Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2038/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
захисника: ОСОБА_7 ,
обвинуваченого: ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, громадянина України, із неповною середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:
- 9.03.2005 Богунським районним судом м. Житомира за ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі;
- 23.03.2010 Корольовським районним судом м. Житомира за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі;
- 22.02.2016 Корольовським районним судом м. Житомира за ч. 1 ст. 125 КК України до 200 годин громадських робіт (покарання відбув частково), -

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді 6 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України до покарання, призначеного цим вироком, повністю приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 22 лютого 2016 року, та визначено ОСОБА_8 за сукупністю вироків остаточне покарання у виді 6 років 2 днів позбавлення волі.
Початком строку відбування покарання вирішено вважати день набрання вироком законної сили.
До вступу вироку в законну силу запобіжний захід відносно ОСОБА_8 не обирався.
Після набрання вироком законної сили речовий доказ сокиру, передану в камеру зберігання речових доказів Житомирського районного відділення поліції Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області, вирішено повернути власнику.

Згідно вироку судом першої інстанції встановлено, що 17 липня 2017 року близько 13 години ОСОБА_8 перебував у дворі домоволодіння АДРЕСА_2 , в якому проживають ОСОБА_9 зі своєю матір`ю ОСОБА_10 , де між останніми, з одного боку, та ОСОБА_8 виник конфлікт, під час якого у останнього виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 ..
Реалізуючи свій умисел, в цей же час та місці ОСОБА_8 наніс ОСОБА_9 один удар лівим кулаком по обличчю, від якого останній втратив рівновагу та впав на землю. Після чого ОСОБА_8 наніс ОСОБА_9 один удар обухом сокири по голові, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми вдавленого скалкового перелому тім`яної кістки, рани волосяної частини голови та саден на обличчі, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого просить дослідити та визнати недопустимими наступні докази: протоколи слідчих експериментів за участю обвинуваченого; потерпілого; свідка ОСОБА_10 ; висновок експерта № 1522 від 20.07.2017р.; аудіозаписи показів потерпілого та свідка ОСОБА_10 у суді; визнати недопустимим доказом показання обвинуваченого у суді, оскільки воно випливає з допиту його як свідка на досудовому слідстві; скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження за недоведеністю вини ОСОБА_8 у інкримінованому йому діянні. Посилається на те, що суд допустив неповноту судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Неповнота судового розгляду полягає в тому, що судом відхилено клопотання сторонни захисту про проведення психологічної експертизи,на розгляд якої захист просив поставити питання: чи перебував обвинувачений на момент інкримінованого йому діяння у стані сильного душевного хвилювання. Необхідність проведення такої експертизи викликана тим, що обвинувачений досудового слідства, і в суді неодноразово повторював, що у нього вийшло все «на емоціях», «машинально», тобто обвинувачений намагався пояснити суду, що він не мав умислу завдавати тілесні ушкодження потерпілому, а лише хотів, щоб йому повернули борг. Посилання суду на наявність у справі висновку судово-психіатричної експертизи не може замінити висновок психологічної експертизи, позаяк це сфера знань різних спеціалістів - психіатрів та психологів; стан сильного душевного хвилювання, (який може встановити психолог) не є тотожним стану психіатричного захворювання та хворобливого розладу психічної діяльності (який встановлює психіатр). Невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження полягає в тому, що у висновку експерта № 1522 від 19-20.07.2017 року містить взаємовиключні положення, а саме: у частині «обставини справи» експерт пише, що медичні документи йому не