справа № 208/609/19
№ провадження 1-кс/208/369/19
УХВАЛА

29 січня 2019 р. м. Кам`янське

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , слідчого СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000233 за ч. 1 ст. 369 КК України, -

встановив:

Слідчий звернувся до слідчого судді із вказаним клопотанням, просив накласти арешт на вилучене під час огляду від 26.01.2019 року у ОСОБА_5 майно, а саме на автомобіль марки «Opel Vectra 2.0 DT kombi», д/з НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

Клопотання вмотивоване тим, що 26.01.2019 року о 00:56 годині до чергової частини Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області з лінії «102» надійшло повідомлення від співробітника поліції про вчинення злочину. Відповідно до вказаного повідомлення та з`ясувань обставин подій було встановлено, що 26.01.2019 року під час патрулювання території м. Кам`янське співробітниками ГРПП Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області (екіпаж «Клен-31», д/з НОМЕР_3 ) на проїжджій частині напроти залізничної платформи «7 км», що розташовується поблизу будинку № 2А по пр. Василя Стуса у м. Кам`янське о 00:55 годині у зв`язку з порушенням правил дорожнього руху було зупинено автомобіль марки «Opel Vectra 2.0 DT kombi», д/з НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який не був розмитнений в установленому порядку на території України. Вказаним автомобілем керував громадянин України ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий за зовнішніми ознаками та поведінкою перебував під дією наркотичних речовин.

Під час проведення подальших з`ясувань встановлених подій, співробітником ГРПП Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області із застосуванням технічного засобу фіксації було безпосередньо зафіксовано, як ОСОБА_5 пропонував надати неправомірну вигоду службовій особі за невчинення відповідної дії з використанням службового становища з метою уникнення від адміністративної відповідальності.

Будучи опитаним з даного приводу, ОСОБА_5 пояснив, що він керував автомобілем марки «Opel Vectra 2.0 DT kombi», д/з НОМЕР_1 та його було зупинено напроти будинку по пр. Василя Стуса у м. Кам`янське працівниками поліції за порушення правил дорожнього руху. Як було встановлено, останній перебував під дією наркотичної речовини «каннабіс» та у подальшому з метою непритягнення його до адміністративної відповідальності запропонував співробітникові поліції грошові кошти (неправомірну вигоду).

Згідно наявних у органу досудового розслідування документів на транспортний засіб марки «Opel Vectra 2.0 DT kombi», д/з НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , законним власником його є громадянин Республіки Польща ОСОБА_6 , місцезнаходження якого станом на теперішній час достовірно не встановлено.

26.01.2019 року автомобіль марки «Opel Vectra 2.0 DT kombi», д/з НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 слідчим було вилучено під час проведення огляду у ОСОБА_5 , вказані дії ОСОБА_5 попередньо кваліфіковано за ч. 1 ст. 369 КК України.

На думку слідчого, вилучений в ході огляду автомобіль відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні, що обґрунтовує застосування відносно нього заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту, оскільки наявний ризик його втрати, пошкодження, приховування тощо, що зашкодить кримінальному провадженню.

У судовому засіданні слідчий та прокурор клопотання підтримали у повному обсязі з підстав, зазначених у його мотивувальній частині, вказали, що автомобіль відповідає ознакам, визначеним ст. 98 КПК України та має доказове значення у кримінальному провадженні.

Володілець майна, що є предметом клопотання, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, до суду не з`явився. Слідчим у судовому засіданні повідомлено про заходи щодо забезпечення його явки у судове засідання, які належного результату не дали. На підставі ч. 1, 2 ст. 172 КПК України, слідчий суддя вважає за можливе провести розгляд клопотання за його відсутності.

Слідчий суддя, вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

З положень ч. 1 ст. 170 КПК України слідує, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу, а саме: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову (ч. 3 ст. 170 КПК України).

При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання надання накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Кваліфікаційні ознаки кримінального правопорушення в межах якого слідчий звернувся із клопотанням, визначені ч. 1 ст. 369 КК України.

Характер та обсяг доказів, що збираються стороною обвинувачення, мають відповідати фактичним обставинам справи та правовій кваліфікації кримінального провадження.

Так, предметом доказування за вказаних обставин та правової кваліфікації є факт пропозиції або обіцянки надання неправомірної вигоди, належними доказами яких є предмет злочину (неправомірна вигода, в даному випадку грошові кошти) та відомості, що підтверджують факт пропозиції або обіцянки його надання (відеозапис, матеріали НС(Р)Д, показання свідків, викладена у рукописній або електронній формі пропозиція або обіцянка, тощо). Предмет цього клопотання не є предметом злочину, згідно матеріалів клопотання та пояснень слідчого, прокурора не пропонувався в якості неправомірної вигоди та не містить будь-яких відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час цього кримінального провадження.

Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Формальне, неконкретизоване посилання слідчого на наявність у предмету клопотання ознак, передбачених ст. 98 КПК України, не підтверджено матеріалами клопотання, таким чином, застосування відносно нього арешту становитиме для володільця та власника індивідуальний, тобто такий, що виходить за межі усталеної практики доказування у відповідних кримінальних провадженнях та надмірний тягар, що порушуватиме ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Можлива шкода кримінальному провадженню у випадку незастосування арешту теж не доведена, оскільки, як вже було вказано, доказове значення предмету цього клопотання відсутнє, таким чином, воно є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 1-29, 131-132, 170-173, 309, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя, -

постановив:

У задоволенні клопотання слідчого СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000233 за ч. 1 ст. 369 КК України, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1