Дата документу 28.02.2019 Справа № 320/3913/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/3912/18 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/880/19 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
УХВАЛА
про відмову у відкритті провадження

28 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду ОСОБА_2 , відповідно до вимог ст. 398 КПК України при вирішенні питання про відкриття провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора першого відділу процесуального керівництва управління наглядової діяльності Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 січня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

Вказаною ухвалою було відмовлено в затверджені угоди від 19.04.2018 про визнання винуватості, укладеної між прокурором першого відділу процесуального керівництва управління наглядової діяльності Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000929 від 20.04.2018 за ч. 3 ст. 368 КК України; зазначене кримінальне провадження повернуто прокурору для продовження досудового розслідування в загальному порядку.

На зазначене судове рішення прокурором та захисником обвинуваченого подані апеляційні скарги.

Прокурор в апеляційній скарзі просить ухвалу суду першої інстанції скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме з неправильним тлумаченням закону, яке суперечить його точному змісту, обвинувальний акт разом з угодою про визнання винуватості просить направити на новий розгляд іншим складом суду.

Захисник просить ухвалу місцевого суду скасувати та затвердити угоду про визнання винуватості, ухваливши вирок відносно ОСОБА_5 на підставі ст. 475 КПК України.

В обґрунтування можливості оскарження ухвали суду першої інстанції прокурор посилається на те, що відповідно до п.8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» забезпечення права на апеляційне оскарження є однією із засад судочинства. Зазначає, що обмеження, накладене на доступ до суду, є несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення, порядок розгляду та оскарження якого не врегульований КПК України, апеляційний суд має керуватися приписами ч. 6 ст. 9 КПК України щодо застосування загальних засад судочинства та ст. 24 КПК України при вирішенні питання про відкриття провадження за апеляційною скаргою.

Як на підставу можливості оскарження ухвали суду першої інстанції захисник посилається на ст. 24 КПК України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Верховного Суду у справі № 243/6674/17-к від 06.03.2018, практику Європейського суду з прав людини та вказівку у тексті оскаржуваної ухвали на можливість її оскарження.

Перевіривши матеріали провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами прокурора та захисника слід відмовити.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду. Такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі "Кромбах проти Франції" від 13 лютого 2001 року).
При цьому, у Рішенні Європейського суду з прав людини від 28 березня 2006 року у справі "Мельник проти України" (заява № 23436/03) зазначено, що у спосіб, у який ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.
В ухвалі Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
Стаття 24 КПК України, на яку посилається апелянти, гарантує право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого лише в порядку, передбаченому КПК України.

За змістом ч. 1 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову в застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.392 КПК України, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Виходячи з положень ч.4 ст.314 КПК України, в апеляційному порядку може бути оскаржена прийнята у підготовчому судовому засіданні лише ухвала про повернення обвинувального акта чи клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Стаття 474 КПК України, яка визначає порядок провадження на підставі угод, також не передбачає апеляційного оскарження ухвали про відмову у затвердженні угоди.

За таких обставин, приходжу до висновку про те, що чинним кримінальним процесуальним законодавством не передбачено окремого оскарження в апеляційному порядку ухвали суду про відмову у затвердженні угоди про визнання винуватості.

Відповідно до ст. 13 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Оскільки відповідно до положень ч.2 ст.392 КПК України заперечення проти ухвал, які окремо не оскаржуються, можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 цієї статті, і таким чином, може бути реалізовано право на судовий контроль законності такого судового рішення, апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги захисника.

Є безпідставним посилання захисника на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.03.2018 по справі № 243/6674/17-к, оскільки у тому провадженні слідчий суддя прийняв рішення, яке не передбачено КПК України, а тому процесуальне законодавство не містить ні дозволу, ні заборони щодо апеляційного оскарження тієї ухвали, на відміну від ухвали, постановленої за наслідком розгляду угоди про визнання винуватості та відмови у затвердження цієї угоди.
Оскільки чинним кримінальним процесуальним законодавством не передбачено окремого оскарження в апеляційному порядку ухвали суду про відмову у затвердженні угоди про визнання винуватості, то відсутні підстави для застосування загальних засад кримінального провадження окремо від норм ст. 392 КПК України при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою на це рішення суду першої інстанції.

З огляду на наведене, посилання суду першої інстанції у резолютивній частині ухвали на можливість її апеляційного оскарження є помилковим і суперечить передостанньому абзацу мотивувальній частині ухвали, а також рекомендаціям, викладеним у п. 22 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №13 від 11.12.2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», якими і керувався суд першої інстанції при постановленні ухвали.

Отже, доводи апелянтів про можливість апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову в затвердженні угоди є безпідставними, а тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Керуючись ст.ст. 398, 399 КПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора першого відділу процесуального керівництва управління наглядової діяльності Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 січня 2019 року, якою відмовлено у затвердженні угоди про визнання винуватості та кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 повернуто прокурору для продовження досудового розслідування у загальному порядку.

Копії хвали разом з апеляційними скаргами та доданими до ними документами невідкладно надіслати відповідно особам, які подали апеляційні скарги.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня отримання її копії.

Суддя Запорізького

апеляційного суду ОСОБА_2