КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 11-кп/824/575/2018 Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_7 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

захисника потерпілої ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 250 (двісті п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 4250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) гривень.

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 05.04.2017 приблизно о 16 год., керуючи засобом підвищеної небезпеки, технічно справним автобусним маршрутним таксі № 401 марки "АTAMAN", д.н.з. НОМЕР_1 , здійснюючи рух по вул. Вадима Гетьмана від вул. Борщагівської в напрямку Караваєвих дач, здійснивши висадку пасажирів на зупинці громадського транспорту навпроти буд. № 34 по вул. Вадима Гетьмана в місті Києві, після виходу з автобусу пасажирки ОСОБА_9 , не дочекавшись доки вона відійде на безпечну відстань від керованого ним транспортного засобу, не зачинивши двері автобусу, розпочав рух, чим порушив п.п. 1.5, 2.3 (б), 10.1, 21.4 ПДР України та внаслідок чого зачепив ОСОБА_9 відкритими дверима, і тим самим здійснив наїзд на останню.
Внаслідок вказаної події ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України по кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання і ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 250 (двісті п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) гривень, з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 1 рік.

Зазначає, що ОСОБА_6 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, жодним чином не відшкодував потерпілій завдану шкоду та не цікавився станом її здоров`я.

Вважає, що суд 1-ї інстанції в мотивувальній частині вироку жодним чином не обґрунтував обставин, за яких виправлення ОСОБА_6 можливе без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, а у резолютивній частині не зазначено про застосування або незастосування додаткового виду покарання щодо обвинуваченого.

Зазначає, що керування транспортним засобом, який є джерелом підвищеної небезпеки, може створити загрозу безпеці дорожнього руху, життю, здоров`ю громадян та завдати матеріальних збитків.

В запереченні на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_6 вважає вирок суду законним, обґрунтованим та справедливим, а тому просить його залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін кримінального провадження, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, за обставин викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оскаржуються, а тому колегією суддів не переглядаються відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого злочину, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Водночас положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Згідно з вимогами ст. 75 КК України, якщо суд при призначені покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 зі змінами, при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

З матеріалів кримінального провадження та змісту вироку вбачається, що призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді штрафу, суд дотримавшись вимог ст. 65 КК України, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, врахував обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, а також дані, що характеризують особу обвинуваченого.

Зокрема, суд врахував, що ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває, працює, позитивно характеризується за місцем проживання, злочин вчинив з необережності, що безумовно впливає на тяжкість вчиненого, позицію потерпілої, яка просила не позбавляти обвинуваченого права керування транспортними засобами, оскільки останній не матиме можливості відшкодувати їй завдану шкоду.

З урахуванням наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без застосування додаткового покарання покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом належним чином не враховано, що ОСОБА_6 допустив грубі порушення вимог ПДР України, які є неприпустимим для водія, що потягли середньої тяжкості наслідки для потерпілої, є непереконливими, оскільки зазначене оцінено судом належним чином у сукупності з іншими обставинами провадження, тобто, з урахуванням тяжкості злочину, наслідків вчиненого та даних про особу винного.

Довід апеляційної скарги про неодноразове притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності свого підтвердження не знайшов, оскільки таких даних в матеріалах кримінального провадження немає.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому, пропонував потерпілій ОСОБА_9 відшкодувати завдану шкоду, що зумовило її позицію під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, що у сукупності з іншими обставинами, свідчить про обгрунтованість та вмотивованість рішення суду про застосування до ОСОБА_6 виду і розміру покарання у межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, без застосування додаткового покарання.

Згідно статті 10 Конвенції «Про захист прав і основоположних свобод людини», яка є нормою прямої дії, для того, щоб втручання у право людини було виправданим, воно має бути не лише законним, а й необхідним, тобто пропорційним меті, з якою воно здійснюється. Тобто, повинно бути дотримано справедливий баланс між інтересами суспільства та обов`язком захисту прав окремої людини.

Європейський Суд з прав людини особливо ретельно розглядає справи, у яких стягнення, застосовані за ненасильницьку поведінку, включають в себе покарання у виді позбавлення волі (рішення ЄСПЛ у справі Швидка про України та Заїченко проти України). Суд вказує, що при оцінці пропорційності втручання слід враховувати, серед інших чинників, характер та суворість застосованих стягнень. Це означає, що Національний суд, як орган державної влади, повинен обмежувати права людини лише настільки, наскільки цього потребують інтереси суспільства і лише на підставі Закону.

Таким чином, з урахуванням пом`якшуючих обставин та відсутності обтяжуючих обставин у кримінальному провадженні, тяжкості вчиненого необережного злочину, вчиненого вперше, думки потерпілої, даних про особу ОСОБА_6 і того, що застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами призведе до того, що не лише він залишиться без засобів існування, оскільки це його основне і єдине місце роботи, а і до порушення прав потерпілої, оскільки ОСОБА_6 буде неспроможним відшкодовувати завдану шкоду потерпілій ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що такий захід, як позбавлення права керування транспортними засобами ОСОБА_6 , який пропонує прокурор в апеляційній скарзі, є непропорційним заходом держави переслідуваній меті виправлення особи та попередження нових злочинів.

З урахуванням того, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не допущено, підстав для висновку про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання, як вказує прокурор, колегією суддів не встановлено, а тому апеляційна скарга прокурора має бути залишена без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_6 - без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року відносно ОСОБА_6 без зміни.

Касаційна скарга може бути подана до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді _______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4