Справа № 643/5688/19
Провадження № 1-кс/643/2249/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.04.2019 м. Харків
Московський районний суду м. Харкова в складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
адвокат ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні Московського районного суду м. Харкова скаргу керівника ТОВ «АДДІМЕД» ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого щодо неповернення тимчасово вилученого майна,
встановив :
В провадженні СВ Московського ВП ГУНП в Харківській області знаходяться матеріали кримінального провадження, за ч.1 ст.319 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.03.2019 року за №0000049.
27.03.2019 року під час обшук приміщення розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 за місцем здійснення фактичної діяльності Медичного центру «Медико-консультативний кабінет» «АДДІМЕД» було вилучено перелік речей та документів, які належать скаржнику та підлягають поверненню останній.
Заслухавши думку адвоката, дослідивши матеріали, які надані слідчому судді на обґрунтування клопотання, матеріали кримінального провадження №0000049, приходжу наступного висновку.
27.03.2019 року, на підставі ухвали слідчого судді, під час обшук приміщення розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 за місцем здійснення фактичної діяльності Медичного центру «Медико-консультативний кабінет» «АДДІМЕД» було вилучено перелік речей та документів.
Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 12.04.2019 року, відмовлено в накладенні арешту на майно, яке було вилучене при проведенні обшуку 27.03.2019 року, в приміщенні розташованому на першому поверсі будинку №65 по Московському проспекту м. Харкова за місцем здійснення фактичної діяльності Медичного центру «Медико-консультативний кабінет» «АДДІМЕД» .
Згідно з ч. 1 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим кодексом.
Натомість, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Протоколу №7 ст.ст.2,4,6 до Конвенції» проголошує принцип верховенства права та поняття справедливого судового розгляду. Найбільш важливим серед принципів п.1 ст.6 є принцип рівності можливості. Як ви значив Європейський суд з прав людини у справі «Ноймайстер проти Австрії»(1968) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.
Твердження скаржника про те, що вилучене майно, належить ТОВ «АДДІМЕД» не підтверджено доказами на обґрунтування такої позиції особи, яка звернулась до слідчого судді зі скаргою.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Окрім цього, перелік майна, визначеній в скарзі є таким, який за своїми якісними характеристиками, із врахуванням обставин вчинення кримінального правопорушення може бути знаряддям злочину, або містити на собі сліди його вчинення.
Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
При цьому, всебічність, повнота й об`єктивність розслідування, означають, що в ході розслідування будь-якої кримінальної справи слідчий повинний ретельно перевіряти всі можливі загальні і часткові слідчі версії, по кожній з них досліджувати цілком всі істотні факти й обставини, виявляти й аналізувати по ним докази які викривають, так і докази, що виправдують, і при всьому цьому бути неупередженим, виходити тільки з інтересів встановлення об`єктивної істини, при цьому слідчий має виконати усі необхідні дії для з`ясування всіх обставин справи внаслідок велінь закону, не ставлячи здійснення цих дій у залежність від наявності чи відсутності прохання зацікавлених осіб, однак з дотриманням правил, встановлених ст.220 КПК України.
Відповідно до положень ст..223 КПК України, слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.
Так, поняття заходів кримінально-процесуального примусу включає в себе як заходи забезпечення кримінального провадження, так і окремі слідчі дії з елементами примусу. Майно, яке відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК, повинно вилучатися незалежно від того, хто є його власником, у кого й де воно знаходиться і чи має зацікавлена особа реальну можливість ним розпорядитися.
При розгляді клопотання, з урахуванням виконання слідчим вимог ст.100 КПК України, у слідчого судді відсутні об`єктивні та належні докази того, що майно, яке було вилучено під час проведення обшук, не може бути предметом та знаряддям вчинення кримінального правопорушення, що було об`єктом протиправних дій та згідно ч. 1 ст. 98 КПК України вилучене майно не матиме значення речового доказу у кримінальному провадженні.
Крім того, відповідно до частини сьомої статті 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, вважаються тимчасово вилученими. Отже, оскільки в ухвалі слідчого судді від 26.03.2019 року, надано дозвіл на вилучення вищезазначених речей і документів, останні не вважаються тимчасово вилученим майном.
Таким чином, слідчий суддя приходить висновку, що ОСОБА_4 шляхом наданого йому права порушення перед слідчим суддею питання щодо здійснення судового контролю щодо дотримання прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, лише висловлює свою категоричну незгоду з проведеними слідчими діями у кримінальному провадженні, яка не співпадає з його особистою думкою, та таку заяву на переконання слідчого судді, не можна визнати заявою щодо оскарження бездіяльності слідчого чи прокурора в розумінні положень ч.1 ст.303 КПК України та відповідно не є предметом судового контролю.
Приймаючи до уваги наведене, вважаю , що правові підстави для задоволення заяви відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтею 303 КПК України,
постановив :
Скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1