Справа № 401/2323/18;
Провадження № 1-кп/401/65/19
У Х В А Л А

20 березня 2019 року. Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області, в складі:
- головуючий суддя - ОСОБА_1
За участю: - секретаря - ОСОБА_2 ;
- прокурора - ОСОБА_3 ;
- обвинуваченого - ОСОБА_4 ;
- захисника - ОСОБА_5 ,
розглянувши у судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000998 від 04.06.2018 р., у відношенні обвинуваченого ОСОБА_4 , за ознаками злочинів, відповідальність за які передбачено ч. 2, ст. 309; ч. 1 та ч. 2, ст. 307 КК України, -
В С Т А Н О В И В:

Прокурор звернувся із клопотанням про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи його тим, що на думку прокурора обвинувачений може скоїти нові злочини та продовжити дане кримінальне правопорушення, переховуватися від суду, а також впливати на свідків.
Під час судового засідання захисник обвинуваченого звернувся до суду із клопотанням про зміну запобіжного заходу, з тримання під вартою на домашній арешт. Обґрунтовуючи зазначене клопотання сторона захисту зазначає про те, що обвинувачений страждає на ВІЛ захворювання та йому потрібно проходити лікування, яке в умовах слідчого ізолятора держава не може забезпечити, до обвинуваченого раніше застосовувалися менш суворі запобіжні заходи, у вигляді домашнього арешту та згодом, особистого зобов`язання, під час розгляду відносно обвинуваченого обвинувального акту за скоєний ним злочин, при цьому, обвинувачений виконував покладені на нього процесуальні обов`язки. Прокурором не доведено наявність вказаних ним ризиків.
Обвинувачений підтримав заявлене захисником клопотання, просить задовольнити його та пояснив. Він страждає на ВІЛ захворювання та в умовах СІЗО йому не надається потрібне лікування, в зв`язку із необхідністю проходження обстеження.
Прокурор заперечив проти зміни запобіжного заходу.
В судовому засіданні було з`ясовано думку власника майна, де проживав обвинувачений до його затримання, матері обвинуваченого, яка виявила згоду щодо застосування в належному їй житлі відносно її сина запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Під час судового засідання було встановлено, що злочин, який ставиться у провину обвинуваченому, скоєний був при наявності не знятих та не погашених судимостей за скоєння ним раніше корисливих умисних злочинів, обвинувачений раніше відбував покарання у вигляді позбавлення волі, звільнився умовно-достроково на 29 днів, 30.10.2017 р., на шлях виправлення не став, що свідчить про його стійку антисоціальну поведінку та суспільну небезпечність.
До обвинуваченого був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства та дія вказаного запобіжного заходу продовжувалася судом під час судового розгляду, з урахуванням фактичних обставин встановлених слідчим суддею під час досудового слідства.
При застосуванні відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання його під вартою, слідчому судді та суду, сторонами провадження не надавалися докази щодо дотримання обвинуваченим умов застосованих відносно нього запобіжних заходів раніше, а також відомостей щодо стану його здоров`я, відповідно до п.п. 3, 9, ч. 1, ст. 178 КПК України.
Судом встановлено, що:
Згідно ухвали слідчого судді від 23.10.2014 р. до обвинуваченого був застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Відносно обвинуваченого в 2014 році розслідувалося кримінальне провадження за ознаками тяжкого злочину, передбаченого ч. 3, ст. 185 КК України, та за який він був засуджений вироком Світловодського міськрайонного суду від 28.01.2015 р. до позбавлення волі, міра запобіжного заходу була змінена на тримання обвинуваченого під вартою.
Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 17.04.2015 р. вирок суду був скасований, міра запобіжного заходу змінена на особисте зобов`язання.
Вироком Світловодського міськрайонного суду від 10.07.2015 р. обвинуваченого було засуджено до реального відбуття покарання у вигляді позбавлення волі, міру запобіжного заходу було змінено на тримання під вартою.
Зазначене свідчить про виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків раніше та повинно враховуватися при застосуванні запобіжного заходу до обвинуваченого у майбутньому.
Окрім цього, наявне у обвинуваченого захворювання потребує обстеження та належного лікування, яке неможливо забезпечити в умовах слідчого ізолятора, що свідчить про порушення державою ст. 3 Конституції України, ст. ст. 283, 284 ЦК України, ст. ст. 5, 6, 7, 8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та ст. 8 КВК України. Наявність у обвинуваченого ВІЛ захворювання підтверджується наданою установою, де утримується обвинувачений, довідки медичної частини. Згідно наданої довідки обвинувачений скаржиться на погане самопочуття та запаморочення.
Кримінальне правопорушення, яке ставиться у провину підозрюваному, передбачене ч. 2, ст. 307 КК України, є тяжким злочином, за яке кримінальним законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі строком від 6 до 10 років з конфіскацією майна.
Згідно ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Сторона обвинувачення, зазначає, що вказані ризики існують та складаються з того, що обвинувачений може вчинити нові злочини, продовжити злочинну діяльність, а також те, що обвинувачений буде впливати на свідків обвинувачення перебуваючи на свободі.
Яких не будь доказів щодо існування на даний час ризиків, зазначених прокурором, останнім надано не було. Сама по собі тяжкість вчиненого злочину не може бути підставою для застосування такого суворого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, і є лише обставиною, яку враховують при застосуванні запобіжного заходу, метою якого є запобігання ризикам, встановлених ст. 177 КПК України та забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.
Недоведеність прокурором наявності ризиків зазначених в ст. 177 КПК України, згідно ч. 2, ст. 194 КПК України, є підставою для відмови прокурору в застосуванні запобіжного заходу.
Сторона захисту звернулася до суду за клопотанням про зміну запобіжного заходу на більш м`який, з урахуванням відсутності ризиків, зазначених під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчим суддею, недоведеності їх прокурором у суді, а також стану здоров`я обвинуваченого.
Право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі. Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина.
Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції, після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»).
Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема домашнього арешту та тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії»).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України» вказав на порушення пункту 3 статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99). Не наведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України»).
Згідно ч. 1, 2, ст. 331 КПК України передбачено, що за клопотанням сторони кримінального провадження, суд, відповідно до розділу 18 КПК України, має право змінити або скасувати запобіжній захід щодо обвинуваченого.
З урахуванням викладеного, клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволенню не підлягає.
Суд, розв`язуючи клопотання сторони захисту, враховує, окрім обставин передбачених п.п. 2, 8, ч. 1, ст. 178 КПК України, також обставини, що передбачені п.п.3, 4, 9, ч. 1, ст. 178 КПК України, та приходить до висновку про можливість задоволення клопотання сторони захисту та змінити обвинуваченому запобіжний захід із тримання його під вартою на домашній арешт.
Керуючись: ст. ст. 2, 7, 9, 22, 26, 176, 177, 178, 181, 182, 183, 194, 196, 197, 199, 205, 331, 392 КПК України, суд, -
У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні клопотання прокурору про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання його під вартою.
Клопотання захисника задовольнити.
Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання його під вартою на домашній арешт, негайно, в залі суду.
Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонити підозрюваному залишати свого місця проживання, домоволодіння АДРЕСА_1 , з 14.00 год. до 09.00 год. наступного дня.
Встановити строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу з 20.03.2019 р. по 20.05.2019 р.
Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її проголошення.
Копію ухвали для виконання направити до органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого.
Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя Світловодського міськрайонного суду
Кіровоградської області ОСОБА_1