У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,прокурора ОСОБА_3 ,захисника ОСОБА_4 ,розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.2 КК України ,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя перебуває вказане кримінальне провадження, по якому призначено судовий розгляд.

В судовому засіданні прокурор звернувся до суду з клопотанням,в якому просить суд продовжити на 60 днів строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 ,який спливає 24.01.2019 р.

В обґрунтування клопотання прокурор вказав,що при обранні відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою,судом були враховані як серйозність висунутого йому обвинувачення,так і ті ризики,що обвинувачений,перебуваючи на волі,отримає можливість продовжити злочинну діяльність,існує ризик його втечі,впливу на потерпілу та свідків.

На теперішній час вказані ризики не відпали,жоден із більш м*яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого,тримання його під вартою є необхідним.

Захисник проти задоволення клопотання прокурора заперечував з тих підстав,що ризики,які були наявні на час обрання до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою,після завершення досудового розслідування очевидно нівельовані або зменшилися,доказів існування додаткових ризиків або високого рівня ймовірності тих,що існували раніше,прокурор не надав,тому до обвинуваченого можливо застосувати запобіжний захід менш суворого виду.

Обвинувачений при розгляді клопотання зазначив,що він має власне житло,де проживав до затримання,має сімейні зв`язки,працював неофіційно та мав власні доходи,повністю визнав винуватість та впливати на інших учасників провадження намірів не має,втікати йому нікуди.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження,перевіривши обґрунтованість клопотання прокурора,суд дійшов висновку, що клопотання прокурора задоволенню не підлягає,виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Метою запобіжного заходу у виді тримання під вартою є запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється особа, знищити чи спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України суд за клопотанням сторони обвинувачення розглядає питання про доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

За змістом ст. 178 КПК України,при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винуватою, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу та відповідно до ч.3 ст.197 КПК України про його продовження, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:1)наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення, необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Відповідно до положень ст.ст.132 КПК України,заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду. Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ст.197,199 КПК України,за клопотанням прокурора строк тримання особи під вартою може бути продовжений за наявності обставин,які свідчать про те,що заявлений ризик не зменшився або з*явилися нові ризики,які виправдовують тримання особи під вартою,строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Геращенко проти України» від 07.11.2013 р.Суд зазначив,що пункт 4 статті 5 Конвенції забезпечує заарештованим чи затриманим особам право на перегляд матеріально-правових та процесуальних умов,які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення свободи.Це означає,що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства,а й обгрунтованість підозри,яка стала підставою для затримання,а також мети,з якою застосовувалися затримання та подальше тримання під вартою(також Рішення у справі «Буткевичюс проти Литви»).

У Рішенні «Тимошенко проти України»(2013 рік) Європейський суд з прав людини зазначив:»Щоб позбавлення свободи вважалося несвавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції,самого факту,що цей захід застосовується згідно з національним законодавством,що відповідає визначеним стандартам,ще недостатньо-він також повинен бути необхідним за даних обставин(також рішення у справах «Нештяк проти Словаччини»,від 27.02.2007 р.,»Хайредінова проти України» від 14.10.2010 р.)

Для відмови у досудовому звільненні особи принципи конвенційного прецедентного права передбачають чотири основні підстави:ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд(рішення у справі «Штегмюллер проти Австрії»1969 р.),ризик перешкоджання з боку обвинуваченого у випадку його звільнення,процесові здійснення правосуддя(рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» 1968 р.),вчинення ним подальшого правопорушення(«Мацнеттер проти Австрії» 1969 р.)або спричинення ним порушень громадського порядку(«Летельєр проти Франції» 1991 р.)

За матеріалами обвинувального акту, ОСОБА_5 обвинувачується в умисному відкритому викраденні майна потерпілої, з корисливих мотивів.

Строк дії обраного судом запобіжного заходу тримання під вартою закінчується 24.01.2019 р.

При розгляді клопотання прокурором висловлено позицію про те,що на теперішній час наявні ризик незаконного впливу з боку обвинуваченого на потерпілу та свідків,ризик продовження злочинної діяльності,ризик втечі.

