КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 - ОСОБА_3
за участю секретаря - ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0001834 за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року, яким
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Алчевськ, Луганської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 383 КК України, і виправданий у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 383 КК України вчинене ОСОБА_7 ,
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А :
Органами досудового розслідування, згідно обставин, викладених в обвинувальному акті, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що приблизно у червні 2013 року, точного часу та дату органом досудового розслідування не було встановлено, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на заволодіння шляхом обману майном ОСОБА_10 в особливо великих розмірах.
Так, ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що ОСОБА_10 був затриманий в Республіці Іспанія за підозрою у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, розраховуючи, що усе належне йому рухоме майно (автомобіль марки «BMW Х-6» номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіль марки «Lexus LX 570» номер шасі НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 ), та нерухоме майно (житлові й нежитлові приміщення), яке перебуває на праві власності ОСОБА_10 , фактично ніким не контролюється та ніхто не забезпечує його схоронність, маючи достатні підстави вважати, що ОСОБА_10 тривалий час не буде повертатись до України, подав до Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві підроблену розписку, виготовлену невстановленою досудовим розслідуванням особою, відповідно до якої ОСОБА_10 , начебто, отримав у борг від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 10000000 гривень.
Як стверджується в обвинувальному акті, з метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_7 , 13 червня 2013 року, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про кримінальне правопорушення за ст. 383 КК України, подав до прокуратури Подільського району м. Києва заяву про вчинення кримінального правопорушення, в якій зазначив вигадані обставини, а саме, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом зловживання довіри, заволодів його грошовими коштами в розмірі 10000000 гривень.
В подальшому з даного приводу прокуратурою Подільського району м. Києва внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000312 від 14 червня 2013 року з попередньою правовою кваліфікацією вчиненого злочину за ч. 4 ст. 190 КК України.
У своїй заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 зазначив, що 14 вересня 2012 року ОСОБА_10 звернувся до нього із проханням надати у борг кошти в розмірі 10000000 гривень та пообіцяв повернути їх в термін до 14 квітня 2013 року. Своїх зобов`язань в зазначений термін ОСОБА_10 , начебто, не виконав, причин невиконання не повідомив. В якості підтвердження надання позики ОСОБА_7 надав завідомо підроблену розписку ОСОБА_10 від 14 вересня 2012 року із наявними підписами останнього та свідків передачі коштів ОСОБА_11 ОСОБА_12 ..
Відповідно до висновку експерта, за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи № 8017 від 12 вересня 2013 року, підпис ОСОБА_10 на розписці від 14 вересня 2012 року виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою із наслідуванням підпису ОСОБА_10 ..
Крім того, за результатами повторно призначеної почеркознавчої експертизи, проведення якої доручено експертам КНДІСЕ, за № 93/94/14-32 від 26 лютого 2014 року, підпис ОСОБА_10 на розписці від 14 вересня 2012 року виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою, із наслідуванням підпису ОСОБА_10 .
Таким чином, згідно висновків обвинувального акту, своїми умисними діями, які виразились у завідомо неправдивому повідомленні про вчинення злочину, поєднаному із обвинуваченням особи в особливо тяжкому злочині із штучним створенням доказів обвинувачення ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 2 cт. 383 КК України.

