Постанова
Іменем України
15 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 361/1234/17
провадження № 51-2390км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року у кримінальному провадженні № 0004854 щодо
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Боянчук Заставнівського району Чернівецької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за: ч. 1 ст. 162 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 березня 2013 року у виді виправних робіт терміном 6 місяців, що відповідає 2 місяцям позбавлення волі, та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки за вироком Вишгородського районного суду Київської області від 26 квітня 2017 року більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року апеляційну скаргу прокурора і клопотання захисника залишено без задоволення, вирок місцевого суду від 08 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
Суд визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочинів, за які його було засуджено за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, ОСОБА_7 25 грудня 2015 року близько 12 год. усупереч вимогам ст. 30 Конституції України, яка гарантує недоторканість житла та іншого володіння особи, без визначених законом підстав і відповідного дозволу власника, через паркан незаконно проник на територію належного ОСОБА_8 домоволодіння АДРЕСА_2 , достеменно знаючи, що воно є приватною власністю, чим порушив недоторканість чужого володіння.
Крім того, ОСОБА_7 25 грудня 2015 року проник через паркан на територію належного ОСОБА_9 домоволодіння АДРЕСА_3 , звідки проник всередину будинку та таємно викрав майно останньої на загальну суму 9 985 грн.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК України, оскільки судом залишено поза увагою доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції ст. 71 КК України.
Прокурор наголошує, що ОСОБА_7 раніше судимий вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 березня 2013 року за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі, ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 30 вересня 2014 року невідбуту частину покарання за вказаним вироком замінено виправними роботами на строк 1 рік 7 місяців 9 днів. Суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України та до призначеного покарання частково приєднав невідбуте покарання у виді виправних робіт на строк 6 місяців, що відповідає двом місяцям позбавлення волі. Разом із тим прокурор вказував, що вироком від 14 березня 2013 року ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, яке в подальшому було замінено на виправні роботи. А тому, на думку прокурора, суд, призначаючи остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України повинен був приєднати невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі, а не у виді виправних робіт.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 касаційну скаргу підтримав повністю.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурора не оскаржуються.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При цьому, згідно з ч. 4 цієї статті остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Роз`ясненнями, що містяться в п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року з наступними змінами, передбачено, що при визначенні покарання за правилами ст. 71 КК України до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком, суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначати їх вид та розмір у новому вироку.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2017 року засуджений за ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185 КК України і на підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу йому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 березня 2013 року у виді виправних робіт терміном 6 місяців, що відповідає 2 місяцям позбавлення волі, та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 березня 2013 року засуджений за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. У подальшому ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 30 вересня 2014 року ОСОБА_7 замінено невідбуту частину покарання, призначеного вироком від 14 березня 2013 року, більш м`яким, а саме виправними роботами на строк 1 рік 7 місяців 9 днів із відрахуванням 20% заробітку в дохід держави.
На день постановлення вироку Броварським міськрайонним судом Київської області невідбута частина покарання ОСОБА_7 за вироком від 14 березня 2013 року становила 6 місяців виправних робіт.
За таких обставин місцевий суд дійшов обґрунтованого рішення про необхідність застосування до ОСОБА_7 положень ст. 71 КК України.
Покарання, призначене ОСОБА_7 , відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, пропорційним, співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
За таких обставин, касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Переглядаючи вирок в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі прокурора доводам, у тому числі і тим, на які останній послався у касаційній скарзі, й обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та повною мірою відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування судових рішень, у провадженні не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3