МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/812/182/19 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001230 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, неодруженого, непрацюючого, раніше неодноразово судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України (надалі КК України).

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_8 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги обвинуваченого.
Просить вирок скасувати, врахувати всі пом`якшуючі обставини та призначити більш м`яке покарання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
На підставі частини 5 статті 72 КК України, зараховано строк попереднього ув`язнення з 11 жовтня 2018 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги обвинуваченого.
Вважає, що призначене йому покарання є суворим.
Зазначає, що вину у вчиненому злочині визнає повністю, щиро розкаюється, активно сприяв слідству для встановлення істини у даній справі, викупив телефон з ломбарду та добровільно видав, потерпілий претензій майнового характеру не має.
На думку апелянта, йому повинно бути призначено покарання у виді обмеження волі.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом встановлено, що 17 березня 2018 року о 21:00 годині (точний час не встановлений) ОСОБА_6 , діючи повторно, знаходячись біля будинку № 37 по вул. Південній у м. Миколаєві, шляхом вільного доступу таємно викрав мобільний телефон марки «Lenovo A208t» ІМЕІ: НОМЕР_1 чорного кольору, вартістю 600,00 грн., який належить ОСОБА_9 , спричинивши останньому матеріальну шкоду на вказану суму та банківську картку «ПриватБанк», яка матеріальної цінності для потерпілого не представляє. Після чого з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційний скарзі, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає апеляційну скаргу обвинуваченого такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення та його кваліфікація за частиною 2 статті 185 КК України, апелянтом не оскаржується, а тому у відповідності до частини 1 статті 404 Кримінального процесуального кодексу України (надалі КПК України), суд апеляційної інстанції не переглядає.
Згідно з частиною 2 статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо-визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип законності, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.
Як слідує із рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004, справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до статті 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до вимог, викладених в пунктах 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Призначаючи покарання суд першої інстанції дотримався положень статей 50, 65, 66 КК України.
Врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, який відноситься до злочину середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, на шлях виправлення не став, не працює, характеризується посередньою, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття, та відсутність обстави, які обтяжують покарання.
Окрім того, суд першої інстанції врахував дані досудової доповіді і інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, згідно яких орган пробації, враховуючи високий ризик повторного вчинення кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства і окремих осіб вважав, що виправлення обвинуваченого можливо лише в місцях позбавлення або обмеження волі на певний строк.
Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк, який за даним видом є наближеним до мінімального за санкцією частини 2 статті 185 КК України, є вірним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З цими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

Суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання враховав його щире каяття, як обставину, яка пом`якшує покарання, а тому твердження апелянта з цього приводу є безпідставними.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на визнання ним вини у вчиненні злочину, активне сприяння слідству для встановлення істини у даній справі, добровільне відшкодування збитків потерпілому, відсутність у останнього претензій майнового характеру, його постійне проживання в цивільному шлюбі, як підстави для пом`якшення призначеного йому покарання, є не слушними, оскільки, хоча і не зазначені судом першої інстанції у вироку, разом з тим, враховуючи вид та строк призначеного покарання, виходячи з даних про його особу, зокрема кількість судимостей за вчинення корисливих, тяжких злочинів, його посередню характеристику, високий ризик повторного вчинення кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства і окремих осіб, вказані обставини не впливають на висновки суду першої інстанції щодо справедливості обраного обвинуваченому виду та розміру заходу примусу та порядку його відбування.
Істотних порушень норм КПК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.
З огляду на наведене, підстав для пом`якшення призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, у тому числі шляхом призначення покарання у виді обмеження волі, про що вказує апелянт, суд апеляційної інстанції не вбачає, у зв`язку з чим апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 376, 404, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в:

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими ОСОБА_6 , який тримаються під вартою, в той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали.

Головуючий