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 383 КК України, і виправданий у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 383 КК України, вчинене ОСОБА_7 , оскільки невстановлені докази його винуватості.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_13 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 383 КК України, та призначити йому покарання за даний злочин у виді 2-х років позбавлення волі.
Вимоги апеляційної скарги прокурор обґрунтовує тим, що судом неправильно проведено оцінку доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, допущено їх викривлення.
Так, апелянт звертає увагу на те, що потерпіла ОСОБА_14 в судовому засіданні дала показання, що з обвинуваченим ніяких відносин не мала, про нього їй стало відомо від представників органу внутрішніх справ, а побачила його вперше вже під час розгляду справи в суді.
Також, прокурор зазначає в апеляційній скарзі про те, що судом не прийнято до уваги показання потерпілої, якими підтверджується факт штучного створення ОСОБА_7 доказів, що спростовує факт перебування ОСОБА_10 у місці отримання коштів та написання відповідної розписки.
Окрім того, показання потерпілої підтверджують факт відсутності будь-яких суспільних чи ділових зв`язків ОСОБА_10 з ОСОБА_7 , що вказує на неправдивість обставин, викладених у заяві про вчинення злочину від 13 червня 2013 року, поданої до прокуратури Подільського району м. Києва.
Також прокурор наголошує на тому, що судом безпідставно не взято до уваги заяву про вчинення кримінального правопорушення від 13 червня 2013 року, подану до прокуратури Подільського району м. Києва від імені ОСОБА_7 , у зв`язку з тим, що уповноважена особа не встановила особу заявника та не попередила про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 383 КК України. Однак, нормами КПК України передбачений обов`язок беззаперечного внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення та початку досудового розслідування. Будь-яких норм щодо перевірки особи-заявника не встановлено.
Крім того, прокурор зазначає, що судом безпідставно та необґрунтовано визнано недопустимими доказами копії протоколів допиту ОСОБА_7 в якості потерпілого від 20 червня 2013 року та 3 березня 2014 року, та в якості свідка від 12 червня 2013 року, у зв`язку з вимогами ст. 95 КПК України, оскільки, враховуючи специфіку кримінального провадження та кваліфікацію діяння, у вказаному випадку слід застосовувати положення ст. 99 КПК України та розглядати вказані протоколи як вид речових доказів документи, а викладена в них інформація вказує на факт подання завідомо неправдивої заяви про вчинення кримінального правопорушення від 13 червня 2013 року саме ОСОБА_7 , оскільки зміст заяви та показів ідентичний.
Окрім того, вказані протоколи підтверджують факт штучного створення доказів ОСОБА_7 , а саме підробленої розписки ОСОБА_10 .
На думку апелянта, судом також недостатньо враховані висновки експертиз № 8017 від 12 вересня 2013 року та № 93/94/14-32 від 26 лютого 2014 року, та письмові пояснення ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, думку ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним, дослідивши матеріали кримінального провадження та під час апеляційного розгляду за клопотанням прокурора повторно докази у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно до ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

За змістом ст. 373 КПК України, в разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок.
Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було ОСОБА_7 висунуто обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав належну оцінку кожному з них в їх сукупності та у взаємозв`язку.
Так, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у завідомо неправдивому повідомленні про вчинення злочину, поєднаного із обвинуваченням особи в особливо тяжкому злочині із штучним створенням доказів обвинувачення кримінальному порушенні, передбаченому ч. 2 ст. 383 КПК України.

Об`єктивна сторона злочину полягає у завідомо неправдивому повідомленні суду, прокурору, слідчому або органу дізнання про вчинення злочину.

Відповідно до положень ч. 1 ст.. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на прокурора.

При цьому, згідно до ст.. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, а слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з принципом безпосередності дослідження показань, речей та документів, закріпленого ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження отримує усно, та відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

З показань ОСОБА_7 в суді першої інстанції, які він підтримав під час апеляційного розгляду, вбачається, що вину в інкримінованому йому злочині, вказавши, що 13 червня 2013 року він на прийомі у прокуратурі Подільського району не був, заяви про вчинення злочину ОСОБА_10 не подавав, про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України не попереджався, заяви не підписував, що підтверджує висновок судової почеркознавчої експертизи. Хто підготував, підписав та подавав заяву до прокуратури, він не знає.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження і знайшло своє відображення у вироку суду, на обґрунтування винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 383 КК України, сторона обвинувачення послалася на показання потерпілої та письмові докази у справі.

