Дата документу 04.03.2019 Справа № 324/361/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 324/361/17 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/251/19 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2019 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 7 серпня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Горлівка Донецької області, українець, громадянин України, маючий середню освіту, непрацюючий, неодружений, на утриманні малолітніх дітей не маючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 20 червня 2007 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;
2) 11 липня 2008 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 311, ч. 1 ст. 216, ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення;
3) 18 квітня 2013 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,
4) 7 грудня 2015 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 7 грудня 2015 року та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у вигляді 4 років позбавлення волі.

Запобіжний захід по справі не обирався.

Залишено ОСОБА_7 в ДУ «Вільнянська установа виконання покарань № 11» до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання у зв`язку з виконанням вироку Пологівського районного суду Запорізької області від 7 грудня 2015 року та ухвали Пологівського районного суду Запорізької області від 5 липня 2017 року про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлення ОСОБА_7 для відбування покарання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 439 грн. 80 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України за наступних обставин.

26 жовтня 2016 року приблизно о 13 годині ОСОБА_7 , маючи раптово виниклий корисливий прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням у інше приміщення, переслідуючи корисливий мотив та корисливу мету, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені, підійшов до вхідних дверей магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_9 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на яких побачив вивіску «В магазині нікого немає». Після цього, ОСОБА_7 руками потягнув вхідні двері на себе, пошкодивши їх, та проник до приміщення магазину, звідки вчинив крадіжку болтів загальною вагою 20 кілограмів та виніс їх за межі магазину, отримавши реальну можливість розпоряджатися цим майном. Своїми умисними діями ОСОБА_7 завдав майнову шкоду потерпілій ОСОБА_9 на загальну суму 941 грн. 80 коп.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок скасувати у зв`язку з тим, що інкримінований йому злочин він не вчиняв.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що орган досудового розслідування не надав суду доказів його причетності до вчинення злочину, а суд першої інстанції прийняв упереджене рішення у відношенні нього, не взявши до уваги докази його невинуватості.

Також зазначає, що висновки суду ґрунтуються лише на показаннях, які він надав на стадії досудового розслідування під тиском з боку співробітників правоохоронних органів, які шляхом обману та шантажу змусили його підписати визнання вини, повідомляючи, що за це йому призначать лише адміністративне стягнення, а у випадку відмови він буде заарештований.

Вказує, що окрім цих документів, немає жодних доказів, які підтверджують його вину у вчиненні крадіжки, оскільки на місці її вчинення не було виявлено належних йому відбитків пальців, до того ж, немає жодного свідка, який міг би бачити його біля магазину.

Звертає увагу, що фактично його визнали винуватим через наявність попередніх судимостей, у 2015 році його засудили на 2 роки позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки лише за те, що він сам у себе взяв грошові кошти, що суд першої інстанції до уваги не взяв.

Також суд не врахував те, що у 2017 році йому було скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням лише за те, що він не з`являвся на реєстрацію у зв`язку з тим, що поїхав на заробітки до м. Києва, про що заздалегідь повідомляв.
Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, прокурора, який вирок суду вважав законним, обґрунтованим та заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілої, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що 26 жовтня 2016 року в період із 10 години до 13 години він разом з братом був у центрі м. Пологи, де вони заходили до магазину «Лакомка», після чого пішли додому. По дорозі, після того, як він попрощався з братом, він зустрів свого знайомого ОСОБА_10 , у якого в руках було два полімерні пакети. ОСОБА_11 запропонував йому здати на пункт прийому металобрухту болти, які той начебто взяв удома, на що він погодився, і вони разом пішли до пункту прийому металобрухту, де він особисто віддав вказані болти жінці, яка приймала металобрухт, а ОСОБА_11 чекав його неподалік. За вказані болти загальною вагою 20 кілограмів він отримав 60 гривень, які вони розділили порівну. Сам ОСОБА_11 пояснив своє небажання особисто здавати болти тим, що мав неприязні відносини із жінкою, яка приймала металобрухт. На наступний день до нього приїхали співробітники поліції і забрали до відділення, де під тиском поліцейських він і підписав пояснення, в яких визнав свою вину у крадіжці болтів, оскільки поліцейські його запевнили, що за дане правопорушення йому загрожує лише адміністративне стягнення у виді штрафу. Через деякий час він зустрівся із ОСОБА_12 , який попросив його владнати питання про відшкодування завданої шкоди із власником магазину, і саме на прохання ОСОБА_13 він ходив до магазину і пропонував чоловікові потерпілої відшкодувати завдані збитки, але в результаті цієї розмови конкретних домовленостей по відшкодуванню шкоди так досягнуто і не було.
Таким чином, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі обвинувачений заперечує факт того, що він незаконно проник до приміщення магазину та викрав належні потерпілій ОСОБА_9 болти.

