У Х В А Л А

Іменем України

№ 759/8150/16-к № 1-в/610/74/2019

м. Балаклія 20.02.2019 року

Балаклійський районний суд Харківської області -

головуючий: ОСОБА_1

за участі

представника ЛКК: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

секретаря: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду подання Державної установи «Покровська виправна колонія (№ 17)» (далі ПВК (№ 17) про звільнення від покарання за хворобою

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, раніше судимого 5 разів,

засудженого
06.10.2016р. Святошинським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України (вирок Святошинського районного суду м. Києва від 21.04.2016р.) до 5р. позбавлення волі, строк попереднього ув`язнення зарахований за правилами ч. 5 ст. 72 КК України,

початок строку відбування покарання 19.04.2016р., кінець 30.09.2020р., не відбута частина покарання становить 1 рік 7 місяців 10 днів,

в с т а н о в и в:

Подання ПВК (№ 17) обґрунтоване тим, що за висновком лікарсько-консультативної комісії (далі - ЛКК) виявлена у засудженого хвороба передбачена Переліком захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання (а.с. 2).

Адміністрація ПВК (№ 17) та засуджений просили розглянути справу за їхньої відсутності. Прокурор не заперечував проти задоволення подання.

Представник ЛКК просив подання задовольнити.

Дійсно, зазначена у висновку ЛКК від 12.02.2019 року хвороба засудженого цироз печінки з явищами портальної гіпертензії (криптогенної), тип С (по Чайлд-Пью), стадія декомпенсації - передбачена Переліком захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572.

Частина друга статті 84 КК України передбачає можливість звільнення засудженого від покарання або від подальшого його відбування за сукупності таких умов:

1)особа захворіла на іншу тяжку хворобу, крім психічної;

2)така тяжка хвороба об`єктивно перешкоджає подальшому відбуванню покарання;

3)це сталося після вчинення злочину або постановлення вироку.

При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Такими обставинами можуть бути: поведінка засудженого під час відбуття покарання, ставлення до праці, ступінь його виправлення, чи не ухилявся він від призначеного лікування, тривалість відбутого покарання, обставини, які при можливому звільненні від покарання або від його подальшого відбування можуть поставити засудженого у безвихідне становище (наприклад, відсутність постійного місця проживання, рідних чи близьких тощо), а також інші обставини.

Ці положення містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.09.1973р. № 8 «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу», узагальненнях судової практики.

Визнано необхідним зазначення у поданні про наявність у засудженого близьких, рідних, які мали б можливість здійснювати за звільненими особами догляд і дали на це згоду, чого дане подання не містить.

Тобто, сам по собі факт захворювання засудженого на тяжку хворобу не тягне обов`язкового звільнення від відбування покарання.

Водночас з виявленою тяжкою хворобою, засуджений має значний кримінальний досвід, засуджений вже в 6-те, вчетверте реально відбуває покарання у виді позбавлення волі; звільнявся від відбування покарання з випробуванням, в період відбування покарання з випробуванням знову вчиняв нові злочини; також був звільнений умовно-достроково, після чого знову вчинив злочин. Вини у вчиненому злочині під час розгляду кримінального провадження у суді на початку судового розгляду не визнавав, але у процесі судового розгляду визнав повністю, що свідчить про нестабільність його позиції щодо визнання вини та можливість не визнання її знову під час відбування покарання, особиста справа засудженого не містить таких даних.

Засуджений не вжив жодних дій і навіть не приступив до відшкодування процесуальних витрат за проведення експертизи в сумі 703,68грн., які було стягнуто з нього за крайнім вироком від 06.10.2016р., та витрат за проведення судово-хімічної експертизи в розмірі 1587,72грн., які було стягнуто з нього за попереднім вироком від 21.04.2016р.

За час відбування покарання засуджений з 2016р. має 3 заохочення та мав 3 стягнення, які погашені, тобто зарекомендував себе неоднозначно, є нестабільним у поведінці і дотриманні правил відбування покарання.

Крім того, як вбачається з висновку ЛКК від 12.02.2019 року, діагноз цироз печінки встановлено засудженому у 2018 році. До захворювання не працював. Не зважаючи на свою хворобу, засуджений палить, що також свідчить про його безвідповідальне ставлення до лікування своєї хвороби.