Водночас,за змістом обвинувального акту,обвинувачений під час досудового розслідування визнав винуватість,розкаявся у скоєному та відшкодував потерпілий шкоду шляхом повернення викраденого майна,тобто співпрацював із слідством,потерпіла та свідки не повідомляли про вчинення на них тиску з боку обвинуваченого або інших осіб у його інтересах,тому існування цього ризику об*єктивно не підтверджується та не відповідає процесуальній позиції обвинуваченого.

Обвинувачений,хоча і був раніше судимий,проте з 2013 р.до відповідальності не притягувався,а наявні відомості про кримінальне минуле не дають підстав для висновку про високий ризик продовження ним злочинної діяльності.

Наведені стороною захисту обставини щодо сімейного стану обвинуваченого та його соціальних зв*язків,наявність у м.Запоріжжі постійного житла,можливо вважати міцними та впливовими на поведінку ОСОБА_5 ,щоб утримати його від продовження злочинної діяльності та гарантовано забезпечити виконання ним процесуальних обов*язків,належну процесуальну поведінку,запобігти ризику втечі як особи,який загрожує кримінальне покарання.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування запобіжного заходу.

Відповідно, зі спливом певного часу сторона обвинувачення має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи.

При розгляді даного клопотання вбачається,що ОСОБА_5 інших звинувачень не пред`явлено,а ті ризики,які існували на час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою,фактично вичерпані,додаткових доводів щодо виникнення нових ризиків не встановлено.

Лише правова кваліфікація вчиненого, надана стороною обвинувачення, та перспективи ухвалення вироку про можливу міру покарання у виді позбавлення волі самі по собі є недостатніми, не можуть бути виправданням тривалого попереднього ув`язнення (Справа «Адам`як проти Польщі»).

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Конвенції (Справа «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного.

Обов`язок забезпечити розумній строк досудового тримання під вартою покладається на судові органи, які повинні розглянути всі факти на користь і проти існування справжньої потреби суспільного інтересу, який, при належному врахуванні принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від норми про повагу до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях стосовно клопотань про звільнення з-під варти (Справа «Летельєр проти Франції»).

З урахуванням наведеного,не можуть бути взяті до уваги доводи прокурора,незмінні зі стадії досудового розслідування,оскільки встановлені та допитані потерпіла,свідки,виявлені речі,які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення,слідство завершено та обвинувачений очевидно не зможе зашкодити встановленню фактичних обставин справи.

Прокурором у судовому засіданні не наведені обставини, які б свідчили про те, що заявлені раніше ризики, які виправдовували тримання ОСОБА_5 під вартою на стадії досудового розслідування,збереглися, як і не наведено конкретних чинників та способів можливого ухилення особи від суду.

На переконання суду,застосування наступного за суворістю запобіжного заходу підозрюваному у виді домашнього арешту є дієвим та фактично забезпечує виконання покладених на нього законом обов`язків та усуває можливість переховуватися від органів досудового розслідування і суду чи іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню,що є підставою для задоволення відмови у задоволенні клопотання прокурора.

Виходячи з викладеного,суд не встановив підстав для задоволення клопотання прокурора та вважає за доцільне відносно обвинуваченого ОСОБА_5 обрати запобіжний захід - домашній арешт,поклавши на підозрюваного відповідно до ст. 194 КПК України обов`язки прибувати до слідчого, прокурора, суду за першим викликом, не відлучатися за межі м. Запоріжжя без дозволу слідчого, прокурора або суду.

Керуючись ст. ст. 177, 179, 180, 181, 184,193,196,331 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Обрати відносно ОСОБА_5 ,обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, запобіжний захід у виді домашнього арешту, без застосування електронного засобу контролю, на строк 60 днів з 23 січня 2019 р.по 23 квітня 2019 р.включно.

Звільнити ОСОБА_5 з-під варти у залі суду негайно.

В період дії запобіжного заходу заборонити ОСОБА_5 залишати місце свого проживання за адресою АДРЕСА_1 в період часу з 22.00 год.до 06.00 год.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки:

1)прибувати до суду за першим викликом;

2)не відлучатися за межі м.Запоріжжя без дозволу суду;

3)утримуватись від спілкування з іншими учасниками кримінального провадження-потерпілою,свідками.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1