МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/812/286/19 Головуюча в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 125 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0002788 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 грудня 2018 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України (надалі КК України).

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7 ,

обвинувачений ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_8 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги обвинуваченого.
Просить вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 грудня 2018 року відносно ОСОБА_6 скасувати та ухвалити новий вирок, яким його виправдати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 грудня 2018 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.
Узагальнені доводи апеляційної скарги обвинуваченого.
Вважає вирок суду першої інстанції необ`єктивним, та таким, який винесено передчасно, в порушення правомірності встановлення його вини та без належного аналізу встановлених у суді обставин, а також таким, що підлягає скасуванню за відсутності його вини у скоєнні кримінального правопорушення.
Вважає хибним висновок суду першої інстанції про те, що покази свідків узгоджуються з показаннями потерпілого, та між собою, є чіткими і послідовними, та такими, що узгоджуються з письмовими доказами.
Стверджує, що він не бив ОСОБА_9 , а захищався від нього.
Зазначає, що з пояснень експерта ОСОБА_10 в суді першої інстанції свідчать про те, що спричинення пошкоджень на внутрішній поверхні щік могло утворитися від притискання внутрішньої поверхні щік до зубів.
Вказує, що суд першої інстанції критично оцінив його пояснення, що він не наносив потерпілому тілесні ушкодження, та розцінив їх (показання) як спосіб захисту, а також критично оцінив показання його дружини, оскільки вона є зацікавленою особою.
При цьому, на думку апелянта, суд першої інстанції не врахував зацікавленості свідків зі сторони ОСОБА_9 які є для нього прямими родичами, у тому числі і ОСОБА_11 .
Стверджує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги поясненна щодо його захисту (самозахисту), у стані необхідної самооборони.
Вважає, що він міг бути побитий ОСОБА_9 та його батьком, так як вони як кожен окремо, так і разом, мають значно більшу вагу тіла ніж він.
Зазначає, що оцінка доказів у кримінальному провадженні та відповідні висновки суду першої інстанції мають ґрунтуватись на стандарті доказування поза розумним сумнівом.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом визнано доведеним, що 16 липня 2017 року приблизно о 10 год. 30 хв. (більш точного часу в ході досудового слідства не встановлено), ОСОБА_6 , виходячи з квартири АДРЕСА_2 , зачепив диван, який виносив ОСОБА_9 , що дало підстави для виникнення конфлікту. Під час даного конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, ОСОБА_6 діючи умисно, наніс один удар правою рукою в обличчя, зокрема в район нижньої частини щелепи та в подальшому обома руками вчепився в обличчя, спричинивши пошкодження шиї, правої та лівої щоки ОСОБА_9 . В результаті дій ОСОБА_6 у ОСОБА_9 утворилися тілесні ушкодження у вигляді ссадин правої, лівої щоки та шиї, поверхневих ран слизової правої та лівої щоки, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційній скарзі, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про її безпідставність, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений порушує питання щодо безпідставного його засудження за вчинення ним злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України.

Проте, зазначені доводи обвинуваченого суд апеляційної інстанції вважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження.

Суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, прийшов до такого висновку посилаючись на покази потерпілого та свідків, дані протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16 липня 2017 року, дані довідки міської лікарні №3 від 16 липня 2017 року, висновок експерта №999 від 19 липня 2017 року та дані протоколу проведення слідчого експерименту від 3 серпня 2017 року.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив факт конфлікту 16 липня 2017 року з потерпілим ОСОБА_9 .

