печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва ОСОБА_3 про арешт майна,

ВСТАНОВИВ:
26.03.2019 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000196.

Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

У судове засідання прокурор не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином, через канцелярію суду подав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, вимоги підтримує та просить задовольнити.

На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, створив необхідні умови для реалізації особою, яка подала клопотання, її процесуальних прав на участь у розгляді цієї справи в суді, ураховуючи, що підстав для визнання явки сторони обвинувачення обов`язковою не має, вважаю за можливе розглянути клопотання у його відсутність.

Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

З матеріалів клопотання вбачається, що слідчим відділом Печерського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000196 відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.09.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

У ході здійснення досудового розслідування вказаного кримінального провадження, досліджуються обставини протиправного заволодіння шахрайським шляхом, нежитловим приміщенням, розташованим за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 28/2 та нежитловим приміщенням, розташованим за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 4а.

Встановлено, що 19.09.2018 до Київської місцевої прокуратури № 6 м. Києва надійшла заява Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» щодо протиправного заволодіння невстановленими особами нежитлового приміщення, площею 136,2 м2, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 28/2.

Так, відповідно розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації № 509 від 20.09.2013 «Про перезакріплення нерухомого майна територіальної громади м. Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації» та розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації № 318 від 20.06.2014 «Про внесення змін до розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 20.09.2013 № 509» житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 разом з нежитловими приміщеннями передано на баланс та закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва».

У той же час, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_4 прийнято рішення (індексний номер: 42680901 від 23.08.2018) про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на об`єкт нерухомості, а саме нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Так, підставою для прийняття державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_4 вищевказаного рішення було свідоцтво про право власності від 11.03.2010, видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке видане на підстав наказу № 92-С/КІ від 25.02.2010.

Разом з тим, відповідно до інформації № 110/912-1994 від 01.11.2018 наданої Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» , Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) свідоцтво про право власності від 11.03.2010 на нежитлове приміщення № 17, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 28/2, не видавалось.

Крім того, у ході досудового розслідування встановлено, що державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_4 20.08.2018 прийнято рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на нежитлове приміщення № 10, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Підставою прийняття вищевказаного рішення було свідоцтво про право власності від 11.03.2010, яке видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке видане на підстав наказу № 98-С/КІ від 26.02.2010.

У той же час, відповідно до листа № 110/908-384 від 21.02.2019 Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» свідоцтво про право власності від 15.03.2010 на нежитлове приміщення № 10, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 4-а, та наказ № 98-С/КІ від 26.02.2010 Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не видавалось.

Разом з тим, відповідно до інформації наданої Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» нежитлове приміщення № 10, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 4-а, перебуває на балансі комунального підприємства.

Так, постановою процесуального керівника від 22.03.2019 нежитлове приміщення № 10, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 4-а визнано речовим доказом.

Прокурор вказує, що з метою забезпечення збереження речових доказів об`єкта нерухомого майна, набутого кримінально-противоправним шляхом, виникла необхідність на час досудового розслідування накласти арешт на вищевказаний об`єкт.

Відповідно до ч.5ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до вимог до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

У свою чергу, досудовим розслідуванням встановлено, що злочинні дії прямо спрямовані на незаконне заволодіння вказаним нерухомим майном, а отже вказане майно є предметом злочинного посягання.

За викладених обставин, враховуючи правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, приходжу до переконання, що клопотання прокурора про накладення арешту на майно підлягає задоволенню з метою збереження речових доказів, задля забезпечення дієвості та об`єктивності розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Приходячи до такого висновку, слідчий суддя враховує й те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту. При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 117, 131, 132, 171173, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), яке перебуває у власності ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; із забороною відчуження та розпоряджатися вищевказаним об`єктом нерухомості.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.

Зобов`язати слідчого/прокурора у кримінальному провадженні передати ухвалу особі, на майно якої, накладено арешт.

Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1