представлені, а отже він їх не досліджував, а у частині висновку без назви та не підписаній - пише, що із протоколу рентгенологічного дослідження на ім`я ОСОБА_9 - скалковий перелом кісток склепіння черепа. У зв`язку з наведеним висновок експертизи є недопустимим доказом. Істотне порушення вимог кримінального процесуального закону полягає в тому, що вирок суду базується на доказах, які є недопустимими. Так, суд, хоча і визнав факт допиту обвинуваченого у якості свідка на досудовому слідстві, проте вказав, що не «може визнати недопустимими доказами його показання у суді, оскільки це право обвинуваченого». Проте законом чітко і однозначно вказано про недопустимість таких доказів. Недопустимим доказом є також протокол слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_11 , оскільки цей протокол підписали не всі особи, які були присутні під час цієї слідчої дії, а саме - на фото №1 видно, що на слідчому експерименті за участю потерпілого присутня свідок ОСОБА_10 , проте вона не внесена до протоколу і не підписала даний протокол. Недопустимим доказом є і протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 , оскільки слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_10 був проведений безпосередньо після проведення слідчого експерименту за участю потерпілого, під час якого вона була присутня, а отже - могла просто повторити все, що вона почула і побачила під час слідчого експерименту з потерпілим. Крім того, суд у вироку не мотивував чому він відхилив доводи сторони захисту з приводу того, що захист просив визнати недопустимим доказом покази потерпілого тому, що ці покази у суді є майже повністю відповідями потерпілого навідні запитання прокурора, що є істотним порушенням правила допиту, а саме ч. 6 ст.352 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги захисника, поданої в його інтересах, звернувся до апеляційного суду із письмовою заявою, названою ним апеляційною скаргою, в якій він зазначив, що всі обвинувачення щодо нього є тільки словесними, не підтвердженими конкретними доказами, з обвинувальним актом за ч.1 ст. 121 КК України він не ознайомлений, його підпис в розписці про одержання копії обвинувального акту є сумнівним, його знайомили з обвинувальним актом за ст. 123 КК України. Суд першої інстанції на його пояснення уваги не звернув. В нього не було умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, це був побутовий конфлікт в стані алкогольного сп`яніння. Докази є сфабрикованими, в тому числі і щодо завданих тілесних ушкоджень, ОСОБА_9 взагалі відмовлявся від першої медичної допомоги. Крім того судом призначено надто суворе покарання, не враховано те, що він розкаявся, сприяв досудовому слідству, має малолітню дитину.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримала у повному обсязі усі доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, наполягала на її задоволенні.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду також підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі його захисника. При цьому обвинувачений також пояснив, що свої письмові пояснення та доводи він виклав у заявах до апеляційного суду від 23.03.18., 11.07.2018. та 23.07.2018., які хоча і названі ним апеляційною скаргою, разом з тим, враховуючи те, що вони подані з пропуском строку на апеляційне оскарження вироку та в них відсутні вимоги до апеляційного суду, такими не є, зазначені заяви він надав в підтримку апеляційної скарги свого захисника та просив враховувати їх при ухваленні рішення. Крім того обвинувачений також зазначив, що дійсно 17.07.2017. прийшов до подвір`я ОСОБА_11 , щоб отримати від ОСОБА_10 борг 100 грн. У нього виникла сварка з потерпілим ОСОБА_9 , який накинувся на нього. Перебуваючи у стресовому та дуже схвильованому стані від таких неправомірних дій ОСОБА_9 , не отримавши своїх грошей, він подальших подій добре не пам`ятає, однак топором потерпілого по голові не бив, бо якщо б він це зробив, то мабуть вбив би його. Можливо і вдарив обухом не сильно. Був на емоціях, тому умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень не мав.

