Ухвала
іменем України

26 березня 2019 року

м. Київ
справа № 755/16652/18

провадження № 51-994 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали провадження за спільною касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007650,
встановив:
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2018 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Воронежа Російської Федерації, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ,
засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні умисного вбивства за обставин, викладених у вироку.
Як установив суд першої інстанції, 03 серпня 2018 року близько 14:30

ОСОБА_4 , перебуваючи на кухні у квартирі АДРЕСА_3 , під час конфлікту з власником квартири ОСОБА_6 взяв дерев`яну палицю та завдав нею трьох ударів по голові останнього. У подальшому ОСОБА_4 з метою вбивства взяв ніж та умисно завдав ним тринадцять ударів у життєво важливі органи ОСОБА_6 , чим спричинив останньому колото-різані рани. Від забійних ран, крововиливів під шкіру та у м`які тканини в ділянці голови, перелому склепіння черепа, крововиливу під оболонки та в шлуночки мозку ОСОБА_6 помер на місці події.

У спільній касаційній скарзі захисник та засуджений просять на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК, змінити постановлені щодо ОСОБА_4 судові рішення і пом`якшити обраний йому захід примусу, призначивши ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Аргументуючи свою вимогу, скаржники зазначають, що суди всупереч

ст. 65 КК повною мірою не врахували всіх даних про особу засудженого та пом`якшуючої покарання обставини, а саме щирого каяття.

Перевіривши доводи у спільній касаційній скарзі та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла такої думки.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, доведеність цього обвинувачення та юридично-правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 115 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до приписів статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Наведених норм права у цьому провадженні суд не порушив.
Зокрема, при призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції згідно з вимогами ст. 65 КК врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким, дані про особу винного, який на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває та за місцем проживання характеризується посередньо. При цьому суд визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину щодо особи похилого віку та взяв до уваги відсутність обставин, що пом`якшують покарання.
Доводи в касаційній скарзі про щире каяття засудженого не ґрунтуються на матеріалах провадження за скаргою та на вимогах закону.
У розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК щире каяття має полягати у належній критичній оцінці особою свого протиправного діяння, його осуді, жалю з приводу вчиненого, бажанні усунути негативні наслідки чи компенсувати завдану шкоду, а також готовності понести кримінальну відповідальність згідно із законом.
Із судових рішень видно, що суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність такої пом`якшуючої обставини як щире каяття у вчиненому злочині, оскільки засуджений фактично не визнав своєї вини, не висловлював жалю з приводу вчиненого злочину.
Більше того, як убачається із пояснень самого ОСОБА_7 , наданих ним у суді першої інстанції, він зрозумів, що вбив ОСОБА_6 , і бажав уникнути відповідальності за вчинене, а тому ще півтори доби не дозволяв своїй співмешканці викликати поліцію та швидку медичну допомогу, а також мав намір сховатися в Донецькій області, однак його затримали працівники поліції дорогою до Донецької області.
Що стосується визнання судом першої інстанції обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення злочину щодо особи похилого віку, то суд апеляційної інстанції обґрунтовано послався на орієнтири, викладені в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення кримінального покарання», відповідно до яких суди можуть не визнавати окремі з обставин такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами, які не зазначено в обвинувальному висновку.
Разом із тим, наявність малолітньої дитини, про що зазначає засуджений та захисник, сама по собі не може розцінюватись як обставина, яка пом`якшує покарання, та впливати на розмір призначеного засудженому покарання.

Обраний ОСОБА_4 захід примусу є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість, про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає. Таким чином, касаційні вимоги про пом`якшення покарання є неспроможними.
Крім того, аналогічні за змістом доводи щодо надмірної суворості призначеного ОСОБА_4 покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належно розглянув подану апеляційну скаргу захисника і відмовив у її задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає положенням ст. 419 КПК.

Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за спільною касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 єва