Позиція захисту зводилась до того, що здати болти на пункт прийому металобрухту та владнати конфлікт з власником магазину його попросив знайомий ОСОБА_14 , а у відділенні поліції свою вину у вчиненні крадіжки він визнав тому, що співробітники поліції застосовували до нього психологічний тиск та казали, що за вказане правопорушення він отримає лише адміністративне стягнення у виді штрафу.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме у викраденні майна ОСОБА_9 , оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпіла ОСОБА_9 в суді першої інстанції показала, що 26 жовтня 2016 року приблизно з 12 год. 30 хв. до 14 год. 00 хв. магазин «Все для дому, для сім`ї» був зачинений на обідню перерву. Коли її чоловік приблизно о 14 годині прийшов до магазину, то побачив, що замок на вхідних дверях було зламано і кілька болтів лежали на підлозі. Вона прийшла слідом за чоловіком, і вони побачили, що врізний замок на вхідних дверях було вигнуто. Зайшовши далі у магазин, вони побачили порожню розірвану коробку, в якій раніше знаходилися болти загальною вагою 20 кілограмів, але їх на той вже не було, тому вони з чоловіком викликали співробітників поліції, які проводили огляд місця події. Пізніше працівники поліції поїхали на пункт прийому металобрухту і знайшли викрадені болти. Додатково повідомила, що її чоловік їй розповідав, що через деякий час він спілкувався з чоловіком, який викрав болти, і просив пробачення за вчинене.
Свідок ОСОБА_15 , який є чоловіком потерпілої, в суді першої інстанції показав, що 26 жовтня 2016 року приблизно о 13 год. 50 хв. він пішов до магазину «Все для дому, для сім`ї», який у той час ще був зачинений на обідню перерву. Коли він прийшов, то побачив, що у підвалі магазину була розламана лутка дверей, двері та замок на дверях також були пошкоджені. Він викликав співробітників поліції, і разом із з ними виявив, що з нової коробки зникли болти вагою 20 кілограмів. Також при огляді місця події були присутні поняті ОСОБА_16 та ОСОБА_17 і складався протокол. У цей же день він разом зі співробітниками поліції їздив на пункт прийому металобрухту, де і виявив у пакеті викрадені болти, які в подальшому були вилучені співробітниками поліції. Додатково повідомив, що пізніше, десь на початку листопада чи грудня 2016 року, до їх магазину приходив чоловік який назвався ОСОБА_18 та наразі є обвинуваченим по даній справі. Тоді обвинувачений повідомив, що саме він прийшов до магазину, смикнув двері і викрав болти, після чого чоловік попросив вибачення за вчинене та пообіцяв відшкодувати 60 гривень, які отримав на пункті прийому металобрухту за болти, проте більше обвинувачений до магазину не приходив.
Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції показав, що 26 жовтня 2016 року він приїхав до магазину, де побачив потерпілу та співробітників поліції, які запросили його запросили бути понятим при огляді місця події, оскільки в магазині було викрадено болти. Під час огляду місця події була ще одна жінка, яку також запросили бути понятою. Він бачив, що двері в підвалі магазину були зламані, а замок пошкоджений.
Свідок ОСОБА_17 в суді першої інстанції показала, що 26 жовтня 2016 року співробітники поліції запросили її бути понятою при огляді магазину, який належить потерпілій. Вона та ще один чоловік були присутніми під час проведення слідчими вказаного огляду. Слідчий та потерпіла повідомили їй, що в магазині була вчинена крадіжка. Вона бачила, що на дверях магазину був вирваний замок, а двірний отвір був пошкоджений.
Свідок ОСОБА_19 в суді першої інстанції показала, що 26 жовтня 2016 року приблизно о 14 годині на пункт прийому металобрухту прийшов чоловік, якого вона впізнала як обвинуваченого ОСОБА_7 , та приніс 20 кілограмів болтів у пакеті темного кольору, які з його слів належали йому. Вона зважила вказані болти і віддала за них 60 гривень. Додатково повідомила, що вона не знала, що болти були крадені, і придбала їх для власних потреб. Через деякий час на пункт прийому металобрухту приїхали співробітники поліції разом із чоловіком похилого віку, який сказав, що болти належать йому, і в подальшому болти було вилучено. Також повідомила, що пізніше їй надавали для впізнання фотокартки чоловіків і вона впізнала обвинуваченого ОСОБА_7 як особу, яка принесла їй болти.
Підстав не довіряти показанням потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а свідки також приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілої та свідків.

