазначеного майна.

Арешт майна не тягне за собою непоправного обмеження охоронюваних законом прав та законних інтересів власника зазначеного майна.

Суд вважає обґрунтованими доводи слідчого про наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. Зокрема, арешт майна є необхідним та достатнім для запобігання можливості його подальшого приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

На підставі викладеного, клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Клопотання слідчого СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , про арешт майна задовольнити.

Заборонити будь-яке відчуження квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 54,6 кв.м.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня проголошення ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1