Ухвала
Іменем України
13 лютого 2019 року

м. Київ
провадження № 51-507 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2018 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 січня 2019 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2018 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, засуджено за ч.5 ст.185 КК України із застосуванням положень ч.1 ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Вирішено питання про речові докази у провадженні.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 січня 2018 року вирок місцевого суду змінено в частині призначеного покарання. Призначено ОСОБА_5 покарання з урахуванням положень ч.2 ст.69 КК України без конфіскації майна. В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, 21 липня 2018 р. близько 08.00 год., проник до житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , звідки викрав належні ОСОБА_4 грошові кошти на загальну суму 596193 грн.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі потерпіла вказує на невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить змінити оскаржувані судові рішення та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судами в достатній мірі не враховано дані про особу винного, зокрема те, що він вину визнав, щиро розкаявся, а також судами не було взято до уваги мотиви вчиненого та не враховано думку потерпілої щодо призначення засудженому покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У касаційній скарзі винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікація діяння за ч. 5 ст. 185 КК України не оспорюється.
Потерпіла ОСОБА_4 не погоджується із призначеним покаранням, вважає, що воно не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, через суворість.

На думку колегії суддів вищезазначені доводи потерпілої є безпідставними.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі і тяжкість вчиненого злочину, який є особливо тяжким, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна, дані про особу винного, який раніше до відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, на спеціальних обліках у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей, а також його ставлення до вчиненого, зокрема те, що він вину у вчиненому визнав. Поряд з цим, суд обґрунтовано визнав обставинами, які помякшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування завданої шкоди потерпілій, яка претензій до нього не має. Урахував відсутність обставин, що обтяжують покарання, та позицію потерпілої щодо призначення винному покарання.

Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі і ті, на які посилається потерпіла у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення засудженому ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, тобто нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, за якою його засуджено, та належним чином умотивував своє рішення.

Суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Судами обґрунтовано зазначено, що наведені дані про особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, не дають підстав зробити висновок про можливість виправлення ОСОБА_5 без реального відбування ним покарання. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, застосовуючи положення ст. 69 КК України у своєму рішенні чітко зазначив, які саме обставини справи та дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання. Врахування одних і тих же обставини справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до засудженого положень ст. 69 КК України і призначення йому покарання нижчого від найнижчої межі санкції статті, так і положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням є недостатнім. Одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування за вчинення особливо тяжкого злочину, має мати для цього достатні підстави, яких Суд не вбачає.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційних скарг та дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення винного від відбування покарання з випробуванням, як про це просить у своїй касаційній скарзі потерпіла. Колегія суддів вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляції сторони захисту ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги потерпілої немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2018 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 січня 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_6 ОСОБА_3