Так, відповідно до показань потерпілої ОСОБА_14 в суді першої інстанції, вона з обвинуваченим ніяких відносин не мала, про нього їй стало відомо від представників органу внутрішніх справ, а побачила його вперше вже під час розгляду справи в суді.
З ОСОБА_10 вона перебувала в фактичних шлюбних відносинах з 2007 року. Спільних дітей та спільного майна не мали. Будовський ОСОБА_15 проживав за кордоном, але доволі часто приїжджав в Україну. В період часу з 2010 року до 2013 року він проживав в Україні, Голандії, ОСОБА_16 . На території України він проживав на підставі посвідки, отриманої в ОВІР Голосіївського району в м. Києві. В день отримання посвідки вона його супроводжувала, однак, не була присутня в службовому кабінеті при її видачі. Їй відомо про існування двох посвідок на ім`я ОСОБА_10 , на одній з яких вклеєна фотографія іншої особи, однак, причин цього факту пояснити не може, стверджуючи, що ОСОБА_10 в той час перебував за межами України. Зазначила також про те, що ОСОБА_10 за родом своєї діяльності займався інтернет-комунікаціями.
У власності ОСОБА_10 не було власного транспортного засобу, оскільки автомобілі марки «BMW Х-6» та «Lexus LX 570» були придбані в кінці 2012 року - на початку 2013 року. Першу квартиру на своє ім`я ОСОБА_10 придбав до 14 вересня 2012 року, друга квартира та офісне приміщення були придбані в першій половині 2013 року. Вказані квартири, офісне приміщенні та автомобіль марки «BMW Х-6» купувались в її присутності, а автомобіль марки «Lexus LX 570» був придбаний помічником ОСОБА_10 . Яким чином та якими сумами надходили грошові кошти на рахунок ОСОБА_10 в Україні, їй невідомо. Пам`ятає лише про отримання ним готівки в сумі 140 000 доларів США у приміщенні Укрсоцбанку.
Приблизно за два тижні до 14 вересня 2012 року ОСОБА_10 прилетів в Україну. В цей день вони вдвох були у її, Березацької, рідні, і ОСОБА_10 нікуди не відлучався в цей день, про що можуть підтвердити її рідні. В кінці травня 2013 року ОСОБА_10 був затриманий в Іспанії, а в подальшому етапований до США, оскільки обвинувачувався у вчиненні злочину. Одного разу в поштовій скринці за місцем проживання ОСОБА_10 нею була виявлена судова повістка із зазначенням дати судового слухання та копією розписки, з якої вбачалось, що ОСОБА_10 позичив ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 10 млн. гривень. Вказані документи вона передала захиснику. В подальшому була проведена експертиза та з`ясувалось, що підпис на розписці не є підписом ОСОБА_10 . Внаслідок того, що ОСОБА_7 в судовому порядку намагався накласти арешт на майно її цивільного чоловіка, вона, маючи довіреність від останнього, переоформила всю нерухомість на своїх батьків. Автомобіль «Lexus LX 570» був викрадений з паркінгу, а «BMW Х-6» , який разом з документами перебував у користуванні помічника ОСОБА_10 - ОСОБА_17 , зі слів останнього, був у нього відібраний силою невідомими чоловіками. По даним обставинам проводиться досудове розслідування.
Потерпіла наголосила на тому, що вона особисто знала всіх знайомих свого цивільного чоловіка в м. Києві, однак, про ОСОБА_7 від нього ніколи не чула. Вже під час розгляду справи їй стало відомо, що ОСОБА_7 давно знає помічника ОСОБА_10 - ОСОБА_17 , а також про те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_11 були друзями ОСОБА_7 , в присутності яких, нібито, надавалась розписка про отримання її цивільним чоловіком від ОСОБА_7 грошових коштів. За час перебування ОСОБА_10 під вартою в Іспанії, вона відвідувала його, тому може стверджувати, що при зустрічі він категорично заперечував як особисте знайомство з ОСОБА_7 , так і факт позичання останнім грошових коштів. На сьогоднішній день ОСОБА_10 відбуває покарання в США.

Зі змісту копій протоколів допиту ОСОБА_7 в якості потерпілого від 20 червня 2013 року в межах кримінального провадження № 0000312 від 14 червня 2013 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та в якості свідка від 12 червня 2013 року в межах кримінального провадження № 0005115 від 5 червня 2013 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, вбачається, що ОСОБА_7 детально вказав обставини про передачу ОСОБА_10 грошей в сумі 10 млн. гривень 14 вересня 2012 року приблизно о 14-00 годині, зазначивши, що ОСОБА_10 підписав власноручно розписку, яка була підготовлена ОСОБА_7 у надрукованому виді, відповідно до якої ОСОБА_10 зобов`язувався повернути вказані грошові кошти не пізніше квітня 2013 року (ас.141-143, 148-153 т.2).
Зі змісту копії протоколу додаткового допиту потерпілого від 3 березня 2014 року в межах кримінального провадження № 0005115 від 5 червня 2013 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_7 підтвердив раніше надані показання, додатково зазначивши, що тривалий час користується номерами мобільних операторів, як НОМЕР_5 та НОМЕР_6 , а серед номерів мобільного оператора ОСОБА_10 йому відомі НОМЕР_7 та НОМЕР_8 (ас. 144-147 т.2).