При цьому обвинувачений зазначив, що давав визнавальні покази на слідчому експерименті, оскільки так йому казав слідчий.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши за клопотанням сторони захисту окремі докази, а також перевіривши вирок суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вирок суду відповідає зазначеним вимогам закону, висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, відповідає обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах.

Так відповідно до положень ч.1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:

1)подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину);

2)винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

3)вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

4)обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, пом`якшують чи обтяжують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження;

5)обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;

6)обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення. Або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення;

7)обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Відповідно до ч.2 даної норми доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

На думку колегії суддів зазначені вимоги процесуального закону як органом досудового розслідування, так і судом першої інстанції дотримано у повному обсязі, повно, всебічно та об`єктивно встановленні та перевірені наданими учасниками судового розгляду доказами, оціненими судом у відповідності до положень ст. ст. 85-89 КПК України, усі обставини вчинення обвинуваченим інкримінованого правопорушення, його винність в інкримінованому йому діяння, обставини, що впливають на ступінь тяжкості злочину, обставини, що характеризують особу обвинуваченого, пом`якшують та обтяжують покарання, а також характер і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та на підставі положень ст.ст. 65-67 КК України визначено вид і міру покарання.

Так в обгрунтування свого висновку про винність ОСОБА_8 в нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння у відповідності до ч.1 ст. 121 КК України судом першої інстанції цілком обґрунтовано взято сукупність наведених в вироку доказів, а саме:

- показання обвинуваченого, який в судовому засіданні вину в інкримінованому діянні визнавав частково та показав, що 17.07.2017, випивши напередодні близько 150 г горілки, знаючи, що ОСОБА_10 отримала пенсію, прийшов до неї на подвір`я із вимогою віддати борг, який остання стала заперечувати. Потерпілий ОСОБА_9 почав ображати обвинуваченого, махав кулаками, тому обвинувачений вдарив його кулаком в обличчя, а потім взяв сокиру, яка стояла поруч, і обухом наніс йому один несильний удар по голові. Від удару у потерпілого пішла кров, і він побіг до сусідки викликати поліцію, а обвинувачений пішов додому. З приводу вчиненого не шкодує, оскільки прийшов по своє, і на нього першим напав потерпілий, а тому діяв у збудженому емоційному стані, умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому не мав.

- протокол проведення слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_8 від 26.07.2017 (а.с. 100-105), в ході якого він у якості підозрюваного надавав аналогічні показання щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 ;

- показання потерпілого ОСОБА_9 , який зазначив, що у вищезазначений день він перебував в будинку за місцем свого проживання, почув з двору крики матері. Вибіг на подвір`я і побачив, що ОСОБА_8 б`є його матір. Потерпілий підбіг до обвинуваченого, почав його відтягувати від матері, тоді ОСОБА_8 наніс йому один удар кулаком в обличчя, від якого потерпілий впав на землю. Коли він підводився, обвинувачений, взявши в руки сокиру, яка стояла на вулиці, наніс йому один удар обухом по голові, від якого потерпілий знову впав. ОСОБА_8 кинув сокиру та пішов, а потерпілий, підвівшись на ноги, пішов до сусідки викликати поліцію. Від вказаних ударів потерпілий втрачав свідомість, а тому його відвезли в лікарню. Додав, що під час вказаного конфлікту він, його матір ОСОБА_10 та обвинувачений перебували в стані алкогольного сп`яніння;

- показання свідка ОСОБА_10 , яка показала, що в той день в обідній час перебувала на городі власного домоволодіння. В цей час до них на подвір`я зайшов ОСОБА_8 та вимагав повернути гроші за позичені продукти харчування, потім почав її бити, а коли з будинку вибіг син та намагався її захистити, то обвинувачений почав бити його. Від нанесених ударів потерпілий впав на землю, тоді ОСОБА_8 наніс йому удар обухом сокири по голові, від чого у потерпілого пішла кров;

- протокол проведення слідчого експерименту від 19.07.2017 року за участю потерпілого ОСОБА_9 та фотоілюстрацію до нього про механізм нанесення тілесних ушкоджень (а.п.91-94 т.1);

-протокол проведення слідчого експерименту від 19.07.2017 року за участю свідка ОСОБА_10 та фотоілюстрацію до нього про механізм нанесення тілесних ушкоджень (а.п.95-99 т.1);

- висновок експерта № 1522 від 20.07.2017 року (а.п. 84-85 т.1), згідно якого у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозгової травми вдавленого скалкового перелому тім`яної кістки, рани волосяної частини голови та саден на обличчі, які виникли від дії (не менше 2-3) тупого(их) предмета(ів) та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя. Могли виникнути в термін та обставин, вказаних потерпілим, тобто 17.07.2017 внаслідок нанесення ударів кулаком по обличчю та удару обухом сокири по голові;

- висновок судово-психіатричної експертизи від 8.08.2017 року № 247-2017 (а.п. 110-111 т.1), згідно якого ОСОБА_8 під час нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та в теперішній час психічними захворюваннями не страждав і не страждає, міг та може керувати своїми діями та давати їм звіт. В період нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 обвинувачений в тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності, який би позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не перебував. В цей же період та в теперішній час виявляв та виявляє ознаки змішаного розладу особистості, стан компенсації, які не досягали і не досягають ступеню психічного захворювання, не позбавляли його здатності керувати своїми діями, знаходяться в межах патології характеру. Виявляє такі риси характеру, як егоїзм, егоцентризм, схильний до обману, виверткий, морально-етичні принципи не сформовані, викривлені. За психічним станом не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.

При цьому, суд першої інстанції визнав усі зазначені докази допустимими, зібраними з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства та при їх оцінці у своїй сукупності достатніми для прийняття рішення щодо винуватості обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому діяння.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів вважає за необхідне погодитися, оскільки відсутні сумніви у їх правильності та відповідності вимогам законодавства.

Доводи захисника про недопустимість таких доказів, як показання обвинуваченого в суді, протоколи слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_10 та висновок судово-медичної експертизи № 1522 від 20.07.2017 року не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду кримінального провадження.