Як слідує з показань в суді першої інстанції потерпілого ОСОБА_9 , 16 липня 2017 року він допомагав своїй сестрі перевозити речі на іншу квартиру. Коли він разом з батьком та свекром його сестри виносили диван з`явився сусід (обвинувачений), який дуже сильно відкрив двері тамбуру. Він зробив йому зауваження щоб той був обережніше. Але обвинувачений розпочав голосно висловлюватися нецензурною лайкою, ображав його, погрожував, що потім переросло у бійку між ним та обвинуваченим. Після нецензурної лайки обвинувачений накинувся на нього, вчепився до рота та почав розривати рота, тобто встромив пальці до його рота та почав розривати. Він вирвався, потім був ще один удар в губу та потім батько обвинуваченого забрав його до квартири. Внаслідок бійки у нього були тілесні ушкодження: ссадини на двох щоках, на носі на губі, на шиї, та внутрішні пошкодження ротової порожнини. Після конфлікту він звертався до ЛШМД, а потім до стоматолога, відповідні довідки надавав слідчому.
Виходячи з показань свідка ОСОБА_12 у судовому засіданні суду першої інстанції, 16 липня 2017 року приблизно о 10-30 год. вона переїжджала від батьків чоловіка з АДРЕСА_3 на іншу адресу. Три чоловіка виносили матрац від дивану, першим йшов батько її чоловіка ОСОБА_11 , потім її батько, а третім йшов її брат ОСОБА_9 , після них йшла вона та за нею її донька ОСОБА_13 . В цей час різко відкрилися двері сусіднього тамбуру та вдарилися в диван. ОСОБА_9 зробив зауваження ОСОБА_6 , щоб той був обережніший. На що ОСОБА_6 почав сваритися та погрожувати, і вдарив ОСОБА_14 кулаком правої руки в обличчя у нижню губу, схопив його за рота та став розривати рота. Було відчутно стогни ОСОБА_9 , він намагався відштовхнути ОСОБА_6 від себе, вони всі стали кричати. Вийшов батько ОСОБА_6 та покликав його до квартир, але той не відреагував. В цей час жінки ОСОБА_6 не було, вона з`явилася після бійки та стала ображати її доньку. У ОСОБА_15 була кров з губи та подряпини на обличчі. Кров також була у нього на одежі та у під`їзді. Вона викликала поліцію та медичну допомогу.
Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції показала, що 16 липня 2017 року приблизно о 10-30 год. батьки переїжджали з АДРЕСА_3 на іншу адресу. Коли виносили матрац від дивану різко відкрилися двері сусіднього тамбуру АДРЕСА_4 та 26 квартири та вдарилися в диван. ОСОБА_9 зробив зауваження ОСОБА_6 , щоб той був акуратнішим. Почалась словесна перепалка, ОСОБА_6 почав сваритися та погрожувати ОСОБА_9 , казав, що відірве йому другу руку, принижував його, потім вдарив ОСОБА_14 кулаком в обличчя та схопив його за рота, і став роздирати рота. ОСОБА_9 стогнав від болю. У ОСОБА_9 була кров на ротовій порожнині, на зубах та на одежі, розбита губа, були подряпини біля носа, на щоках.
Згідно показань свідка ОСОБА_11 в суді першої інстанції, 16 липня 2017 року він допомагав невістці з сином переїжджати на іншу квартиру, виносили меблі втрьох він, батько потерпілого та ОСОБА_9 . Коли винесли диван перегородили прохід біля ліфту, в цей час ОСОБА_6 відкрив двері сусіднього тамбуру та вони вперлися в диван, що перешкоджало їх подальшому руху. ОСОБА_9 у ввічливій формі попросив ОСОБА_6 не заважати їм виносити диван. ОСОБА_6 став відповідати у різкій формі, на підвищених тонах, почав погрожувати, що відірве другу руку. Потім ОСОБА_6 кинувся на ОСОБА_9 та вдарив кулаком в обличчя у нижню частину щелепи. Від удару ОСОБА_9 присів, а ОСОБА_6 схопив його за рота та намагався розривати. ОСОБА_9 стогнав, відбивався, та відштовхнув його. ОСОБА_12 почала кричати. Вони не могли допомогти ОСОБА_9 оскільки були відгороджені диваном. Потім вийшов батько ОСОБА_6 та забрав його. Після цього викликали поліцію та медичну допомогу. У ОСОБА_9 на обличчі була кров, та кров була на підлозі.
Відповідно до висновку експерта №999 від 19 липня 2017 року, у потерпілого ОСОБА_9 мали місце тілесні ушкодження у вигляді ссадин правої, лівої щоки та шиї, поверхневих ран слизової правої та лівої щоки, які утворилися внаслідок дії тупих твердих предметів з обмеженою поверхнею якими могли бути пальці та нігті рук, давністю 3-4 доби на момент освідоцтва, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, не носять ознак небезпеки для життя. В момент нанесення потерпілий та нападник були звернені обличчям один до одного, утворення даних тілесних ушкоджень при падінні виключено.
Показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 є чіткими, послідовними та такими, що узгоджуються між собою, з показами потерпілого та з іншими дослідженими письмовими доказами.
За такого, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав ставити під сумнів їх правдивість.