З копій пояснень ОСОБА_10 від 5 липня 2013 року та його заяви від 5 липня 2013 року вбачається, що доручення від 3 червня 2013 року щодо розпорядження автомобілями марки «BMW-Х6» та марки «LEXUS LX 570», він не видавав, оскільки 11 травня 2013 року покинув територію України та не повертався. Всі дії, пов`язані з перереєстрацією вищевказаних транспортних засобів, вважає незаконними та такими, що порушують право власності. Крім цього, ОСОБА_10 зазначив, що ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_18 він не знає, розписка, яка долучена до позову, є підробленою ( ас. 195, 199, 203 т.2, ас. 74 т. 3).

Відповідно до копії протоколу допита свідка ОСОБА_12 від 3 березня 2014 року, допитаного в межах кримінального провадження № 0005115 від 5 червня 2013 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, він був присутнім під час передачі грошових коштів ОСОБА_10 (ас. 174-177 т.2).

З заяви від імені ОСОБА_7 , поданої 13 червня 2013 року до прокуратури Подільського району м. Києва на ім`я прокурора про вчинення кримінального правопорушення вбачається, що 14 вересня 2012 року ОСОБА_10 , зловживаючи його довірою, ввівши в оману щодо своїх істинних намірів, заволодів його грошовими коштами в розмірі 10 млн.грн., в зв`язку з чим просив внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення правопорушення, передбаченого ч. 4 ч. 190 КК України (ас. 215-216 т. 3).
Відповідно до вказаних до заяви додатків, до неї долучені: розписка від 14 вересня 2012 року, заява про забезпечення позову, позовна заява про стягнення боргу, тимчасова посвідка на постійне місце проживання ОСОБА_19 , договори купівлі продажу.

З копії постанови прокурора про виділення матеріалів в окреме провадження від 20 березня 2014 року вбачається, що з матеріалів закритого кримінального провадження № 0005115, внесеного до ЄРДР 5 червня 2013 року, виділені для повного та об`єктивного проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0001834 від 20 березня 2014 року копії документів: копія протоколу допиту свідка ОСОБА_12 від 3 березня 2014 року, копія протоколу допиту свідка ОСОБА_20 від 26 червня 2013 року, копія протоколу допиту потерпілої ОСОБА_14 від 8 серпня 2013 року, копії протоколів допиту свідка ОСОБА_11 від 20 червня 2013 року та 23 серпня 2013 року, копія протоколу допиту свідка ОСОБА_7 від 12 червня 2013 року, копія заяви ОСОБА_7 від 3 березня 2014 року, копія заяви про вчинення кримінального правопорушення, копія позовної заяви про стягнення суми боргу, копія розписки ОСОБА_10 , копія висновку експерта № 93/94/14-32 від 26 лютого 2014 року, копія тимчасової посвідки ОСОБА_10 , копія протоколу допиту потерпілого ОСОБА_7 від 20 червня 2013 року, копія довідки від 27 червня 2013 року, копія форми № 1 на ім`я ОСОБА_7 (ас. 118-121 т.2).

З наявної в матеріалах кримінального провадження копії позовної заяви від 5 червня 2013 року до Подільського районного суду м. Києва, вбачається, що ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просив стягнути з ОСОБА_10 грошові кошти в розмірі 10 млн. гривень. Окрім цього, до позову долучено копію розписки ОСОБА_10 про отримання ним грошових коштів від 14 вересня 2012 року (ас. 239-240, 58 т.3).

З копії висновку експерта № 8017 від 12 вересня 2013 року вбачається, що підпис від імені ОСОБА_10 на розписці від 14 вересня 2012 року виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_10 (ас. 63-65, 86-90 т.3).

Відповідно до копії висновку експерта КНДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 93/94/14-32 від 26 лютого 2014 року, призначеної під час судового розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_7 , підпис від імені ОСОБА_10 в графі навпроти запису цього прізвища в розписці від 14 вересня 2012 року виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою з наслідуванням його підпису (ас. 66-69 т.3).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2014 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про стягнення боргу залишено без розгляду на підставі заяв представника позивача ОСОБА_21 від 28 березня 2014 року та 22 квітня 2014 року про залишення позову без розгляду (ас. 139-140 т.2, ас. 60 т. 3).

