УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/402/19

Провадження №: 1-кс/755/213/19

"18" січня 2019 р.

м. Київ

слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю особи, що подала скаргу ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на рішення слідчого від 03.01.2019 про відмову у визнанні потерпілим у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.02.2018 за № 0001960, встановив :
Суть питання, що вирішується ухвалою
ОСОБА_3 звернувся зі скаргою до слідчого судді цього місцевого суду, в порядку ст. 303 КПК України, на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим, оскільки, на її переконання, вона винесена без належної перевірки обставин справи, недотримання вимог ст.ст. 9, 25, 110 вказаного Кодексу, а тому просить це рішення скасувати та зобов`язати слідчого визнати його потерпілим.
Позиція сторін
Особа, що подала скаргу в судовому засіданні останню підтримала, просила задовольнити з наведених у ній передумов.
Інші сторони у судове засідання, будучи повідомленими про нього згідно ст. 135 КПК України, не з`явилися, про поважні причини неявки регламентовані ст. 138 вказаного Кодексу не повідомили, однак слідчий суддя беручи до уваги положення ст.ст. 22, 26 вказаного Кодексу в частині того, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом та норми його ч. 3 ст. 306, яка регламентує, що неявка суб`єкта оскарження не перешкоджає розгляду провадження, з урахуванням строків розгляду скарг даного типу, вважає за можливе, у даному конкретному випадку, перейти до розгляду скарги по суті у відсутність вказаних сторін та дослідивши матеріали судового провадження, приходить до наступного.
Встановлені судом обставини
19.12.2018 до слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві звернувся ОСОБА_3 із клопотанням про визнання його як потерпілого у кримінальному провадженні № 0001960 від 22.02.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, оскільки йому внаслідок кримінального правопорушення завдано матеріальної та моральної шкоди.
Постановою слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_4 від 03.01.2019 було відмовлено у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, так як об`єктом посягання в даному випадку є суспільні відносини у сфері охорони порядку діяльності суду як органу правосуддя, що передбачає точне і своєчасне виконання його рішень. Також, можливо вчинене правопорушення має формальний склад злочину, а тому злочин вважається закінченим із моменту вчинення зазначеного у законі діяння та/або бездіяльності і настання матеріальних збитків для притягнення до кримінальної відповідальності за вказаний злочин не обов`язково.
Мотиви, з яких слідчий суддя виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався
Згідно ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.
Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.
За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.
Тобто, у силу норм ст. 55 указаного Кодексу, фізичній особі може бути відмовлено у визнанні потерпілим, якщо заява подана фізичною особою, якій кримінальним правопорушенням не завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, і все.
У даній ситуації, суб`єкт оскарження фактично відмовив у визнанні особі потерпілою з тієї підстави, що відсутня можливість визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення, однак така підстава ч. 5 ст. 55 КПК України не передбачена.
Як наслідок, сама постанова за своєю суттю не умотивована, як наслідок не відповідає вимогам ст. 110 КПК України.
Так, слідчий суддя, ураховує, що дійсно КПК допускає можливість відмови у визнанні особи потерпілим. Умовою для цього є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в ч. 1 ст. 55 КПК. «Очевидність та достатність» таких підстав є оціночним поняттям, яке визначається в кожному конкретному випадку, виходячи із обставин кримінального провадження і внутрішнього переконання особи, уповноваженої на визнання потерпілим, і може полягати, зокрема, у такому: очевидна відсутність події або складу кримінального правопорушення; відсутність шкоди з боку особи, яка подала відповідну заяву; очевидна відсутність причинного зв`язку між кримінальним правопорушенням і заподіяною шкодою; наявність завданої кримінальним правопорушенням шкоди іншого виду, ніж передбачено ч. 1 ст. 55 КПК (наприклад, заподіяння особі моральної шкоди як представнику певної частини суспільства; заподіяння моральної шкоди юридичній особі); неможливість визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення.
Разом з тим, у разі установлення факту неможливості визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення особа, яка приймає відповідне процесуальне рішення у будь-якому випадку має сформувати свої висновки у такий спосіб, що б вони кореспондувалися з нормами ч. 5 ст. 55 КПК України, адже таке процесуальне рішення є кінцевим фактично для особи у кримінальному провадженні, відповідно має бути умотивованим та зрозумілим, тобто відповідати критеріям законності, обґрунтованості і вмотивованості.
Адже, законним є рішення, ухвалене компетентним суб`єктом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цим критеріям оскаржуване рішення не відповідає.
Також, у абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02.07.2004 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів», указано, що вирішуючи питання про визнання особи потерпілим, особа, яка розглядає таке звернення має з`ясувати, яку конкретно шкоду заподіяно їй злочином (моральну, фізичну чи майнову), і зазначити це в постанові.
Указане залишилося поза увагою слідчого, як так оскаржуване процесуальне рішення не містить у собі інформації проте, чому указаних заявником доводів про завдання шкоди не достатньо для констатації факту її завдання.
За таких обставин, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга підлягає задоволенню з цього питання, а постанова скасуванню у світлі вищенаведених конкретних обставин справи.
Щодо вимоги зобов`язати слідчого визнати особу, яка подала скаргу потерпілим потерпілу, то остання не може бути задоволена, так як запропонований особою, яка подала скаргу спосіб захисту порушених прав не кореспондується з нормами ст.ст. 36, 307 КПК України, а тому застосований бути не може, так як не може сприйматися, як ефективний, бо статтею 307 вказаного Кодексу не передбачений.
Керуючись ст. ст. 303-307, 369-372, 376 КПК України слідчий суддя постановив :
скаргу задовольнити частково.

Постанову слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_4 від 03.01.2019 про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.02.2018 за № 0001960, скасувати.

В іншій частині у задоволенні скарги відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 09:30 год. 23.01.2019.

Слідчий суддя: ОСОБА_1