Ухвала
Іменем України
20 березня 2019 р.

м. Київ
Провадження № 51-1336 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2018 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Хотинського районного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Вирішено питання про речові докази та судові витрати.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2018 року вказаний вирок залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 16 липня 2018 року, приблизно о 12.40 год., керуючи технічно справним автомобілем «Renault Kango» рухався по дорозі «Житомир-Чернівці» зі сторони м. Хотин в напрямку м. Чернівці зі швидкістю 90 км/год., що перевищує допустиму швидкість наданій ділянці дороги. Наближаючись до 312 км.+800 м. вказаної дороги ОСОБА_4 проявив неуважність до дорожньої обстановки, маючи можливість вчасно виявити небезпеку для руху, не вжив заходів для зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди і допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_5 , яка перебувала на межі правого краю дороги в нерухомому положенні, тримаючи велосипед в руках. Внаслідок даної ДТП потерпілій ОСОБА_5 спричинено тілесні ушкодження, від яких вона померла.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вважає, що суд не навів достатніх мотивів для звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України та не врахував тяжких наслідків вчинення злочину.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюється.

Що ж стосується доводів прокурора про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
У силу ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання з застосуванням положень ст. 75 КК України.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, при призначенні покарання, суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до тяжких, дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно.
За відсутності обставин, що обтяжують покарання судом визнано пом`якшуючими обставинами щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування збитків та надання медичної допомоги потерпілій безпосередньо після вчинення злочину.
Також судом взято до уваги досудову доповідь органу пробації за місцем проживання ОСОБА_4 згідно з якою ризик повторного вчинення кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства оцінюється як низький.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції призначив засудженому покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Разом із тим, зважаючи на ставлення ОСОБА_4 до наслідків своїх протиправних дій, враховуючи конкретні обставини вчинення злочину, інформацію, надану органом пробації, наявність обставин, що пом`якшують покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого без позбавлення волі, а тому на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, який є достатнім для того, щоб ОСОБА_4 в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не убачає. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі прокурора.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.Стосовно доводів, викладених в апеляції прокурора, аналогічних доводам у його касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви їх необґрунтованості,з якими погоджується й колегія суддів.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора і вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3