Показання вищезазначених потерпілої та свідків в суді першої інстанції є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з дослідженого судом протоколу огляду місця події від 26 жовтня 2016 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є приміщення магазину «Все для дому, для сім`ї», двері якого були відчинені, а врізний замок та замкова пластина мали пошкодження. В приміщенні коридору магазину були виявлені, окрім інших предметів, розсипані культиваторні болти, які в подальшому були вилучені (т. 1, а.с. 52).

З протоколу огляду речей від 26 жовтня 2016 року вбачається, що об`єктом огляду є добровільно надані ОСОБА_19 на території пункту прийому металобрухту ТОВ «Іріда» культиваторні болти загальною вагою 20 кілограмів, які знаходились в полімерному пакеті (т. 1, а.с. 49).

З висновку експерта № 1694 від 14 листопада 2016 року вбачається, що ринкова вартість викрадених металевих болтів, які не перебували в експлуатації, станом на 26 жовтня 2016 року може складати 941 грн. 80 коп. (т. 1, а.с. 40-45).

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 листопада 2016 року вбачається, що свідок ОСОБА_19 серед пред`явлених осіб для впізнання, зображених на фотознімках, впізнала за зовнішнім виглядом та рисами обличчя ОСОБА_7 , який зображений в протоколі під № 2, та пояснила, що це особа, яка 26 жовтня 2016 року приблизно о 14 годині приносила в пакеті болти загальною вагою 20 кілограмів на пункт прийому металобрухту ТОВ «Іріда» (т. 1, а.с. 47-48).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що саме ОСОБА_7 вчинив таємне викрадення належного ОСОБА_9 майна.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належним доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості.

Так, потерпіла ОСОБА_9 та свідки ОСОБА_15 і ОСОБА_19 надали суду повністю логічні та змістовні пояснення з приводу обставин вчинення злочину, їх показання повністю узгоджуються з показаннями допитаних в судовому засіданні свідків та іншими дослідженими доказами.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі докази, в тому числі і надані стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає докази захисту.

Свідок ОСОБА_15 в суді першої інстанції категорично зазначав, що саме ОСОБА_7 через деякий час після вчинення крадіжки приходив до нього в магазин та повідомив, що саме він викрав болти, просив вибачення та пообіцяв відшкодувати завдану шкоду шляхом повернення 60 гривень.
Разом з тим, обвинувачений нічого не зазначав свідку ОСОБА_15 про те, що болти викрав його знайомий ОСОБА_14 , і що саме за проханням останнього він прийшов до свідка для того, щоб владнати конфлікт, натомість, така версія обвинуваченого була ним повідомлена суду лише під час судового розгляду.
До того ж, на користь такої версії обвинуваченого жодним чином не свідчать показання свідка ОСОБА_19 , яка повідомила, що обвинувачений приніс їй болти та зазначив, що вони належать саме йому, і нічого не пояснював про те, що ці болти нібито належать ОСОБА_20 .

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що на нього здійснювався тиск з боку працівників правоохоронних органів у вигляді введення в оману з приводу можливого покарання, яке йому загрожує за його протиправні дії, а також те, що висновки суду ґрунтуються лише на його зізнанні у вчиненні злочину, наданому на стадії досудового розслідування, колегія суддів є нічим необґрунтованим твердженням, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів кримінального провадження, зокрема технічних записів судових засідань та мотивувальної частини вироку суду вбачається, що суд першої інстанції прийшов до висновку про доведення вини обвинуваченого та підтвердження цього доказами, які були безпосередньо надані та досліджені в судовому засіданні, і жодних показань, які були або могли бути надані на стадії досудового розслідування, не враховував, чим дотримався вимог ч. 4 ст. 95 КПК України та передбаченого ст. 23 КПК України принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів.

Крім того, вказаний злочин було розкрито завдяки зусиллям правоохоронних органів та органів досудового розслідування, і у колегії суддів відсутні підстави вважати, що визнання обвинуваченого винуватим є наслідком його самообмови у вчиненні злочину.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що його визнали винуватим лише тому, що він раніше вчиняв злочини та має судимості, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони є лише припущенням та його суб`єктивним відношенням до цього.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що його фактично неправомірно засудили у 2015 році, а після цього у 2017 році необґрунтовано скасували звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України була встановлена вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 7 грудня 2015 року, та не є предметом розгляду у цьому провадженні, так само, як і скасування звільнення від відбування покарання.

Інші доводи апеляційної скарги щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи обвинуваченого про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Судом першої інстанції були вжито всі заходи, для встановлення істини в даній справі.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі і підстави для застосування ст.ст. 69,75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 7 серпня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4