Як вбачається з рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2014 року, позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про визнання договору позики, посвідченого розпискою від 14 вересня 2012 року, недійсним задоволено, вказаний договір позики визнано недійсним (ас. 70 т.3).

Зі змісту протоколу огляду від 2 лютого 2014 року вбачається, що слідчим проведено огляд каналів зв`язку ПрАТ «МТС Україна» щодо дати, часу вхідних і вихідних телефонних з`єднань номерів НОМЕР_5 (номеру, яким користувався ОСОБА_7 ) та НОМЕР_9 за період часу з 13 вересня 2012 року по 15 вересня 2012 року, та встановлено, що номерний ресурс НОМЕР_5 в період часу з 11 години 34 хвилин до 14 години 14 хвилин, а номерний ресурс НОМЕР_10 в період часу з 11 години 13 хвилин до 14 години 17 хвилин, 14 вересня 2012 року не мали з`єднань за допомогою базових станцій, що обслуговують територію за адресою: м. Київ, вул. Малопідвальна, 3, яка, за твердженнями ОСОБА_7 , є місцем передачі грошових коштів (ас. 154-156, 164-168 т.2).

З протоколу огляду від 2 лютого 2014 року вбачається, що слідчим проведено огляд каналів зв`язку ТОВ «Астеліт»» щодо дати, часу вхідних і вихідних телефонних з`єднань номеру НОМЕР_11 за період часу з 13 вересня 2012 року по 15 вересня 2012 року, та встановлено, що номерний ресурс НОМЕР_11 в період часу з 11 години 49 хвилин до 15 години 24 хвилин, 14 вересня 2012 року не мали з`єднань за допомогою базових станцій, що обслуговують територію за адресою: м. Київ, вул. Малопідвальна, 3, яка, за твердженнями ОСОБА_7 , є місцем передачі грошових коштів (ас. 157-163, 169-173 т.2).

Судом досліджений повний витяг з Єдиного реєстру довіреностей (на запит особи, щодо якої вчинено нотаріальну дію), з якого вбачається, що ОСОБА_10 протягом часу з 30 березня 2012 року по 3 червня 2013 року видавались довіреності на ім`я ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , ОСОБА_14 та ОСОБА_24 , ОСОБА_25 на представництво його інтересів; на ім`я ОСОБА_14 на користування та розпорядження індивідуальним сейфом, майном, представництва інтересів та розпорядження майном; на ім`я ОСОБА_20 , ОСОБА_26 на розпорядження нерухомим майном; на ім`я ОСОБА_14 про передоручення; 2 довіреності на ім`я ОСОБА_18 щодо користування та розпорядження двома автомобілями з правом продажу, передоручення повноважень третім особам та виїзду за кордон; про видачу довіреності ОСОБА_27 на ОСОБА_14 щодо всього нерухомого майна в порядку передоручення (ас. 138-142, 178-187 т. 2).

З копії заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2014 року вбачається, що судом задоволено позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_18 про визнання довіреностей недійсними, та визнано недійсними довіреності від 3 червня 2013 року, видані від імені ОСОБА_10 на ім`я ОСОБА_18 на користування та розпорядження автомобілями «BMW Х-6» та «Lexus LX 570» (ас. 192-194, 188-189, т. 2).

Відповідно до відомостей, викладених в наявній в матеріалах кримінального провадження копії листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 9 липня 2013 року за № 15157 (И-2013) у власності ОСОБА_10 перебували об`єкти нерухомого майна - квартира АДРЕСА_3 ; квартира АДРЕСА_4 ; квартира АДРЕСА_5 .

Згідно з інформацією по тимчасовому доступу до документів, ОСОБА_7 протягом часу в період з 4 вересня 2011 року до 27 жовтня 2012 року неодноразово перетинав кордон України, відвідуючи різні країни.

Стороною захисту суду надана відповідь керівника Робочого апарату Укрбюро Інтерполу від 17 квітня 2015 року, відповідно до якої станом на 16 квітня 2015 року ОСОБА_10 в міжнародному розшуку не значиться. Листування між РА Укрбюро Інтерполу та іншими країнами-учасниками МОКП Інтерпол щодо вказаної особи не здійснювалося (ас. 87 т.2).

