Дата документу 07.02.2019 Справа № 314/5254/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/223/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/5254/17Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 травня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 травня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Софіївська виправна колонія (№55)» про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, до Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого, який відбуває покарання у Державній установі «Софіївська виправна колонія (№55)», ОСОБА_7 надійшло клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 , оскільки він до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити, на погляд суду, про його виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений зазначає, що суддя першої інстанції не врахував, що він має 3 заохочення, бере участь у будівництві житлових приміщень для засуджених, по кримінальному провадженню, за яким його було засуджено, цивільного позову до нього не має, та разом з тим, проходить лікування від туберкульозу. Крім того, зазначає про порушення, яке мало місце під час проведення засідання комісії з приводу умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого, а саме те, що воно проводилось за відсутності голови спостережної комісії району, що суперечить вимогам закону. На підставі викладеного, не погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про сутність судового рішення та аргументи скарги; засудженого, який просив скасувати ухвалу районного суду та задовольнити його клопотання про умовно-дострокове звільнення; захисника, який підтримав апеляційну скаргу свого підзахисного, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати до ОСОБА_7 умовно-дострокове звільнення; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого, оскільки вважав, що останній не довів своє виправлення та перевиховання; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Сакського міськрайонного суду АР Крим від 23.02.2010 року за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 26.01.2016 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 02.12.2009 року по 11.05.2010 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання. При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України, виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно-корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду клопотання.

Як було встановлено судом, ОСОБА_7 з 26.06.2016 року перебуває на лікуванні в спеціалізованій туберкульозній лікарні при державній установі «Софіївська виправна колонія (№55)». За час відбування покарання засуджений характеризувався наступним чином: за сумлінну поведінку та ставлення до праці 3 рази заохочувався. За порушення встановлених законодавством заборон, притягувався до дисциплінарної відповідальності, за що мав 1 стягнення, яке погашене. На виробництві установи не працевлаштований в зв`язку з хворобою на туберкульоз. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Підтримує стосунки із засудженими як позитивної, так і негативної спрямованості. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. До виконання робіт із благоустрою установи ставиться не завжди задовільно. Відповідно до ст. 65 КВК України не бере участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Відповідно до ст. 123 КВК України не бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених. Відповідно до ст. 126 КВК України не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок. Відповідно до ст. 127 КВК України не бере участь у роботі самодіяльних організацій. Не входить до складу ради колективу засуджених. Відповідно до ст. 59 КВК України підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних розмов. Засуджений під час відбування покарання не перебуває на профілактичному обліку. За вироком суду позову не має.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що під час відбування покарання у державній установі «Софіївська виправна колонія (№55)» засуджений ОСОБА_7 протягом часу відбування покарання у період 2016-2018 років не був працевлаштований. Рішенням комісії установи від 30.12.2016 року засудженому відмовлено у застосуванні щодо нього умовно-дострокового звільнення як такому, що не довів своє виправлення.

Отже, засуджений ОСОБА_7 , як це слушно було зазначено судом, за весь час відбування ним покарання в ДУ «Софіївська виправна колонія (№55)» не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання.

Судова колегія звертає увагу на те, що відбуття засудженим певної частини строку покарання не є обов`язковою підставою для звільнення засудженого від подальшого відбування покарання, оскільки це є лише правом, а не обов`язком суду, а засуджений повинен довести своє виправлення та перевиховання сумлінною поведінкою і ставленням до праці протягом всього періоду знаходження у виправних установах.

Однією із обов`язкових умов для умовно-дострокового звільнення засудженого є саме доведення ним свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Під сумлінною поведінкою засудженого слід розуміти зразкове дотримання вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, відсутність порушень дисципліни, товариське ставлення до інших засуджених, а під сумлінним ставленням до праці участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього часу відбування покарання.

За відомостями, наданими адміністрацією державної установи «Софіївська виправна колонія (№55)», 10.12.2014 року, 16.03.2016 року та 30.12.2016 року комісією установи відмовлено ОСОБА_7 у застосуванні до нього заохочувальних норм, передбачених ст. 101 КВК України, ст. 82 та ст. 81 КК України відповідно, як такому, що не став на шлях виправлення та не довів своє виправлення.

До того ж, засуджений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі взагалі не навів жодного доводу на підтвердження того, що він довів своє виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці та заслуговує на застосування до нього заохочувальної норми у виді умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Доводи засудженого про те, що він має 3 заохочення, цивільний позов за кримінальним провадженням до нього відсутній та те, що він проходить лікування від туберкульозу, були враховані районним судом при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення.

Посилання засудженого в своїй апеляційній скарзі на те, що він бере участь у будівництві житлових приміщень для засуджених, не може бути підставою для умовно-дострокового звільнення, оскільки в сукупності з іншими даними ця обставина не свідчить про його виправлення та перевиховання. До того ж ці твердження засудженого ніякими доказами не підтверджуються.

Висновок районного суду про те, що до засудженого ОСОБА_7 не може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, належним чином обґрунтований, тому підстав для задоволення апеляційної скарги судова колегія не вбачає, оскільки на даний час відсутні переконливі дані, які б свідчили про виправлення засудженого ОСОБА_7 і слугували б підставою для його умовно-дострокового звільнення.

Отже, ухвала суду є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 травня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Софіївська виправна колонія (№55)» про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення, залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4