ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1465/17 Номер провадження 11-кп/814/142/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.121 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000530, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.06.2017 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 та обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27.02.2018,
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Червона Знам`янка Кременчуцького р-ну Полтавської обл., українку, громадянку України, з середньою освітою, заміжню, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
визнано винуватою та засуджено за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_7 обрано тримання під вартою, початок відбування покарання ухвалено рахувати з 27 лютого 2018 року.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Фінансового управління виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину в сумі 3 221 грн. 46 коп. і на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 7 635 грн. 11 коп. і моральну шкоду в сумі 10 000 грн., а всього 17 635 грн. 11 коп.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена за те, що вона 16.06.2017 приблизно о 17 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння після розпиття спиртних напоїв разом з потерпілим ОСОБА_9 та іншими особами по АДРЕСА_2 під час сварки з останнім на ґрунті виниклих раптово неприязнних стосунків ОСОБА_7 взяла в приміщенні літньої кухні розташованої по АДРЕСА_2 кухонний ніж з чорним полімерним руків`ям та умисно нанесла ним один удар ножем в область живота потерпілому ОСОБА_9 , спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент отримання у виді : проникаючої колото-різаної рани передньої черевної стінки з пошкодженням тонкого кишківника, поверхневої та загальної клубової артерії, заочеревинної гематоми, гемоперитоніуму, геморрагічного шоку, рани в надлобковій ділянці справа.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати вирок суду, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що суд, кваліфікуючи дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України не врахував: те, що злочин обвинувачена вчинила через існування реальної загрози для її здоров`я і життя з боку потерпілого ОСОБА_9 , так як у день вчинення злочину між обвинуваченою і потерпілим ОСОБА_9 виник конфлікт, під час якого потерпілий ОСОБА_9 наніс обвинуваченій ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, схопив ОСОБА_7 за волосся навмисно, тим самим ОСОБА_7 позбавило можливості втекти, у зв`язку з чим, вона ОСОБА_7 з метою захисту нанесла потерпілому ОСОБА_9 удар ножем; потерпілим ОСОБА_9 у день злочину було спричинено тілесні ушкодження чоловіку обвинуваченій - ОСОБА_10 ..
Також, апелянт зазначає, що судом безпідставно було відмовлено: у допиті свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були свідками конфлікту між обвинуваченою та потерпілим, неправильно оцінено висновок експерта щодо наявності у ОСОБА_7 та ОСОБА_10 тілесних ушкоджень у дослідженні одягу обвинуваченої ОСОБА_7 (светру та джинсових штанах), які мають на собі сліди волочіння.
Крім того, захисник вважає призначене судом ОСОБА_7 покарання надмірно суворим, так як не застосовані вимоги ст.ст. 75,76 КК України. При призначенні покарання не враховані всі обставини справи, обставини, які пом`якшують покарання - обвинувачена ОСОБА_7 щиро розкаялась, визнала вину, сприяла розкриттю злочину, частково добровільно відшкодувала шкоду та попросила пробачення у потерпілого.
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просить перекваліфікувати її дії на ст. 124 КК України, так як мотиву наносити умисно потерпілому тяжкі тілесні ушкодження не було, вона ОСОБА_7 захищалась, бо знала, що ОСОБА_9 знову буде наносити тілесні ушкодження.
Заслухавши доповідь судді, пояснення: обвинуваченої та захисника, які просили задовольнити апеляційні скарги, прокурора та потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, допитавши свідка, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, ґрунтується на зібраних у справі і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України.
Судом першої інстанції справу розглянуто у межах пред`явленого обвинувачення.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченої та її захисника ОСОБА_8 про те, що висновки суду, викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи, що суд дав неправильну юридичну оцінку зібраним в справі доказам, не ґрунтуються на перевірених матеріалах кримінального провадження.
У вироку суду міститься формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, зазначено місце, час, спосіб вчинення та мотив злочину, наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про винуватість ОСОБА_7 .
Суд дав правильну юридичну оцінку зібраним в справі доказам: показанням самої обвинуваченої ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків та даними, які містяться в письмових матеріалах справи.