Проаналізувавши та оцінивши всі надані суду сторонами кримінального провадження докази в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, розглянувши кримінальне провадження по суті, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого та потерпілу, встановивши, що ні сторона обвинувачення, ні сторона захисту не бажають проводити допити свідків, яких вжитими можливими згідно вимог КПК України заходами, забезпечити в судове засідання не вдалось, дослідивши запропоновані докази, перевіривши доводи учасників процесу, з`ясувавши у них, чи всі докази подані ними на підтвердження своїх доводів, суд першої інстанції прийшов до переконання, що вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 383 КК України, не доведено, у зв`язку з чим по пред`явленому обвинуваченню визнав ОСОБА_7 невинуватим та виправдав, і з таким висновком суду погоджується й колегія суддів.

Так, аналізуючи та оцінюючи показання потерпілої ОСОБА_14 , суд першої інстанції вказав про те, що з показань потерпілої вбачається, що вона підтвердила посилання в обвинувальному акті на факт затримання ОСОБА_10 в Республіці Іспанія за підозрою у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення та перебування у його власності майна. Разом з тим, щодо розписки від імені ОСОБА_10 від 14 вересня 2012 року, яка була долучена до заяви про вчинення злочину і розцінюється стороною обвинувачення як «штучно створений доказ обвинувачення особи у вчиненні особливо тяжкого злочину», потерпіла зазначила, що їй стало відомо про неї лише в кінці травня 2013 року.
Показання потерпілої ОСОБА_14 визнані судом першої інстанції належним та допустимим доказом у кримінальному провадженні, оскільки вони не викликають сумнівів у їх достовірності, отримані безпосередньо в судовому засіданні та підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано не поклав їх в основу обвинувального вироку, оскільки у вказаних показаннях відсутні будь-які дані, що сприймалися нею особисто і вказували б на обставини вчинення завідомо неправдивого повідомлення про вчинення злочину, поєднаного із обвинуваченням особи в особливо тяжкому злочині із штучним створенням доказів обвинувачення, тобто не можуть підтвердити винуватість ОСОБА_7 по пред`явленому обвинуваченню, а також спростувати наведені ним під час судового розгляду справи доводи власної невинуватості вказані показання
З огляду на встановлені обставини, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що показання потерпілої вказують на неправдивість обставин, викладених у заяві про вчинення злочину від 13 червня 2013 року, поданої до прокуратури Подільського району м. Києва, та підтверджують факт штучного створення ОСОБА_7 доказів, є безпідставними.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимими доказами копії протоколів допиту ОСОБА_7 в якості потерпілого від 20 червня 2013 року, від 3 березня 2014 року та в якості свідка від 12 червня 2013 року , враховуючи положення ст. 95 КПК України, а також з огляду на те, що слідчим під час проведення допиту ОСОБА_7 не з`ясовувались питання, які мають доказове значення в межах пред`явленого останньому обвинувачення, зокрема, чи безпосередньо ОСОБА_7 була подана заява про вчинення кримінального правопорушення від 13 червня 2013 року, чи попереджався він про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину.

