Справа № 739/506/19
Провадження № 1-в/739/22/19
УХВАЛА
Іменем України
"07" травня 2019 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 секретаря ОСОБА_2 за участю: прокурора ОСОБА_3 представника УВП №31 ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області в режимі відео конференції клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 про приведення вироку суду у відповідність до міжнародних норм та вимог,
ВСТАНОВИВ:
До суду надійшло клопотання ОСОБА_6 про приведення вироку апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.07.2006 року та вироку апеляційного суду Запоріжської області від 09.05.2010 року у відповідність до міжнародних нормам та вимог шляхом заміни покарання у виді довічного позбавлення волі шляхом позбавлення волі на відповідний термін. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.07.2006 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 30 січня 2007 року його засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна та вироком апеляційного суду Запоріжської області від 09.05.2010 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 01 липня 2010 року його засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, тому просить з урахуванням рішення ЄСПЛ «Петухов проти України», та інших, Конституції України та зокрема статті 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (на що вказує практика Європейського суду з прав людини), визнати що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, Конституції України (оскільки є нелюдським та принижуючим людську гідність), а також незаконності порядку його введення та застосування згідно чинного законодавства України замінити йому на відповідний термін. У судовому засіданні засуджений та його захисник просили клопотання задовольнити з підстав викладених у клопотанні. У судовому засіданні прокурор та представник Новгород-Сіверської установі виконання покарань №31 заперечували проти задоволення клопотання. Заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 533 КПК України, вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно п. 14 ст. 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, в даному випадку суд, який ухвалив вирок, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку. Вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.07.2006 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 30 січня 2007 року ОСОБА_6 засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Вироком апеляційного суду Запоріжської області від 09.05.2010 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 01 липня 2010 року ОСОБА_6 засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, Враховуючи, що в клопотанні засуджений ОСОБА_6 ставить питання про перегляд судових рішень в частині призначеного останньому покарання, а саме приведення вироку суду у відповідність до міжнародних норм та вимог, тому воно не може бути задоволене, оскільки, незважаючи на доводи наведені в клопотанні, у тому числі на судову практику Європейського суду з прав людини, це питання знаходиться поза межами повноважень, якими наділений суд на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Крім того, в порядку виконання судових рішень предметом судового розгляду є вирішення лише тих питань, які прямо передбачені законом, зокрема ст. 537 КПК України, а не вирішення кримінального провадження чи кримінальної справи по суті, у тому числі в частині вирішення питання про відповідність чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого. Суд не може погодитися з доводами клопотання засудженого ОСОБА_6 про те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна за вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.07.2006 року, та вироком апеляційного суду Запоріжської області від 09.05.2010 року, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема ст. 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод, Конституції України, а також принципу верховенства права, тобто є нелегітимним по суті та таким, що викликає сумніви і протиріччя, оскільки, як зазначалось вище, на цій стадії судового провадження, суд не вправі застосовувати норми матеріального права, у тому числі чинні міжнародні договори, які відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, які б могли призвести до перегляду судового рішення по суті, зокрема в частині виду та розміру призначеного покарання, навіть у випадку, якщо цим не погіршується становище засудженого. Відповідно до положень ч.1 ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. Положеннями статті 51 КК України передбачено, як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі. Таким чином, зі змісту положення частини першої статті 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена. Крім того, відповідно до п.3 ч.4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо-тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України. Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим. Згідно з частиною третьою статті 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахування за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу. З вироку апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.07.2006 року, та вироку апеляційного суду Запоріжської області від 09.05.2010 року, вбачається, що злочини за який було призначено довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна ОСОБА_6 відповідно до Кримінального кодексу України від 05.04.2001 року, яким за п.6,12,13 ч. 2 ст. 115 КК України та відповідно 2.6 ч.2 ст.115 КК України, передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктами 6 частини другої цієї статті. Відповідно до частини другої статті 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Таким чином, призначене судом ОСОБА_6 покарання за п.6,12,13 ч. 2 ст. 115 КК України та відповідно 2.6 ч.2 ст.115 КК України, у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна повністю відповідає вимогам чинного кримінального закону. Європейський суд з прав людини вказав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України»). Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Таке правозастосування відповідає практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. За таких обставин, підстави для задоволення клопотання про приведення покарання призначеного вироком у відповідність до положень до міжнародних норм та вимог відсутні.
На підставі викладеного, ст. ст. 4, 51, 63, 64, 82, 87 КК України, керуючись ст. 537, 539 КПК України, суд

У Х В А Л И В :
У задоволенні клопотання ОСОБА_6 про приведення вироку суду у відповідність до міжнародних норм та вимог - відмовити.
Ухвалу може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області, протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з дня вручення копії ухвали.
Суддя: ОСОБА_1