Так захисник зазначає про недопустимість як доказу протоколу проведення слідчого експерименту від 19.07.2017 року за участю потерпілого ОСОБА_9 та фотоілюстрації до нього про механізм нанесення тілесних ушкоджень (а.п.91-94 т.1) з тих підстав, що цей протокол підписали не всі особи, які були присутні під час цієї слідчої дії, а саме свідком ОСОБА_10 , яка згідно фото №1 була присутня при проведенні данного слідчого експерименту, олднак не була внесена до протоколу і не підписала його.

Однак зазначені доводи є необґрунтованими, оскільки виходячи зі змісту вказаного протоколу вбачається, свідок ОСОБА_10 безпосередньо участі у проведенні даного слідчого експерименту не приймала, будь-яких процесуальних дій не здійснювала. А факт фіксування її на одному з фото, доданих до протоколу даної слідчої дії, не може підтверджувати її безпосередню участі у вказаній слідчій дії. При цьому, жодних зауважень з боку потерпілого чи присутніх під час проведення слідчого експерименту понятих зазначений протокол не містить, а тому сумнівів у його об`єктивності та відповідності вимогам КПК України в апеляційного суду не виникає.

Не можуть бути взяті до уваги також і доводи захисника про недопустимість протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 з огляду на її присутність в ході попередньої слідчої дії слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_9 .

Так захисник стверджує, що факт присутності свідка ОСОБА_10 при поясненнях потерпілого ОСОБА_9 про обставини та механізм завданням йому ОСОБА_8 ударів міг вплинути на її подальші пояснення щодо тих же самих обставин в ході проведення слідчого експерименту і за її участі. Однак апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_10 була безпосереднім свідком конфлікту між її сином потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_8 , та обставин завдання обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому, а не дізналася про ці обставини з пояснень потерпілого, що ніким з учасників судового розгляду не заперечується. Тому її присутність при поясненнях потерпілого на слідчому експерименті не могла суттєво вплинути на її сприйняття того що відбувалося за її участю, та на відтворення цих обставин про проведенні слідчого експерименту безпосередньо з нею. Свої пояснення, надані в ході слідчого експерименту, свідок ОСОБА_10 із впевненістю підтвердила в судовому засіданні ході судового розгляду в суді першої інстанції в присутності як потерпілого, так і сторони захисту.

Таким чином підстав для визнання даного доказу недопустимим, враховуючи також і мотиви суду першої інстанції при відхиленні даного клопотання захисника, апеляційний суд також не вбачає.

Необгрунтованим є твердження захисника ОСОБА_7 про невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також про необхідність визнання висновку експерта № 1522 від 19-20.07.2017 року недопустимим з огляду на те, що він містить взаємовиключаючі положення, а саме: у частині «обставини справи» експерт пише, що медичні документи йому не представлені, а отже він їх не досліджував, а у частині висновку без назви та не підписаній - пише, що із протоколу рентгенологічного дослідження на ім`я ОСОБА_9 - скалковий перелом кісток склепіння черепа.

Так, згідно вказаного висновку експерта №1522 від 20.07.2017 року (а.п.84-85 т.1) експерту ОСОБА_13 були роз`ясненні права, передбачені ст.ст.69,70 КПК України, а також про відповідальність за відмову чи ухилення від дачі висновку, за завідомо неправдивий висновок за ст.ст.384, 385, 387 КК України, про що останній був попереджений. попереджений.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що згідно з текстом дослідницької частини зазначеного висновку при здійсненні експертизи експертом був затребуваний рентгенологічний знімок кісток черепу. При цьому, відразу після дослідницької частини висновку міститься пункт, згідно якого слідує, що «Із протоколу рентгенологічного дослідження у відділенні променевої діагностики К УЖОР «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» на ім`я гр. ОСОБА_9 від 20.07.2017 року: на рентгенограмі черепа в 2-х проекціях від 17.07.2017 року зліва в тім`яній ділянці визначається скалковий перелом кісток склепіння черепа округлої форми з вдаленням кісткових уламків в порожнину черепа приблизно 5-7мм. Ознак консолідації не виявлено. Заключення: вдавлений скалковий перелом лівої тім`яної кістки.» З наведенного вбачається, які саме медичні документи затребувались експертом та які перебували в нього у розпорядженні при проведенні експертизи, на підставі яких експерт дійшов висновків у підсумковій частині висновку експерта №1522 від 20.07.2017 року. При цьому, вказаний висновок взагалом підписаний експертом ОСОБА_13 , а також містить відтиск печатки Обласного бюро судово-медичної експертизи Житомирської обласної ради.