Окрім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано визнані неналежними доказами у справі показання свідка ОСОБА_12 , які зазначені в копії протоколу допиту останнього, та пояснення, викладені ОСОБА_10 в поясненнях та в заяві, оскільки вони не містять будь-яких даних, які б вказували на обставини вчинення саме ОСОБА_7 завідомо неправдивого повідомлення про вчинення злочину, поєднаного із обвинуваченням особи в особливо тяжкому злочині із штучним створенням доказів обвинувачення, тобто не можуть підтвердити винуватість ОСОБА_7 по пред`явленому обвинуваченню.
Також показання свідком ОСОБА_28 надавались слідчому під час досудового розслідування в межах іншого кримінального провадження, безпосередньо судом вказана особа в даній справі по суті пред`явленого обвинувачення не допитувалась, у зв`язку з чим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано визнав копію протоколу допиту свідка ОСОБА_12 і недопустимим доказом.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано визнано неналежним доказом у провадженні заяву від імені ОСОБА_7 , оскільки з даного доказу не вбачається того факту, що уповноважена на прийняття таких заяв особа встановила особу заявника, а також те, на підставі чого вона пересвідчилась, що це є саме ОСОБА_7 .
Також з вищезазначеного документу не вбачається, що особу заявника було попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину з обвинуваченням поєднаного із обвинуваченням особи в особливо тяжкому злочині із штучним створенням доказів обвинувачення.
Окрім того, відповідно до висновку №№ 13069/13070/16-32 від 21 грудня 2016 року за результатами призначеної судом та проведеної в ході судового розгляду даного кримінального провадження почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_7 зліва від друкованого напису « ОСОБА_7 » на лицевій стороні другого аркуша оригіналу Заяви про вчинення кримінального правопорушення, адресованій прокурору Подільського району м. Києва та зареєстрованої в прокуратурі Подільського району м. Києва 13 червня 2013 року за № 2606вх1129, виконаний рукописним способом без використання попередньої технічної підготовки та технічних засобів не ОСОБА_7 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_7 (ас. 57-66 т. 5).
За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи до уваги висновок експерта № 13069/13070/16-32 від 21 грудня 2016 року, як належний та допустимий доказ та який спростовує причетність обвинуваченого до підписання вказаної заяви про вчинення кримінального правопорушення, дійшов обґрунтованого висновку, що такий доказ, як заява про вчинення кримінального правопорушення, адресованій прокурору Подільського району м. Києва та зареєстрованої в прокуратурі Подільського району м. Києва 13 червня 2013 року за № 2606вх1129, не може бути покладений в основу обвинувального вироку щодо нього.

Суд першої інстанції, проаналізувавшиписьмові докази, а саме: постанову прокурора про виділення матеріалів в окреме провадження від 20 березня 2014 року, копію позовної заяви від 5 червня 2013 року до Подільського районного суду м. Києва з долученою копією розписки ОСОБА_10 про отримання грошових коштів від 14 вересня 2012 року, копію висновку експерта № 8017 від 12 вересня 2013 року, копії висновку експерта КНДІСЕ № 93/94/14-32 від 26 лютого 2014 року, копію рішення Святошинського районного суду м. Києва, визнав їх належними та допустимими доказами, оскільки вони отримані в порядку, визначеному КПК України, а інформація, яка міститься в них, має значення для даного кримінального провадження, оскільки стосується розписки, яка згідно обвинувального акту розцінюється стороною обвинувачення як «штучно створений доказ обвинувачення осіб у вчиненні особливо тяжкого злочину».

Проте, у зв`язку з тим, що в них відсутні будь-які фактичні дані, які б вказували на обставини вчинення пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення у завідомо неправдивому повідомленні про вчинення злочину, поєднаного із обвинуваченням особи в особливо тяжкому злочині із штучним створенням доказів обвинувачення, дійшов висновку, що вказані докази не підтверджують винуватість ОСОБА_7 по пред`явленому обвинуваченню, а також не спростовують наведені ним під час судового розгляду справи доводи власної невинуватості, дійшов висновку, що вказані докази не можуть бути покладені в основу обвинувального висновку.
Колегія суддів частково погоджується з даним висновком суду, оскільки постанова прокурора про виділення матеріалів в окреме провадження від 20 березня 2014 року, копія протоколу допиту свідка ОСОБА_12 від 3 березня 2014 року, копія протоколу допиту свідка ОСОБА_20 від 26 червня 2013 року, копія протоколу допиту потерпілої ОСОБА_14 від 8 серпня 2013 року, копії протоколів допиту свідка ОСОБА_11 від 20 червня 2013 року та від 23 серпня 2013 року, копія протоколу допиту свідка ОСОБА_7 від 12 червня 2013 року, копія заяви ОСОБА_7 від 3 березня 2014 року, копія заяви про вчинення кримінального правопорушення, копія позовної заяви про стягнення суми боргу, копія розписки ОСОБА_10 , копія висновку експерта № 93/94/14-32 від 26 лютого 2014 року, копія тимчасової посвідки ОСОБА_10 , копія протоколу допиту потерпілого ОСОБА_7 від 20 червня 2013 року, копія довідки від 27 червня 2013 року, копія форми № 1 на ім`я ОСОБА_7 , отримані з порушенням вимог КПК України, а тому вказані докази є недопустимими з таких підстав.
Так, в матеріалах кримінального провадження наявна постанова про закриття кримінального провадження від 30 вересня 2013 року, з якої вбачається, що СВ Печерським РУ ГУМВС України в м. Києві розпочато кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_14 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченного ч.2 ст. 190 КК України.

