Постанова
Іменем України
04 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 296/8188/16-к
провадження № 51-894 км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2017 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Іванівка Новоархангельського району Кіровоградської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 03 січня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Вирішено цивільний позов та питання речових доказів й судових витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 23 червня 2016 року о 23:30, керуючи технічно-справним автобусом Shaolin SLG 6920CGN, номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. І. Франка у м. Житомирі, здійснюючи проїзд нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг вул. І. Франка, що є другорядною та вул. 1-го Травня, яка є головною, порушуючи вимоги пунктів 2.2, 2.3 (б), 16.11, 33 Правил дорожнього руху, не надав дорогу транспортному засобу, який наближався до даного перехрестя по головній дорозі, внаслідок чого допустив зіткнення з мотоциклом JAWA, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, водій мотоциклу ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер на місці події, а пасажир мотоциклу ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Апеляційний суд Житомирської області ухвалою від 16 березня 2017 року змінив вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки. В решті вирок залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись з ухвалою суду апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок м`якості, просить її скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки висновок про застосування положень ст. 69 КК належним чином не вмотивований. Зазначає, що суд недостатньо врахував тяжкість вчиненого злочину, думку потерпілої, яка покладалась на розсуд суду, а також безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання - повне визнання засудженим вини.
Позиції учасників судового провадження
В судовому засідання прокурор підтримав касаційну скаргу прокурора і просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Заслухавши всіх учасників судового провадження та дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюється.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст. 69 КК, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст. 69 КК.

Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і надмірної м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання внаслідок застосування положень ст. 69 КК, то вони є безпідставними.
Статтею 69 ККвстановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.

Застосовуючи до ОСОБА_6 положення ст. 69 КК, апеляційний суд виходив з того, що останній свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, характеризується виключно позитивно, є ліквідатором аварії на ЧАЕС, а потерпілі не наполягали на призначенні суворого покарання.

Разом із тим, зваживши на тяжкі наслідки у виді смерті потерпілого ОСОБА_7 та отримання потерпілою ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування ним покарання на підставі ст. 75 КК, з чим погоджується й касаційний суд.
На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Ухвала апеляційного суду в частині призначеного покарання є достатньо вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Крім того, згідно повідомлення ДУ «Бердичівський виправний центр (№ 108)», 26 жовтня 2017 року ОСОБА_6 звільнений ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 жовтня 2017 року від основного та додаткового покарань на підставі п. «Е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року.
Зважаючи на те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, не встановлено, тому касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року,

ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню

не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3