Враховуючи дослідження експертом рентгенологічного знімку потерпілого, той факт що на дослідження експерту потерпілий був наданий із пов`язкою на голові, не може ставити під сумнів сам висновок експерта щодо наявності в потерпілого встановленого експертом тілесного ушкодження.

Зазначений висновок експерта був досліджений судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 95-97 КПК України та оцінений в сукупності з іншими доказами. І враховуючи всі перелічені обставини, будь-яких сумнівів в апеляційного суду з приводу достовірності, обгрунтованості та правомірності данного експертного висновку як належного та допустимого доказу, не виникає. Стороною захисту під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, при посиланні на вищезазначені обставин, клопотань про виклик експерта в судове засідання не заявлялося. З вказаного висновку однозначо вбачається, як саме та які тілесні ушкодження встановлені експертом у потерпілого.

Не погоджується колегія суддів і з доводами захисника про неповноту судового розгляду суду першої інстанції, яка полягає у відхиленні клопотання захисту про проведення психологічної експертизи, на розгляд якої захист просив поставити питання чи перебував обвинувачений на момент інкримінованого діяння у стані сильного душевного хвилювання, оскільки для цього необхідні спеціальні знання психолога, а наявність у справі висновку судово-психіатричної експертизи не може замінити психологічної експертизи.

Так, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України за постановою старшого слідчого Житомирського ВП Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області від 24.07.2017 року лейтенанта поліції ОСОБА_14 було проведено судово-психіатричну експертизу та складено висновок судово-психіатричного експерта №247-2017 від 08.08.2017 року (а.п.110 т.1). Колегія суддів звертає увагу, що вказана експертиза проводилась Житомирською обласною психіатричною лікарнею Житомирської обласної ради у складі комісії лікарів: голови СПЕК ОСОБА_15 (спеціальність психіатрія, заступник головного лікаря по медчастині з питань експертиз, зав.відділенням, лікар психіатр 1 категорії), членів комісії ОСОБА_16 (спеціальність - психіатрія, зав.відділенням, лікар психіатр II категорії), лікар-доповідач ОСОБА_17 (спеціальність - психіатрія, зав.відділенням, лікар психіатр II категорії). Крім того, відповідно до п.23 зазначеного висновку ОСОБА_8 під час нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та в теперішній час психічними захворюваннями не страждав і не страждає, міг та може керувати своїми діями та давати їм звіт. В період нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 обвинувачений в тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності, який би позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не перебував. В цей же період та в теперішній час виявляв та виявляє ознаки змішаного розладу особистості, стан компенсації, які не досягали і не досягають ступеню психічного захворювання, не позбавляли його здатності керувати своїми діями, знаходяться в межах патології характеру. Виявляє такі риси характеру, як егоїзм, егоцентризм, схильний до обману, виверткий, морально-етичні принципи не сформовані, викривлені. За психічним станом не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.

Враховуючи наведені обставини, а саме, що судово-психіатрична експертиза обвинуваченого проводилась у відповідному профільному медичному закладі у складі комісії лікарів, які мають відповідну категорію у психіатрії, такі висновки висновку судово-психіатричного експерта №247-2017 від 08.08.2017 року щодо психічного стану обвинуваченого ОСОБА_8 на переконання колегії суддів не викликають сумнівів у їх об`єктивності та правдивості.

Апеляційний суд погоджується з доводами захисника про те, що судово-психіатрична експертиза не тотожня експертизі психологічній, та не може замінити висновків психолога щодо наявності чи відсутності в обвинуваченого стану сильного душевного хвилювання. Разом з тим слід зазначити, що при здійсненні експертами-психіатрами своїх висновків про психічний стан особи, ними з`ясовується у певному обсязі душевний та емоційний стан особи на час вчинення нею протиправних дій, її відношення до цього, що і було здійснено відносно обвинуваченого. Тому враховуючи обставини, встановлені як органом досудового слідства так і експертами при проведенні психіатричної експертизи, суд обгрунтовано не знайшов підстав для призначення експертизи психологічної.

