Ухвала

20 березня 2019 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5 ,

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, наухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 квітня 2016 року

відносноОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Переяслав-Хмельницького Київської області, у провадженні щодо застосування положень Закону України «Про амністію у 2014 році».

1. Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Прокурор у скарзі вимагає про скасування ухвали апеляційного суду із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вимогу мотивує неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, положень Закону України «Про амністію у 2014 році», оскільки до ОСОБА_6 не могли бути застосовані положення ст. 6 вказаного Закону щодо скорочення наполовину невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі, так як це положення стосується засуджених осіб, а ОСОБА_6 на час прийняття цього Закону засудженим не був. Крім того, стверджує про недотримання апеляційним судом вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).

2. Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
2.1 Судові рішення у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 .
2.1.1 Вирок суду першої інстанції
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2014 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років із конфіскацією майна, яке є його власністю; за ч. 3 ст. 362 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з розпорядженням грошовими коштами у фінансових установах, на строк три роки та з конфіскацією програмних і технічних засобів, за допомогою яких було здійснено несанкціоновані дії з інформацією, що є власністю засудженого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_6 визначено у виді позбавлення волі на строк сім років із конфіскацією майна, яке є його власністю, із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з розпорядженням грошовими коштами у фінансових установах, на строк три роки та з конфіскацією програмних і технічних засобів, за допомогою яких було здійснено несанкціоновані дії з інформацією, які є власністю засудженого.
У предявленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 200 КК України ОСОБА_6 виправдано у зв`язку з відсутністю складу злочину в його діях.

2.1.2 Ухвала суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року апеляційні скарги захисників та засудженого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції від 23 червня 2014 року відносно нього без зміни.

2.2 Судові рішення про застосування акта амністії відносно ОСОБА_6
2.2.1 Ухвала суду першої інстанції
Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 10 березня 2016 року клопотання засудженого ОСОБА_6 про застосування до нього положень Закону України «Про амністію у 2014 році» задоволено та скорочено наполовину невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі.

2.2.2 Ухвала суду апеляційної інстанції, рішення якого оскаржується
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 квітня 2016 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 10 березня 2016 року про задоволення клопотання засудженого та застосування до нього положень Закону України «Про амністію у 2014 році» без зміни.

3. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Прокурор у судовому засіданні суду касаційної інстанції підтримала касаційну скаргу прокурора, просила її задовольнити, наголошуючи на неправильному застосуванні положень Закону України «Про амністію у 2014 році», а також на те, що апеляційний суд доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, не перевірив належним чином та не спростував.

5. Мотиви та висновки Верховного Суду
На підставі пункту 4 параграфа 3 розділу 4 «Перехідні положення» Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційна скарга прокурора на ухвалу апеляційного суду відносно ОСОБА_6 , яка була подана та розгляд якої не було закінчено до набрання чинності цим Законом, передана до Касаційного кримінального суду Верховного Суду та розгляд якої має розпочатись спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цим Законом.
Касаційний розгляд у Верховному Суді вказаної касаційної скарги відкладався з огляду на направлення іншою колегією суддів до Великої Палати Верховного Суду кримінального провадження за касаційною скаргою, в якій порушені перед Судом питання щодо застосування норми права у подібних правовідносинах на стадії виконання вироку.
У цьому провадженні касаційну скаргу прокурором, як вказано вище, подано на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 квітня 2016 року, якою апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 10 березня 2016 року про задоволення клопотання засудженого та застосування до нього положень Закону України «Про амністію у 2014 році» без зміни.
Вказане клопотання засудженим про застосування до нього положень Закону України «Про амністію у 2014 році» подано під час відбування ним покарання, тобто в порядку ст. 539 КПК України.
Великою Палатою надалі ухвалено рішення щодо застосування норми у подібних правовідносинах.
Так, Велика Палата Верховного Суду постановою від 23 січня 2019 року закрила касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 18 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2016 року.
Відповідно до висновку щодо застосування норми права за цією постановою вбачається, що виходячи з положень п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України в редакції Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», право особи на касаційне оскарження судового рішення в кримінальному провадженні має обмежений характер та реалізується виключно у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України.

При цьому судові рішення щодо застосування амністії, ухвалені на стадії виконання вироку, не можуть бути оскаржені в касаційному порядку, оскільки у Кримінальному процесуальному кодексі України не передбачено право особи на їх касаційне оскарження.
З огляду на викладене, задля забезпечення єдності судової практики, погоджуючись в цілому з наведеним рішенням Великої Палати, Суд вважає, що підстав для розгляду вказаної касаційної скарги відсутні, оскільки касаційне оскарження судових рішень на стадії виконання вироку процесуальним законом не передбачено та не порушуватиме прав сторони провадження через можливість встановлення таких обмежень для розгляду касаційним судом проваджень відповідного рівня значущості.

Керуючись статтями 433, 434 КПК України, пунктами 4, 5, 6 § 3 «Перехідні положення»розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд

у х в а л и в:

Касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 квітня 2016 року відносно ОСОБА_6 закрити.
Ухвала Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3