Так, потерпілий ОСОБА_9 у суді першої та апеляційної інстанцій стверджував, що 16.06.2017 зранку він з пляшкою горілки прийшов до ОСОБА_13 : Сергія і ОСОБА_14 , за місцем їх проживання у АДРЕСА_2 , де останні з ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 розпивали спиртні напої за столом на подвір`ї, він теж став з ними випивати. По обіді, коли закінчились спиртні напої, він пішов додому взяв гроші і на велосипеді приїхав до ОСОБА_13 . Велосипед залишив на подвір`ї, поблизу, дав гроші ОСОБА_18 , який поїхав на своєму велосипеді за горілкою. Коли він потерпілий став йти додому, виявив, що не має його велосипеда, ОСОБА_13 сказали, що незнають, де його велосипед посварившись з ними він-потерпілий пішов додому пішки. По дорозі зустрів сусідку ОСОБА_19 , яка сказала йому, що його велосипед у ОСОБА_20 на огороді,через це він повернувся, на подвір`ї був ОСОБА_21 , сказав, що не знає, де його велосипед, вони посварились, ОСОБА_22 була присутня при сварці, пішла до сараю, де вони проживають, він пішов за нею, коли відкривав двері до сараю, вона вдарила його ножем в живіт, він пішов додому і по дорозі втратив свідомість.

Такі показання потерпілого підтвердила у суді першої інстанції свідок ОСОБА_23 - мати потерпілого, пояснивши, що 16 червня 2017 року ОСОБА_9 пішов зранку та прийшов додому по обіді, взяв велосипед і знову пішов, повернувся без велосипеда, сказав, що залишив у ОСОБА_24 та пішов за велосипедом. Через деякий час прийшов сусід ОСОБА_25 і сказав, що її син ОСОБА_9 втратив свідомість у нього в дворі. У сина було ножове поранення і він тривалий час перебував в лікарні у тяжкому стані, говорив, що його порізала ОСОБА_22 .
Показання потерпілого та свідка ОСОБА_23 узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_26 - сестри потерпілого, яка у суді підтвердила, що 16 червня 2017 року приблизно 17 год. її брат ОСОБА_9 прийшов додому і знову пішов. Через невеликий проміжок часу прийшов сусід ОСОБА_25 і сказав, що її брата ОСОБА_9 порізала ножем ОСОБА_22 і останній без свідомості знаходиться у нього на подвір`ї.
Свідок ОСОБА_15 - мати обвинуваченої, у суді першої інстанції, фактично підтвердила показання наведені вище потерпілого та свідків, пояснивши, що 16 червня 2017 року вранці на АДРЕСА_2 на подвірї вона з ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , ОСОБА_27 розпивали спиртні напої. Цього ж дня за цією ж адресою приблизно 16 год. 30 хв. вона була на вулиці і в цей час прийшов потерпілий ОСОБА_9 , підійшов до ОСОБА_28 , спитав, де велосипед і вдарив його 2 рази в обличчя, після цього вибігла ОСОБА_22 , ОСОБА_9 тягнув її за волосся, всі були п`яні, як ОСОБА_29 вдарила ножем ОСОБА_9 вона не бачила.
Показання потерпілого ОСОБА_9 про те, що 16.06.2017 до обіду по вул. Дружби, 4 у с. Нова Знам`янка Кременчуцького р-ну Полтавської обл. потерпілий спільно розпивав спиртні напої з обвинуваченою ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , підтвердили у тому числі в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 та у суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_32 . Одночасно ОСОБА_10 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 та ОСОБА_32 повідомили проте, що як саме обвинувачена наносила потерпілому удар ножем вони не бачили.
Свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції також підтвердив, що 16 червня 2017 року після обід біля подвір`я за адресою АДРЕСА_2 потерпілий ОСОБА_9 підійшов до нього і вдарив в обличчя. ОСОБА_15 заштовхала його ОСОБА_10 у двір, а сама залишилась з потерпілим на вулиці. Коли він заходив до сараю, обвинувачена ОСОБА_7 виходила звідти, ніяких предметів в неї він не бачив, та пішла до хвіртки, де були потерпілий ОСОБА_9 з ОСОБА_15 . Після повернення ОСОБА_7 повідомила, «Що їй теж попало від ОСОБА_9 » обвинувачена кульгала, обличчя було зчесано.
Свідок ОСОБА_11 в суді апеляційної інстанції стверджувала, що бачила бійку між ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , одночасно, бачила як обвинувачена впала, а ОСОБА_9 та ОСОБА_10 бились, тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 не бачила.

