УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2018 року м. Київ
Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши матеріали клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000725 від 21.03.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 246 КК України -
ВСТАНОВИВ:
До слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва надійшло клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту з майна, а саме: автомобіля ЗИЛ 133 ГЯ, синього кольору, 1988 р.в. та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_4 , накладеного ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 квітня 2017 року.
Клопотання обгрунтовано тим, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000725 від 21.03.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.246 КК України, слідчим Ірпінського ВП ГУНП у Київській області, в ході проведення огляду місця події 21.03.2017, вилучено автомобіль ЗИЛ 133 ГЯ із д.н.з. « НОМЕР_2 », власником якого є ОСОБА_4 . На даний час, досудове розслідування по кримінальному провадженню №0000725 проводиться Слідчим управлінням ГУ НП в Київській області.
Крім того, арештований автомобіль ЗИЛ 133 ГЯ, синього кольору, 1988 року випуску, із реєстраційним номером НОМЕР_2 , який належить на праві користування ОСОБА_3 , не є об`єктом чи знаряддям злочину передбаченого ст. 246 КК України, оскільки його перебування в місці вирубки дерев не можливо констатувати та поєднувати із безпосередньо вирубкою, адже ОСОБА_3 виконував лише взяті на себе договірні зобов`язання з надання послуг із перевезення, а тому зазначений автомобіль не може містити сліди кримінального правопорушення. Разом з тим, заявник зазначає, що на даному етапі розслідування кримінального провадження, проведено допит ОСОБА_3 та слідчий експеримент шляхом відтворення місця події, а тому на даний час відсутні будь-які слідчі дії у кримінальному провадженні, зокрема, за участі арештованого автомобіля, що вказує на відсутність необхідності в утримуванні арештованого майна та підстав для неповернення вилученого автомобіля ЗИЛ 133 ГЯ.
Власник майна подав до суду заяву про розгляд клопотання без його участі, вимоги скарги підтримав.
Слідчий у судове засідання не з`явився, про дату та час засідання повідомлений належним чином.

Слідчий суддя, вивчивши матеріали клопотання, дійшов висновку про таке.
Як вбачається з матеріалів провадження, СУ ГУ НП у Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000725 від 21 березня 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 246 КК України.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 квітня 2017 року накладено арешт, зокрема, на автомобіль ЗИЛ 133 ГЯ, синього кольору, 1988 року випуску із д.н.з. « НОМЕР_3 », з маніпулятором та завантаженою у кузов деревиною у вигляді стовбурів дерев сосни, власником якого є ОСОБА_4 , а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_4 .
Як визначено в ухвалі Апеляційного суду Київської області від 06 квітня 2017 року, арешт накладено з метою збереження речових доказів, існування ризиків його передачі, відчуження, також слідчий суддя виходив з того, що вказане майно відповідає критеріям ст.98 КПК України.
Статтею 131 КПК України передбачено вичерпний перелік видів заходів забезпечення кримінального провадження,серед яких є арешт майна.
Відповідно з ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Як убачається з досліджених матеріалів, в межах даного кримінального провадження ОСОБА_3 не має статусу підозрюваного або обвинуваченого.
Положеннями ч.2 ст. 170 КПК України визначено, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року ,кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (ВП),заява №31107/96,п.58, ЕСНR 1999-ІІ.) Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції»,від 22 вересня 1994 року, Series A №296-А,п.42,та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99.пп.49-62,від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статі 1 Першого Протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»,пп.69 та 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються,та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п.50, Series A №98).
Під час судового розгляду встановлено, що з урахуванням наведених норм міжнародного права, недостатньо одного лише посилання слідчого на те, що майно є речовим доказом по даній справі, а тому таке майно нібито підлягає арешту. Оскільки, для вжиття такого суттєвого заходу обмеження прав особи як арешт, належного їй майна, має бути дотримано вищенаведені приписи кримінально процесуального законодавства, чітко визначені в ст.ст. 170 - 173 КПК України.
Викладені обставини свідчать, що ризики, що стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, а саме арешту зазначеного у клопотанні майна, яке належить на праві користуванні ОСОБА_3 , на час розгляду клопотання про скасування арешту майна відпали, що обґрунтовано матеріалами доданими до клопотання представником власника, тоді як слідчим, прокурором не наведено додаткових доводів в обґрунтування наявних ризиків, як підстави для подальшого втручання у права особи, юридичної особи, в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у правомірне володіння ОСОБА_3 належним йому майном на підставі зазначених обставин, оскільки судовим розглядом доведено, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.
У зв`язку з чим вважає доцільним скасувати арешт майна, накладений ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 квітня 2017 року, не вбачаючи потреби для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, а відтак клопотання представника ОСОБА_3 про скасування арешту майна підлягає задоволенню.
Разом з цим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересам та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Отже в даному випадку враховуючи вимоги розумності та співрозмірності обмеженого права та наслідки застосованого заходу з фабулою кримінального правопорушення, яке розслідується, слід дійти висновку про необхідність скасування застосованого заходу.
Враховуючи наведене, керуючись ст. 2, 8, 9, 16, 85, 98, 132, 170, 174 КПК України, слідчий суддя,
У Х В А Л И В :
Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000725 від 21.03.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 246 КК України- задовольнити.

Скасувати арешт на автомобіль ЗИЛ 133 ГЯ, синього кольору, 1988 року випуску із реєстраційним номером НОМЕР_3 з маніпулятором, який належить на право власності ОСОБА_4 накладений ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06.04.2017 року;
Скасувати арешт на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_4 , накладений ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06.04.2017 року;
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1