Апеляційний суд погоджується з вищезазначеним висновком суду першої інстанції.
В матеріалах кримінального провадження відсутні дані щодо наявності тілесних ушкоджень у обвинуваченого ОСОБА_6 , який стверджує про самозахист від нападу потерпілого ОСОБА_9 .
Так, як слідує зі змісту апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , апелянт стверджує, що у вказаний час виходив з своєї квартири разом із своєю дружиною. Коли він відкрив двері, вони вдарилися об диван, який з квартири сусіда ОСОБА_11 виносили ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , та батько останнього. ОСОБА_9 почав на його адресу висловлюватися нецензурною лайкою. Він порекомендував ОСОБА_9 закрити рота, припинити лаятись. На його зауваження ОСОБА_9 , через диван який був між ними, відштовхнув його рукою в груди за чого він відступив на пів кроку та притиснувся до стіни. В цей же час батько ОСОБА_9 посунув у його сторону диван та притиснув його ноги у кут. Після цього ОСОБА_9 нахилися, головою вперся у його живіт та наніс 3-4 удари по його ногам. Він, долонею своєї лівої руки, взявши ОСОБА_9 за голову в районі лоба та перенісся, відштовхнув останнього від себе. На вказаному будь які контактування між ними припинилися. Одразу після цього, у його присутності, ОСОБА_9 , сховавшись за свого батька, передзвонив своєму другові слідчому Заводського ВП. Впродовж деякого часу вони перебували в квартирі ОСОБА_11 . На подальше було порушено кримінальне провадження.
З вищезазначеного слідує, що обвинувачений ОСОБА_6 не заперечує факт настання конфлікту з потерпілим ОСОБА_9 , однак зазначає про обставини, які не узгоджуються з показаннями потерпілого та свідків події.
Разом з тим, в показаннях обвинуваченого ОСОБА_6 відсутнє логічне завершене відображення обставин події, що дає підставу для сумніву у правдивості цих показань.
Так, обвинувачений ОСОБА_6 стверджує, що під час конфлікту с потерпілим ОСОБА_9 на сходовому майданчику багатоповерхового будинку, між ними знаходився диван, який винесли з сусідньої квартири. Зазначений диван, як слідує з показань учасників судового провадження, був таким, що обмежував рух для людей на сходовому майданчику, тобто цей диван був достатньо великих розмірів. З пояснень обвинуваченого слідує, що після словесного конфлікту його відштовхнули у куточок майданчику та зазначеним диваном притиснули його ноги, тобто обмежили його рух. Зазначене унеможливлює подальший розвиток подій, про який запевняє обвинувачений ОСОБА_6 , а саме, що, після притиснення диваном його ніг, потерпілий ОСОБА_9 вперся головою об живіт ОСОБА_6 та наносив йому удари по ногах, адже доступ до ніг останнього був обмежений диваном, який знаходився між учасниками конфлікту.
За такого, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про критичне оцінювання показів обвинуваченого та розцінювання таких показів як спосіб свого захисту.
Аналогічному висновку підлягає оцінювання показів свідка ОСОБА_16 .
За наведеного апеляційний суд вважає, що всі зазначені вище докази вірно оцінені судом першої інстанції за правилами ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності і взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку щодо визнання обвинуваченого винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, а тому твердження апелянта щодо відсутності складу злочину, ненадання та невірного надання оцінки доказам є безпідставними.
Вирок суду щодо обвинуваченого ОСОБА_6 відповідає вимогам статті 370 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим. Порушень Конституції України, КПК України, які б були безумовними підставами для скасування вироку, судом апеляційної інстанції не виявлено, а тому посилання апелянта і в цій частині є не слушними.
При призначенні покарання суд першої інстанції дотримався вимог статтей 50, 65 КК України, врахував тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до статті 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який є одруженим, має неповнолітнього сина, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, врахував відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання та призначив покарання найменш суворе за видом, встановленого санкцією частини 1 статті 125 КК України.
З огляду на наведене, мотиви, зазначені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 , є такими, що не заслуговують на увагу.
За такого, підстав для скасування вироку суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції не вбачає.
Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 грудня 2018 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: