Ухвала
Іменем України

21 січня 2019 року

м. Київ
справа № 629/4492/17
провадження № 51-216 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року щодо нього,
встановив:
За вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2018 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горлівки Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 16 січня 2017 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,

засуджено до покарання за: ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки; ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки; ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки; ч.1 ст. 357 КК у виді обмеження волі на строк 3 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 16 січня 2017 року та призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці.
Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у порядку, передбаченому статтями 100, 124 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК)
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на її користь 17 тис. грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 600 грн на правову допомогу. В іншій частині відмовлено.
Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжці), вчинене повторно, таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, поєднане з проникненням у житло, та таємному викраденні офіційного документа.
Як установив суд, ОСОБА_4 07 серпня 2017 року близько 12:10, перебуваючи у кафе «Малібу», розташованому за адресою: вул. Гв. Широнінців, 15/46, м. Харків, шляхом вільного доступу, з жіночої сумки, що належить ОСОБА_6 , діючи повторно, таємно викрав гроші в сумі 328 грн, однак не довів свого умислу до кінця через те, що його дії помітив власник кафе, який і зупинив його з викраденим майном.
Крім того, 25 вересня 2017 року близько 15:00 ОСОБА_4 проник у квартиру АДРЕСА_2 , таємно повторно викрав гаманець, належий ОСОБА_5 , з грішми 1000 грн, банківською карткою «А-банку», кредитною карткою на ім`я потерпілої ОСОБА_5 , з якої згодом викрав гроші в сумі 16 тис. грн, чим спричинив їй майнову шкоду на загальну суму 17 тис. грн.
Крім того, 28 жовтня 2017 року близько 23:00 проник у квартиру АДРЕСА_3 , звідки викрав належне ОСОБА_7 майно на загальну суму 4255 грн.
Крім того, 31 жовтня 2017 року близько 16:00, перебуваючи у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованому за адресою: АДРЕСА_4 , повторно таємно викрав з картонового ящика, що стояв на прилавку, гроші в сумі 3000 грн, які належали потерпілій ОСОБА_8 , чим спричинив їй майнову шкоду на вказану суму.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить пом`якшити призначене йому покарання. Стверджує, що судами не враховано пом`якшуючих його відповідальність обставин, а саме щире каяття, визнання ним цивільного позову потерпілої та наявність цивільної дружини та доньки.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла такої думки.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК, за обставин, зазначених у вироку, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі засудженим не оспорюються.
Із долученої до касаційної скарги копії вироку районного суду вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 проводився відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.

Що стосується призначеного покарання, яке, на думку ОСОБА_4 , є суворим, то колегія суддів дійшла такого висновку.
Положеннями ст. 65 КК передбачено, що при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Зазначених вимог закону суд дотримався.
Зокрема, при призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції згідно з вимогами ст. 65 КК достатньою мірою врахував характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК належать до злочинів невеликої тяжкості, середньої тяжкості та тяжкий, дані про особу ОСОБА_4 , який має незняту та непогашену судимість, не працює, не одружений. Обставиною, яка пом`якшуює покарання, суд визнав щире каяття, обставиною, що обтяжує покарання, рецидив злочинів.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_4 вчинив злочин у період іспитового строку, встановленого за вироком Київського районним судом м. Харкова від 16 січня 2017 року.
З урахуванням усіх обставин справи суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_4 лише в умовах ізоляції від суспільства та обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяця.
Також суд правильно призначив ОСОБА_4 остаточне покарання на підставі положень ст. 71 КК.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на вирок суду першої інстанції, належним чином перевірив викладені у ній доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги, і визнав їх необґрунтованими, мотивував своє рішення та зазначив підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується й колегія суддів касаційного суду. Разом із тим, вважає за необхідне зазначити, що ті обставини, що засуджений має цивільну дружину та доньку, що, на думку засудженого, не взяли до уваги суди першої та апеляційної інстанцій, то вони самі по собі не можуть розцінюватись як обставини, які пом`якшують покарання, та впливати на розмір призначеного засудженому покарання.
Зважаючи на зазначене, покарання, призначене ОСОБА_4 , є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 не вбачає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року щодо нього.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 єва