Як убачається з досліджених судом матеріалів, участь у програмах диференційованого виховного впливу засуджений не приймав та не приймає.

З особової справи вбачається, що засудженого було вирішено призначити членом ради колективу та він добровільно залучався до роботи, однак наявні витяг від 30.05.2018р. та рапорти від 10.07.2018р. та від 22.10.2018р. про працевлаштування засудженого не підтверджені допустимими доказами у вигляді зареєстрованих за правилами діловодства письмової згоди засудженого на членство в раді колективу та заяв про бажання працевлаштування, наказами про працевлаштування тощо в особовій справі засудженого, сам витяг не підписаний посадовими особами, тому не є документом. Отже, суд оцінює ці дані критично, оскільки не можливо по за розумним сумнівом встановити достовірність участі засудженого у цих заходах.

Тим більш до 04.02.2019р. стан засудженого був стабільним, тому він міг працювати, в тому числі за власною ініціативою.

Таким чином, не убачається, що до погіршення стану здоров`я засуджений брав участь у програмах диференційованого виховного впливу, був членом ради колективу колонії, її керівного органу, самодіяльної організації, був залучений до праці, у тому числі безоплатно з власної ініціативи.

Згідно ч. 3 ст. 6 КВК України, основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Програми диференційованого виховного впливу є складовою соціально-виховної роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 КВК України, участь засуджених у виховних заходах, які проводяться в колоніях, враховується при визначенні ступеня їхнього виправлення, а також при застосуванні заходів заохочення і стягнення.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 127 КВК України, участь у самодіяльних організаціях є добровільною справою кожного засудженого, його соціально корисна активність заохочується адміністрацією колонії і враховується при визначенні ступеня його виправлення.

У колоніях із числа засуджених, які зарекомендували себе позитивно, створюються ради колективів колоній і відділень соціально-психологічної служби. У колоніях можуть створюватися й інші самодіяльні організації засуджених, якщо їхня діяльність не суперечить порядку і умовам відбування покарання.

Поведінка засудженого враховується за весь період відбування ним цього покарання.

За висновком характеристики засуджений за час відбування покарання стає на шлях виправлення. При цьому, заохочення отримав лише у 2018р., тоді як в місцях позбавлення волі перебуває з 2016р. Допускав порушення режиму тримання, за що мав три стягнення. До виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань не залучається.

Крім того, лише 22.01.2019р. було визнано недоцільним застосування заходу заохочення до засудженого.

На переконання суду ці обставини дійсно свідчать про небажання засудженого стати на шлях виправлення і перевиховання і суперечать висновку характеристики.

Суду не надано доказів про те, що в особистості засудженого відбуваються позитивні зміни, які створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

З наданих до суду матеріалів не убачається про наявність у засудженого близьких чи рідних, які б мали можливість здійснювати за ним догляд у разі звільнення і дали на це згоду, або він буде поміщений до лікувальної установи, спроможної надати йому лікування якісно кращого рівня, що має істотне значення для вирішення подання. Той факт, що засуджений підтримує зв`язок з рідними шляхом листування та телефонних переговорів не свідчить про їх можливість здійснювати догляд за ним у разі звільнення та така їх згода не вбачається з матеріалів справи, у разі звільнення від подальшого відбування покарання може бути поставлений у безвихідне становище.

Доказів на спростовання цього суду не надано.

Крім того, невідбута частина покарання є значною.

Дані про особу засудженого, наявність у нього злочинного досвіду, тяжкість злочину і його наслідки, поведінка за весь час відбування покарання, ступінь виправлення, фактичне не розкаяння, яке повинно бути дієвим і відображатися у його поведінці при відбуванні покарання, відсутність згоди рідних та близьких на догляд за ним та відсутність переконливих даних про бажання та можливість продовжити ефективне лікування та безповоротно відмовитися від продовження злочинної діяльності, інші доводи даної ухвали, не дають суду достатніх підстав для задоволення подання.

На підставі викладеного, керуючись ст. 84 КК України та ст.ст. 537-539 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у задоволенні подання.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення, через Балаклійський районний суд. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий ОСОБА_1