Сама обвинувачена фактично підтвердила у суді першої та апеляційної інстанцій наведені вище показання потерпілого і свідків, пояснивши, що 16 червня 2017 року приблизно до обіднього часу на подвір`ї за адресою АДРЕСА_2 вона спільно із потерпілим і ОСОБА_10 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_11 розпивали спиртні напої. Потерпілий чіплявся до неї і її чоловіка ОСОБА_10 , погрожував, бив і через це вона викликала поліцію, яка приїхала, але потерпілий ОСОБА_9 вже пішов у зв`язку з цим останнім вона повідомила, що немає претензій до потерпілого.
В цей же день після обіду ОСОБА_15 з ОСОБА_10 повернувшись з вулиці сказали, що їх побив потерпілий ОСОБА_9 , у ОСОБА_10 на обличчі був синець, а на шортах кров.
У суді апеляційної інстанції обвинувачена підтвердила, що саме через образу потерпілим її матері і чоловіка вона вийшла на подвір`я з маленьким кухонним ножем, через те, що нарізала ним салат, де потерпілий ОСОБА_9 у неї спитав « Де його велосипед» вона нічого не знала про велосипед і так йому сказала, була дуже п`яна, стала виштовхувати ОСОБА_9 з подвір`я, він вдарив її кулаком в обличчя, схопив за волосся і намагався витягнути на вулицю, вона впала на подвір`ї, він бив її ногами разів 5-6. Коли піднялася, ОСОБА_9 стояв навпроти неї, вона наотмаш вдарила його ножем, захищалась, щоб більше не бив, хотіла в ногу, попала у живіт.
Показання обвинуваченої та потерпілого про спричинення останньому тілесних ушкоджень 16.06.2017 приблизно 17 години узгоджуються з даними висновку експерта № 547 від 18.07.2017 відповідно до яких у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: проникаючої колото-різаної рани передньої черевної стінки з пошкодженням тонкого кишківника, поверхневої та загальної клубової артерії, заочеревинної гематоми, гемоперитоніуму, геморрагічного шоку, рани в надлобковій ділянці справа, які могли утворитися від дії колюче-ріжучого предмету, можливо в результаті нанесення удару ножем і за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент отримання, не характерні для утворення при падінні з висоти власного зросту при наданні тілу прискорення, при подальшому контакті об травмуючий предмет, положення тіла в момент спричинення йому тілесних ушкоджень могло бути любим в просторі, при вимозі доступності пошкодженої частини тіла до травмуючого предмета. Положення ОСОБА_9 у момент спричинення йому тілесних ушкоджень, могло бути любим в просторі, при вимозі доступності пошкодженої частини тіла до травмуючого предмета ( а.с.110-113).

Відповідно висновку експерта №180 від 20.07.2017, при серологічному дослідженні слідів крові на клинку та руків`ї ножа, вилученого 16.06.2017 за місцем вчинення злочину, виявлений антиген В ізосерологічної системи АВО, який може походити від особи(осіб), в крові якої (яких) він знаходиться, в тому числі і від ОСОБА_9 ( а.с. 92-96, 103-107).

28.07.2017 під час проведення слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_9 показав механізм нанесення йому удару ножем обвинуваченою, що підтверджується протоколом проведення слідчого експерименту і фото таблицями до нього від 28.07.2017( а.с. 117-119).

За даними висновку експерта №648 від 31.07.2017, показаний 28.07.2017 під час проведення слідчого експерименту потерпілим ОСОБА_9 механізм нанесення йому удару ножем обвинуваченою не суперечить об`єктивним судово-медичним даним отриманих при проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_9 ( а.с. 120).

28.07.2017 під час проведення слідчого експерименту обвинувачена ОСОБА_7 показала механізм нанесення нею удару ножем потерпілому, що підтверджується протоколом проведення слідчого експерименту і фото таблицями до нього від 28.07.2017( а.с. 113-117).

За даними висновку експерта № 649 від 31.07.2017, показаний 28.07.2017 під час проведення слідчого експерименту обвинуваченою ОСОБА_7 механізм нанесення нею удару ножем потерпілому не суперечить об`єктивним судово-медичним даним отриманих при проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_9 ( а.с. 116).

Спростовуючи доводи захисника та обвинуваченої про відсутність умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, суд правильно послався на наведені вище докази у кримінальному провадженні в їх сукупності, які є належними, допустимими, достовірними і з точки зору достатності та взаємозв`язку давали суду підстави для прийняття рішення про винуватість ОСОБА_7 за ч.1 ст. 121 КК України, а саме в умисному спричиненні тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Твердження у апеляційних скаргах захисника ОСОБА_8 та обвинуваченої про перебування в стані необхідної оборони обвинуваченої ОСОБА_7 при спричиненні останньої тяжкого тілесного ушкодження потерпілому є неспроможними.
Так, сама обвинувачена ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій не заперечувала того, що вона нанесла потерпілому ОСОБА_9 удар ножем в живіт.

За даними висновків експертів:

№ 503 від 20.06.2017 у обвинуваченої ОСОБА_7 виявлені легкі тілесні ушкодження у вигляді: саден на внутрішній поверхні лівого плеча, на зовнішній поверхні правого ліктьового суглобу та на зовнішній поверхні лівої гомілки, синців на верхній повіці лівого ока, передній поверхні правого плечового суглобу, зовнішній поверхні правого плеча та в ділянці 7-го шийного хребця, які утворилися від неодноразової ударної дії тупих твердих предметів ;

Тілесні ушкодження у вигляді садна на зовнішній поверхні правого ліктьового суглобу та синця в ділянці 7-го шийного хребця, могли утворитися при падінні з висоти власного зросту при наданні тілу прискорення, при подальшому контакті об асфальтобетонне покриття без будь-яких виступів;

№ 504 від 20.06.2017 у обвинуваченої ОСОБА_7 виявлені легкі тілесні ушкодження у вигляді: саден на обличчі та тулубу, які утворилися від неодноразової ударної дії тупих твердих предметів.

За даними наведених висновків експертів тілесних ушкоджень характерних для виникнення їх в результаті самооборони у обвинуваченої не виявлено ( а.с. 124-125,126-127).

Аналізуючи висновки експертиз № № 503, 504 від 20.06.2017, колегія суддів вважає правильним висновок суду, що дані докази не підтверджують факт спричинення потерпілим легких тілесних ушкоджень обвинуваченій 16.06.2017 приблизно о 17 год.

Також ні з показань обвинуваченої, ні потерпілого і свідка ОСОБА_11 , ні з письмових доказів, які були досліджені безпосередньо у суді першої та апеляційної інстанцій не вбачається, що ОСОБА_9 в ході бійки застосовував якісь предмети або значну силу для вчинення протиправного діяння щодо ОСОБА_7 .

Згідно ч.1 ст.36 КК України,необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до ч.3 ст.36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Відповідно до положень п.п.2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 «Про судову практику в справах про необхідну оборону», при з`ясуванні наявності загрози посягання необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Таким чином, визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Перевищення меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Тобто аналізуючи наведені вище докази, слід зробити висновок про те, що в обстановці, яка склалася між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не було реальної загрози життю обвинуваченої, в даному випадку не відбувалося такого посягання, яке б викликало у обвинуваченої, невідкладну необхідність у заподіянні потерпілому шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання, отже, під час заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень обвинувачена не перебувала у стані необхідної оборони, а тому й не перевищував її меж.

З огляду на вказане відсутні підстави для перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч.1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.

У зв`язку з викладеним вище висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації її дій судом за ч. 1 ст. 121 КК України, а саме як умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким умисним злочином проти життя і здоров`я особи; особу обвинуваченої, яка тривалий час не займається суспільно - корисною, характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, страждає хронічним алкоголізмом ІІ ст., добровільно частково відшкодувала спричинену матеріальну шкоду, думку потерпілого, про призначення суворого покарання, обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття і те, що обвинувачена раніше не судима та обставини, які обтяжують покарання: вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

За таких підстав суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Так, призначене ОСОБА_7 покарання,яке відповідно до санкції ч. 1 ст. 121 КК України є мінімальним відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, яке призначено із врахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченої, а тому є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Щодо доводів захисника про можливість звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням за правилами ст. 75 КК України з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з такого.
За змістом ч.1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Враховуючи те, що обвинувачена вчинила тяжкий злочин, перебуваючи при цьому в стані алкогольного сп`янінні, конкретні обставини справи та дані про особу винуватої, а саме те, що свою вину фактично визнає частково, активно не сприяла розкриттю злочину, колегія суддів вважає, що підстави для застосування ст.ст. 75,76 КК України відсутні.

За частиною 5 статті 72 КК попереднє ув`язнення зараховується у строк покарання. При цьому під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає частина 5 статті 72 КК України в редакції Закону №838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі, як визначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа №663/537/17), коли особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно).

ОСОБА_7 вчинила злочин 16 червня 2017 року, тобто до 20 червня 2017 року (включно), а тому під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає частина 5 статті 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.

З огляду на це колегія суддів вважає за необхідне зарахувати у строк покарання обвинуваченій ОСОБА_7 строк її попереднього ув`язнення, а саме період з 27.02.2018 по 05.03.2019 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.
З огляду на викладене вище безумовних підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 , як про це ставиться питання в апеляційних скаргах обвинуваченої та захисника, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27.02.2018 щодо ОСОБА_7 без змін.
На підставі ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 27.02.2018 по 05.03.2019 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена шляхом подачі на неї касаційної скарги безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4