8 липня 2013 року вказане кримінальне провадження передане за підслідністю до Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві.
14 червня 2013 року СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві розпочато досудове розслідування № 0000312 за заявою ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України.
30 липня 2013 року кримінальні провадження № 0005115 від 5 червня 2013 та № 0000312 від 14 червня 2013 об`єднані у одне провадження під № 0005115 .
Зі змісту вказаної постанови вбачається, що слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0005115 від 5 червня 2013 року за заявою ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, та закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0005115 від 5 червня 2013 року за заявою ОСОБА_14 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (ас. 115 т. 3)
Будь-яких доказів про те, що вказана постанова скасована, стороною обвинувачення ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не надано, а тому виділення матеріалів з закритого кримінального провадження здійснено з порушенням вимог КПК України.
На думку колегії суддів, визнання цих доказів недопустимими не впливає на суть прийнятого судом першої інстанції рішення про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому обвинувачення та виправдання останнього у зв`язку з цим.

Окрім того, судом першої інстанції визнані неналежними доказами в даному кримінальному провадженні витяг з Єдиного реєстру довіреностей, відповідь керівника Робочого апарату Укрбюро Інтерполу від 17 квітня 2015 року, копії заяв від 28 березня 2014 року та 22 квітня 2014 року, протокол огляду каналів зв`язку ПрАТ «МТС Україна» від 2 лютого 2014 року, протокол огляду каналів зв`язку ТОВ «Астеліт»» від 2 лютого 2014 року, копії довіреностей ОСОБА_10 від 3 червня 2013 року, копію листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 9 липня 2013 року за № 15157 (И-2013), копію заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2014 року, заяву про вчинення кримінального правопорушення від імені ОСОБА_7 , подану до УДСБЕЗ ГУМВС України в Одеській області, яка міститься в матеріалах кримінального провадження № 0007338 (т.4), матеріали тимчасового доступу до документів, які підтверджують виїзд ОСОБА_7 за кордон, і колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вказані докази а ні прямо, а ні непрямо не підтверджують існування чи відсутність обставин, які мають значення та підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженню, у зв`язку з чим не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

З огляду на встановлені під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обставини, які були досліджені й під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом безпідставно не взято до уваги заяву про вчинення кримінального правопорушення від 13 червня 2013 року, подану до прокуратури Подільського району м. Києва від імені ОСОБА_7 ; безпідставно та необґрунтовано визнано недопустимими доказами копії протоколів допиту ОСОБА_7 в якості потерпілого від 20 червня 2013 року та 3 березня 2014 року, та в якості свідка від 12 червня 2013 року; недостатньо враховані висновки експертиз № 8017 від 12 вересня 2013 року та № 93/94/14-32 від 26 лютого 2014 року, та письмові пояснення ОСОБА_10 , - є безпідставними, оскільки спростовуються сукупністю доказів, наявних у справі.

Всупереч доводам апеляційної скарги прокурора судом першої інстанції надані стороною обвинувачення докази обґрунтовано визнані недопустимими та неналежними, а інших доказів, які б були належними та допустимими, стороною обвинувачення не надано та в судовому засіданні таких даних не встановлено.

Згідно з положеннями статті 62 Конституції України, ст.. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на встановлені під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанціїфактичні обставини провадження, на підставі дослідження всіх наданих сторонами доказів, неможливості отримання нових, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 383 КК України, вчинене ОСОБА_7 , а тому висновки суду першої інстанції про визнання ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених органами досудового розслідування в обвинувальному акті, та його виправдання у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 383 КК України, вчинене ОСОБА_7 , всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, цілком відповідають фактичним обставинам, встановленим судом, підтверджуються доказами, які ретельно досліджені, належно оцінені, детально викладені судом у вироку.

Порушень норм кримінального та кримінального процесуального законодавства, які були б підставами для скасування судового рішення, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду є законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Вирок Подільського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

___________________________ __________________________ _____________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3