Крім того з пояснень самого обвинуваченого як на досудового слідстві, так і при судовому розгляді кримінального провадження вбачається, що він перед походом до потерпілого вживав горілку, випив близько 150 гр., йшов вимагати свої гроші і був дуже схвильований поведінкою потерпілого, який відмовив у поверненні боргу. Такі пояснення обвинуваченого свідчать про те, що стан сильного душевного хвилювання, про який зазначає його захисник, в значному обсязі обумовлений його станом алкогольного сп`яніння, Враховуючи те, що в такому стані він прийшов до домоволодіння потерпілого та влаштував з`ясування відносин спочатку з матір`ю потерпілого, яка є особою похилого віку, а в подальшому і з самим потерпілим, судом першої інстанції цілком обгрунтовано було відмовлено у призначенні психологічної експертизи обвинуваченого. А посилання обвинуваченого на те, що він завдав потерпілому тілесні ушкодження «на емоціях» цілком охоплюються його умислом на вчинення даних протиправних дій.

Також, погоджуючись з висновками суду про безпідставність клопотання сторони захисту про призначення психологічної експерти, слід також зазначити, що на підтвердження думки апеляційного суду про те, що на стан схвильованості обвинуваченого та підвищений рівень його емоційності в значній мірі вплинув стан алкогольного сп`яніння також свідчить висновок спеціальної медичної комісії з проведення медичних оглядів для направлення на примусове лікування від 08.08.2017 року, згідно акту якої ОСОБА_8 страждає на психічний та поведінковий розлад внаслідок вживання алкоголю.

Крім того колегія суддів також критично ставиться до доводів апеляційної скарги захисника в частині того, що суд першої інстанції, хоча і визнав факт допиту обвинуваченого у якості свідка на досудовому слідстві, проте безпідставно не визнав їх недолпустимим доказом. всуперечь однозначним вимогам закону щодо цього.

Так, у відповідності до ч.ч.2, 4 ст. 95 КПК України підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право давати показання під час досудового розслідування та судового розгляду. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

У відповідності до вказаних положень Закону суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України заслухав покази останнього, надані під час судового провадження, надав їм належну оцінку, та, визнаючи обвинуваченого винним у вчиненні інкримінованого злочину, не обґрунтовував свій вирок показами обвинуваченого, наданими останнім у якості свідка на досудовому розслідуванні. Таким чином, судом першої інстанції дотримано положення ст. 95 КПК України, та покази обвинуваченого, надані останнім під час судового провадження, не можуть бути визнанні недопустимим доказом виходячи з положень ст.87 КПК України. Посилання суду на покази обвинуваченого, надані під час проведення слідчого експерименту за його участю як з підозрюваним, цілком обгрунтовані та відповідають положенням КПК України в частині дослідження письмових доказів. Вільність та добровільність надання пояснень ОСОБА_8 також підверджується тим, що показання, аналогічні показанням в ході слідчого експерименту, надавалися ОСОБА_8 і в ході психіатричного дослідження, про що зазначено у висноку судової психіатричної експертизи.

Покази, надані обвинуваченим в ході апеляційного перегляду кримінального провадження про те, що у зв`язку з протиправною поведінкою потерпілого та перебуванням в стані сильного душевного хвилювання, він не пам`ятає, як наносив удар потерпілому обухом топора по голові, колегія суддів сприймає як намагання обвинуваченого поліпшити своє становище та уникнути відповідальності за вчинений злочин чи сприяти пом`якшенню призначеного йому покарання.

Що стосується доводів та пояснень ОСОБА_8 щодо неотримання ним копії обвинувального акту за ч.1 ст. 121 КК України, фальсіфікації органом досудового слідства кримінального провадження, недоведеності його вини за ч.1 ст. 121 КК України конкретними доказами, вони у повному обсязі спростовуються матеріалами кримінального провадження та наведеними вище обставинами.

Крім того апеляційний суд погоджується і з висновками суду щодо визначення виду та міри покарання обвинуваченому, оскільки покарання ОСОБА_8 призначено із врахуванням положень ст.ст. 50, 65-67 КК України в межах санкції ч.1 ст. 121 КК України із врахуванням тяжкості вчиненого ним злочину та його особи, і вважати призначене покарання явно несправедливим та надто суворим, як про те зазначає обвинувачений, у апеляційного суду підстав немає.

Виходячи з вищенаведеного, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , викладені в його письмовій заяві (апеляційній скарзі) на підтримання доводів захисника, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції, а висновок захисника про недоведеність вини обвинуваченого спростовано в ході апеляційного перегляду кримінального провадження.

Таким чином, апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2018 року щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст. 121 КК України без зміні.

Керуючись ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2018 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст.121 КК України без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді: