Справа № 645/2377/14-к
Провадження № 1-кп/645/206/18

В И Р О К
ІМ Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Харків

Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4
потерпілої - ОСОБА_5 ,
представника потерпілої ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження № 0001005 від 12 вересня 2013 року за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приватного підприємця, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В :

11 вересня 2013 року приблизно о 09 год. 00 хв. ОСОБА_7 керував технічно справним автомобілем ВАЗ-2107, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому рухався по пр. Московському зі сторони вул. Харківських Дивізій в напрямку пр. М. Жукова в м. Харкові зі швидкістю близько 50 км/год.
Під час руху в районі перехрестя пр. Московського і вул. Мєжлаука у м. Харкові водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 10.1 і 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:
п. 10.1 - «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;
п. 12.3 - «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»,
та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка перетинала проїжджу частину з права на ліво по напрямку руху автомобіля.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної події потерпілій ОСОБА_10 , були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: забитої рани лівої тім`яної області, садна на обличчі, масивної кровоподтечності м`яких тканин лобно-тім`яної-скронево-потилечної області зліва; кровоподтечності і саден кінцівок, масивної кровоподтечності м`яких тканин лівого плеча, лівого стегна, осколкового закритого перелому шийки лівої плечової кістки і лівого стегна в нижній третині, що ускладнились в своєму перебігу декомпенсірованим травматичним шоком.
Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 виразилися в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ- 2107, при виникненні небезпеки для його руху у вигляді пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїжджу частину з права на ліво по напрямку руху транспортного засобу, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки автомобіля та перед зміною напрямку руху вліво не переконався в безпеці виконаного ним маневру і скоїв наїзд на вказаного пішохода, внаслідок чого потерпілій були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, від яких остання ІНФОРМАЦІЯ_4 померла у лікарні.
Порушення Правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 , згідно висновку автотехнічної експертизи № 12333 від 13.02.2014 року перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та наслідками, що настали.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та цивільний позов не визнав, та пояснив, що о 09:00 год. 11 вересня 2013 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за перехресттям вул. Межлаука та пр. Московського в м. Харкові. Він їхав на автомобілі ВАЗ 2107, яким керував на підставі технічного паспорту, в сторону центру міста. За перехрестям вибігла на дорогу бабуся, він не зміг уникнути ДТП та зачепив бабусю. Одразу викликав швидку допомогу, також поїхав до лікарні невідкладної швидкої допомоги, для надання допомоги потерпілій, потім на проведення наркологічного дослідження. Наступного дня приїхав до лікарні, де йому повідомили, що потерпіла померла. Почались слідчі дії, приблизно через півроку була проведена експертиза, при проведенні слідчих дій не проводилась відео або фотозйомка, він сприяв слідству. Зазначив, що відомості встановлені при проведенні слідчого експерименту не відповідають фактичним обставинам. Слідчий при проведенні слідчого експерименту говорила, що це формальність та йому не потрібен захисник. Він був ознайомлений зі схемами ДТП, які були складені при огляді місця події та слідчому експерименті, вони відрізняються. Він показував, як було при ДТП, але не бачив, як фіксувались відомості. Підписував надані йому документи, але їх не читав, довіряв слідчому, вважав, що усе робиться правильно. Приблизно ще через півроку йому пред`явили підозру. Також зазначив, що передав ОСОБА_5 під розписку кошти в розмірі 10000 грн. та 3000 грн.. Шкодував про смерть потерпілої.
В подальшому обвинувачений ОСОБА_11 відмовився від дачі пояснень та відповідати на запитання учасників процесу, скориставшись положеннями ст. 63 Конституції України.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_11 , в судовому засіданні не визнав своєї провини у вчиненні кримінального правопорушення та цивільний позов, оспорював вказані вище фактичні обставини справи, суд відповідно до вимог ст. 349 КПК України визнав доцільним дослідження доказів щодо цих обставин в повному обсязі.

Незважаючи на невизнання своєї провини обвинуваченим, суд, дослідивши показання останнього, вислухавши показання потерпілої, і дослідивши інші докази у справі, вважає, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину доведена і підтверджується зібраними належними та допустимими доказами в їх сукупності, які не суперечать один одному.
Так, допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 , пояснила, що померла ОСОБА_10 - це її свекруха. 11.09.2013 року вона подзвонила свекрусі, але вона не відповіла, тоді вона приїхала до неї додому та дізналась, що свекруха знаходиться у лікарні. Приїхав до лікарні, від лікаря їй стало відомо, що відбулось ДТП, та свекруха перебуває у тяжкому стані. В подальшому їй повідомили про смерть свекрухи. ОСОБА_5 зазначила, що інших родичів у потерпілої не має, вона доглядала за нею та допомагала, провідувала, мешкали вони в різних місцях, але по всіх проблемах або хворобах ОСОБА_10 вона була поруч та допомагала. Зазначила, що у померлої ОСОБА_10 є другий син, який мешкає у іншій державі. Так як син потерпілої мешкає у іншій державі, то з ним була усна домовленість про догляд за ОСОБА_10 .. Син померлої ОСОБА_10 ОСОБА_12 усно доручив їй займатись похованням його матері. При ДТП вона особисто не була присутня, була присутня при слідчому експерименті. На обряд поховання померлої ОСОБА_10 нею були витрачені кошти в розмірі 14277 грн.. Обвинувачений ОСОБА_11 сплатив 10000 грн. сину померлої потерпілої, а 2000 грн. їй, вона написала розписку про отримання коштів в розмірі 10000 та 2000 гривень. Сплатити обіцяну частину коштів у розмірі 14000 грн. ОСОБА_11 відмовився. Зазначила, що їй була завдана моральна шкода в розмірі 2000 грн..
Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_13 , який проводив судову автотехнічну експертизу у справі, пояснив, що при проведенні експертизи враховував вихідні дані, які були зазначені у постанові слідчого. Надані вихідні дані на спроможність не перевірялись. Дані зазначені в схемі ДТП, складеної при огляді місця події та в схемі ДТП, складеної при слідчому експерименті різняться. Зазначив, що будь-яка зміна вихідних даних може вплинути на висновки.
Також судом були досліджені письмові докази по справі, якими підтверджується винність обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину за ч. 2 ст. 286 КК України:
- протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схема до нього від 11.09.2013 р., згідно яких на місці пригоди в районі перехрестя пр-та Московського та вул. Мєжлаука, в м. Харкові (перехрестя нерегульоване), горизонтальна ділянка. Місце пригоди знаходиться в зоні дії дорожніх знаків, встановлених по ходу огляду - пішохідний перехід, позначений відповідним дорожнім знаком, встановлене положення транспортного засобу на місці пригоди, напрямок його руху. (а.с. 8-10, 11 кримінального провадження).
Протокол та схему до нього ОСОБА_7 підписав, заперечень щодо неправильності складання або порушення процесуальних прав при складанні, ним не заявлено.
Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_10 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 87 років (а.с. 30 кримінального провадження).
Згідно копій розписок від 23.09.2013 року та від 20.09.2013 року, написаних ОСОБА_5 , встановлено, що вона отримала від ОСОБА_11 часткове відшкодування шкоди в розмірі 2000 грн., та в розмірі 10000 грн., у зв`язку із ДТП, що відбулось 11.09.2013 року та компенсацією витрат (а.с.31,32)
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 42/214-Ат/13 від 19.09.2013 р., згідно з яким у зв`язку з подією, можливо, 11.09.2013 р. у гр. ОСОБА_10 мали місце ушкодження: а) голови - забита рана лівої тім`яної області, садна на обличчі, масивна кровоподтечність м`яких тканин лобно-тім`яної-скронево-потиличної області зліва; б) кінцівок - кровоподтечність і садна кінцівок, масивна кровоподтечність м`яких тканин лівого плеча, лівого стегна, осколкового закритого перелому шийки лівої плечової кістки і лівого стегна в нижній третині. Причиною смерті гр-ки ОСОБА_10 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_4 о 03:30 год. у лікарні швидкої допомоги, стала поєднана тупа травма тіла, що ускладнилась в своєму перебігу декомпенсірованим травматичним шоком. Перелічені ушкодження виникли від дії тупих твердих предметів, могли виникнути в умовах ДТП за обставин, вказаних в історії хвороби, за совокупністю мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. В момент первинного контакту із транспортним засобом потерпіла знаходилась у вертикальному або близькому до нього положенні та більш за все була звернута до нього лівою боковою поверхнею тіла, при цьому судово-медичних даних, дозволяючих однозначно встановити потерпіла стояла чи рухалась не мається. Даних, які свідчать про те, що через тіло потерпілої мало місце перекатування коліс транспортного засобу не має (а.с. 34-35 кримінального провадження).
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 214-Ат/13 від 19.09.2013 р., згідно з яким у зв`язку з подією, можливо, 11.09.2013 р. у гр. ОСОБА_10 мали місце ушкодження: а) голови - забита рана лівої тім`яної області, садна на обличчі, масивна кровоподтечність м`яких тканин лобно-тім`яної-скронево-потилечної області зліва; б) кінцівок - кровоподтечність і садна кінцівок, масивна кровоподтечність м`яких тканин лівого плеча, лівого стегна, осколкового закритого перелому шийки лівої плечової кістки і лівого стегна в нижній третині. Причиною смерті гр-ки ОСОБА_10 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_4 о 03:30 год. у лікарні швидкої допомоги, стала поєднана тупа травма тіла, що ускладнилась в своєму перебігу декомпенсірованим травматичним шоком. Перелічені ушкодження виникли від дії тупих твердих предметів, могли виникнути в умовах ДТП за обставин, вказаних в історії хвороби, за сукупністю мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. (а.с. 37-38 кримінального провадження).
Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 20.11.2013 року, який проводився з метою перевірки та уточнення відомостей, за участю водія ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_5 , її представника ОСОБА_6 , статиста ОСОБА_14 , експерта ОСОБА_13 та схема до нього, на місці ДТП ОСОБА_7 розповів та показав обставини щодо механізму ДТП, а саме: напрямку та швидкості руху транспортного засобу, умовне місце зіткнення з пішоходом, швидкість та напрямок руху пішохода, розміщення транспортного засобу після ДТП. (а.с. 39-42, 43 кримінального провадження).
Протокол та схему до нього ОСОБА_7 підписав, заперечень щодо неправильності складання або порушення процесуальних прав ним на час складання, не заявлено.
Згідно даного протоколу вбачається, що перед початком проведення слідчого експерименту свідку ОСОБА_7 були роз`ясненні права та обов`язки передбачені ст. 66, 67 КК України. Статтею 66 КК України, в тому числі передбачено користуватись під час проведення слідчої дії правовою допомогою адвоката та відмовлятись від дачі показань щодо себе та близьких родичів.
Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 12333 від 13.02.2014 р. вбачається, що у даній дорожньо-транспортної ситуації, водій автомобіля ВАЗ ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 10.1 і 12.3 Правил дорожнього руху України. У даній ДТП (при вихідних даних, які вказані у постанові про призначення даної експертизи) водій автомобіля ВАЗ ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити виникнення даної ДТП шляхом виконання вимог п.п. 10.1 і 12.3 Правил дорожнього руху України. У даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля ВАЗ ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п. 10.1 і 12.3 Правил дорожнього руху України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. Вирішення питань про те, як повинна була діяти пішохід ОСОБА_10 та чи вбачаються в її діях невідповідності Правил дорожнього руху України, які б знаходились у причинному зв`язку з настанням даної пригоди, не потребує застосування спеціальних технічних знань, та можуть бути вирішені слідчим (судом) самостійно, відповідно до вимог п.п. 4.7, 4.14 Правил дорожнього руху України (а.с. 46-48 кримінального провадження).
Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 виразилися в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-2107, при виникненні небезпеки для його руху у вигляді пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїжджу частину з права на ліво по напрямку руху транспортного засобу, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки автомобіля та перед зміною напрямку руху вліво не переконався в безпеці виконаного ним маневру і скоїв наїзд на вказаного пішохода, внаслідок чого потерпілій були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, від яких остання померла у лікарні.
Порушення Правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та наслідками, що настали.
В матеріалах кримінального провадження містяться протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11.09.2013 р. та схема до нього, на якій відображено місце наїзду автомобіля ВАЗ-2107 під керуванням ОСОБА_7 на пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїжджу частину поза зони пішохідного переходу на відстані 4,1 м від нього з права на ліво по напрямку руху транспортного засобу обвинуваченого (а.с. 11).
На підставі наведеного вище, суд приходить до висновку про наявність, в тому числі і в діях потерпілої ОСОБА_10 порушень Правил дорожнього руху України, а саме:
п. 4.7 - пішоходи повинні переходити проїжджу частину по пішохідним переходам, в тому числі підземним та наземним, а у випадку їх відсутності - на перехресті по смузі тротуарів або узбіччя,
п. 4.14 пішоходам забороняється виходити на проїжджу частину не переконавшись у відсутності небезпеки для себе та інших.
В судовому засіданні захисником було зазначено, що ОСОБА_5 не є потерпілою по справі, просив вирішити питання щодо позбавлення ОСОБА_5 статусу потерпілої.
В ухвалі Апеляційного суду Харківської області від 05.10.2017 року колегія суддів зазначила, що висновок суду щодо невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення є передчасним, непогодились із висновками суду першої інстанції щодо порушення прав ОСОБА_7 , у зв`язку із проведенням з ним слідчого експерименрту, як зі свідком, проведеного з метою перевірки й уточнення наданих відомостей щодо обставин ДТП. Також було звернуто увагу на перевірку під час нового розгляду справи питання визнання ОСОБА_5 потерпілою.
Враховуючи те, що згідно ч. 3 ст. 415 КПК України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді, то судом були перевірені доводи захисника щодо безпідставного визнання ОСОБА_5 потерпілою, у зв`язку із чим суд прийшов до наступних висновків.
Згідно ст. 55 КПК України - потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.
Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_5 17.09.2013 року була подана відповідна заява про залучення до провадження як потерпілої, їй була вручена пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілої та відповідно вона була допитана в якості потерпілої. Також під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_5 займалась похованням потерпілої ОСОБА_10 , витрачала певні кошти, що підтверджено наданим суду копіями квитанцій та накладних, у зв`язку із чим суд вважає, що ОСОБА_5 кримінальним правопорушенням завдана майнова шкода та вона була правомірно визнана потерпілою по справі.
В судовому засіданні ОСОБА_5 зазначала, що у померлої ОСОБА_10 є син ОСОБА_12 , але будь-яких документальних відомостей щодо наявності сина у ОСОБА_15 , а саме свідоцтво про народженні, суду надано не було.
Судом була досліджена заява ОСОБА_12 від 17.10.2014 року, надіслана на адресу суду. В заяві ОСОБА_12 зазначав, що після смерті його брата ОСОБА_16 з 2007 року питаннями забезпечення життя та діяльності його матері ОСОБА_10 займалась невістка ОСОБА_5 , яка здійснювала догляд та слідкувала за станом здоров`я, за необхідності поміщувала до лікувальних закладів. Також в заяві зазначено, що після смерті ОСОБА_10 , питанням організації поховання, оформлення необхідних документів займалась ОСОБА_5 , ним була отримана в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн., іншу частину витрат ОСОБА_7 повинен був виплатити ОСОБА_5 .. Але дана особа ОСОБА_12 за викликом в судове засідання не з`явилась, його особу не було встановлено судом, не підтверджено в судовому засіданні родинні стосунки із померлою ОСОБА_10 та відповідно правомірність отримання ним грошових коштів, про які йдеться мова у заяві, тому суд не приймає у якості доказу зазначену заяву ОСОБА_12 .
В судовому засіданні обвинуваченим та його захисником наголошувалось про те, що на досудовому розслідуванні ОСОБА_7 був позбавлений права на захист, про тиск та залякування зі сторони правоохоронних органів.
На підставі ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18.07.2014 року, за зверненням ОСОБА_7 , були внесені відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 374 КК України, що підтверджується копією відповідної ухвали суду та повідомленням прокуратури Харківської області від 07.08.2014 року (т. 1 а.с.104-106). В подальшому 17.09.2014 року за результатами проведення досудового розслідування кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (т. 1 ст. 142)
Обивнуваченим ОСОБА_7 були подані заяви про простування відомостей та заяв отриманих внаслідок психологічного тиску та залякування, зазначав, що відомості отримані стороною обвинувачення з порушенням його права на захист, які містяться в: протоколі допиту ОСОБА_7 в якості свідка від 16.09.2013 року; протоколі проведення слідчого експерименту від 21.11.2013 року, постанові про призначення судово-автотехнічної експертизи від 21.11.2013 року; висновку судово-авотехнічної експертизи № 12333 від 13.02.2014 року, протоколі допиту ОСОБА_7 від 24.02.2014 року, не відповідають дійсності, були отриманні слідчим внаслідок навмисного введення його в оману і спотворення дійсних обставин справи та внаслідок здійснення на нього психологічного тиску шляхом залякування позбавленням волі.
Дослідивши надані сторонами кримінального провадження доказами та даючи їм належну правову оцінку, суд приходить до наступного.
Згідно ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд при розгляді кримінального провадження досліджує докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, аналізує їх та дає оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Частиною першою статті 85 КПК України встановлено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно вимог ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Згідно п.6 ч.2 ст.87 КПК України суд зобов`язаний визнати недопустимими докази, отримані внаслідок істотного порушення прав людини і основоположних свобод, до яких відноситься отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
Постановою від 09.06.2016 року Верховний Суд України (справа №5-360кс15), прийшов до висновку та зазначив, що отримання доказів завджи обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положення ч.2 ст. 87 КПК у редакції від 13 квітня 2012 року, дає підстави зроботи висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположені свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими. Положення норми права, передбаченої п.6 ч.2 ст. 87 КПК у редакції від 13 квітня 2012 року, спрямовані на реалізацію передбаченої ст.18 КПК України засади кримінального провадження, як свобода від самовикриття, право на мовчання, що є загальновизнаними міжнародними стандартами.
Тобто законодавцем заборонено стороні обвинувачення вчиняти дії, спрямовані на примушування будь-якої особи до визнання винуватості або говорити з приводу підозри чи обвинувачення, а вчинення дій всупереч цій забороні має визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
Зміст п.6 ч.2 ст. 87 КПК вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
Відомості зазначені в протоколі допиту ОСОБА_7 в якості свідка, які обвинувачений та захисник просили визнати недостовірними та сфальціфікованими, оскільки показання отримані від ОСОБА_7 , що фактично підозрюється у вчиненні злочину, який допитувався щодо фактів і обставин вчинення злочину в якості свідка з попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання чи за відмову від давання показань, та протокол допиту в якості підозрюваного, судом не досліджувались та не мають доказової сили, так як суд може обгрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання (ст.95 ч. 4 КПК України).
Саме з метою перевірки й уточнення наданих відомостей щодо обставин ДТП за згодою ОСОБА_11 був проведений слідчий експеримент.
Перед його проведенням ОСОБА_11 були в установленому порядку роз`яснення передбачені ст.66 КПК України права свідка, у тому числі право не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення та право користуватися правовою допомогою адвоката, скористатися яким ОСОБА_11 не побажав, будь-яких клопотань не заявляв.
Під час цієї слідчої дії ОСОБА_11 була надана можливість висловити свою власну точку зору причин травмування пішохода і в такий законний спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права.
У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_11 або слідчий у будь-якій формі примушував би останнього до визнання своєї винуватості у ДТП. Не було у слідчого й достатніх даних вважати, що надалі буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим.
Тільки після отримання висновків автотехнічної експертизи, відповідно до яких дії ОСОБА_7 у даній дорожньо-транспортній ситуації не відповідали вимогам п.п. 10.1 і 12.3 Правил дорожнього руху України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, йому було оголошено про підозру, а в подальшому ці, наведені ним під час слідчого експерименту дані були надані суду стороною обвинувачення в обґрунтування його винуватості.
Тому проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , як свідка, а в подальшому призначення та проведення автотехнічної експертизи, у даному випадку не є передбаченою п.6 ч.2 ст.87 КПК України підставою для визнання даного протоколу цієї слідчої дії та висновку автотехнічної експертизи недопустимим доказом, як про це зазначає обвинувачений та його захисник.
До посилань захисника як на порушення права на захист обвинуваченого на те, що слідчий надав можливость ОСОБА_7 ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, в неналежно оформленому стані та можливо не в повному обсязі, спростовується підписом ОСОБА_7 у протоколі про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 28.02.2014 року,згідно яких він ознайомився із матеріалами справи в повному обсязі, не має клопотань, зауважень та заяв. При цьому суд зауважує, що 24.02.2014 року до повідомлення про підозру та відповідного допиту ОСОБА_7 була вручена пам`ятка із процесуальними права та обов`язками підозрюваного.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Під час розгляду справи у суді сторона захисту не була позбавлена можливості подавати докази на захист обвинуваченого, проте не скористалась своїм правом клопотати перед судом про призначення у справі, зокрема, повторного слідчого експерименту, судової автотехнічної експертизи.
При цьому суд вказує, що винність ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України підтверджується обсягом інших досліджених в судовому засіданні доказів, які підтверджують винність обвинуваченого у скоєному та не викликають у суду сумнівів. Будь-яких належних та допустимих доказів захисту на спростування доказів обвинувачення під час судового розгляду суду не надано.
Таким чином, оцінюючи у сукупності всі зібрані та досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає, встановленим, що своїми діями, які виразились у порушенні Правил дорожнього руху, передбачених п.п. 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку з подіями, які настали, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення - злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України і така кваліфікація його дій є вірною.
Також на погляд суду відшкодування завданої шкоди, а саме витрат пов`язаних із похованням потерпілої, є фактичним визнанням тих обставин, що саме від дій обвинуваченного настали такі наслідки, як ДТП та смерть потерпілої.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , у відповідності зі ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого необережного злочину, особу винного, який раніше не судимий, під час ДТП ознак сп`яніння в нього виявлено не було, одружений, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на час вчинення кримінального правопорушення працював керівником групи продажу по кредитам та додатковим продуктам у ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД», за місцем роботи характеризувався позитивно, на даний час зазначив, що є приватним підприємцем, але підтверджуючих відомостей не надав, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, суд вважає часткове відшкодування спричиненої шкоди.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, зазначених у ст. 67 КК України, в ході розгляду справи судом не встановлено.
З урахуванням характеру і ступеня суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, а також інших обставин кримінального провадження в їх сукупності, суд визнає необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів призначення йому основного покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини Кримінального кодексу України, за якою він обвинувачується і яка передбачає відповідальність за вчинений злочин, так як відсутні передбачені законом підстави для застосування до призначеного покарання положень ст.75, 76 КК України, а також ст. 69 КК України, які б давали суду можливість прийти до висновку про звільнення обвинуваченого від відбуття покарання із випробуванням, або застосування до нього більш м`якого покарання. При цьому суд враховує позицію потерпілої та її представника, щодо призначення обвинуваченому міри покарання пов`язаної із позбавленням волі. Але для досягнення цілей виховання та попередження вчинення нових злочинів, враховуючи відсутність судимостей, наявність дитини на утриманні, часткового відшкодування шкоди, суд вважає необхідним не застосовувати максимальної санкції, яка передбачена ч. 2 ст. 286 КК України.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує грубе порушення Правил дорожнього руху з боку обвинуваченого, що спричинило тяжкі наслідки, та приходить до висновку про призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк три роки.
Що стосується цивільного позову ОСОБА_5 , то він задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Потерпілою ОСОБА_5 було заявлено цивільний позов про відшкодування спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 14277,80 грн.. В судовому засіданні потерпіла зазначила, що їй була спричинена моральна шкода в розмірі 2000 грн., але позовних вимог з приводу завдання моральної шкоди заявлено не було.
В підтвердження позовних вимог потерпіла надала копію чеку на придбання лікарських засобів на суму 140,39 грн., рахунків-замовлень від 12.09.2013 року, виданих КП «Ритуал» на суму 2458,93 грн. та 1039,90 грн., копію рахунку офіціанта від 13.09.2013 року на суму 2700 грн., товарний чек від 14.06.2013 року на суму 276,25 грн., копії чеків на суми 89,10 грн. від 16.09.2013 року та 468 грн. від 13.09.2013 року, копію товарного чеку № 10 на 105 грн. від 20.09.2013 року, на придбання продуктів харчування, як зазначила потерпіла для поминального обіду. Також потерпілою було надано копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 20.09.2013 року на виготовлення пам`ятника на суму 7000 грн., (т. 1 а.с.26-31,т.3 а.с.2)
Судом досліджувалась копія розпизки від 28.02.2014 року про те, що ОСОБА_7 зобов`язується відшкодувати ОСОБА_5 матеріальні збитки в розмірі 13000 гривень до 03.03.2014 року (т.3 а.с.62). Дану розписку суд не приймає в якості доказу, так як оригінал розписки суду не був наданий, будь-які пояснення з приводу написання чи не написання даної розписки ОСОБА_7 надати відмовився. Крім того, судом встановлено, що обвинувачений відшкодував 12000 грн., що підтвердили як обвинувачений та і потерпіла.
Згідно ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно статті 1166 ЦК України, шкода, завдана неправомірними діями немайновим правам та майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її завдала. Відповідно до ст. 1187 ЦК України, п.6 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.13 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
При цьому під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права.
Частиною 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.
Отже, при визначенні розміру матеріальної шкоди суд, виходячи з положень ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», а також ст. 1201 ЦК України, вважає що потерпілою доведено належними доказами, що нею понесені витрати на лікування, поховання та спорудження надгробного пам`ятника.
З огляду на вищезазначене, суд вважає, що відшкодуванню підлягали: витрати на лікування 140,39 грн. (чек від 12.09.2013 року на а.с. 26), ритуальні послуги - 3498,83 грн. (а.с. 27, 28), витрати на спорудження надгробного пам`ятника 7000,00 грн. (а.с. 31), усього на суму 10 639,22 грн.
Не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення витрат проведення помінального обіду, оскільки такі витрати, відповідно до ст. 1201 ЦК України, не передбачені.
Як вбачається з розписок від 23.09.2013 року та від 20.09.2013 року, ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_7 відшкодування в сумі 2000,00 грн. та 10 000,00 грн. відповідно на компенсацію витрат, пов`язаних з ДТП.
З огляду на викладене, позов ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.
Проте, ОСОБА_5 не позбавлена можливості звернутися до суду в порядку цивільного судочинства із позовом про відшкодування моральної шкоди.
Питання про долю речових доказів, суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.
Згідно копії свідоцтва про реєстрацію траснпортного засобу НОМЕР_2 автомобіль ВАЗ 21070, державний номер НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_17 (а.с.57 крим.провадження). Згідно зберігальної розписки від 11.09.2013 року ОСОБА_7 отримав зазначений автомобіль на відповідальне зберігання. Згідно ст. 100 КПК України зазначений автомобіль має бути повернутий власнику.
Процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, підлягають стягненню з обвинуваченого.
Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту припинив свою дію 27.04.2014 року та більш не обирався, будь-яких клопотань з приводу запобіжного заходу не заявлялось.
Керуючись ст.ст. 100, 124, 349, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
У задоволенні цивільного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди відмовити.
Речовий доказ по кримінальному провадженню - автомобіль ВАЗ-2107, реєстраційний номер НОМЕР_1 , повернути власнику автомобіля ОСОБА_17 .
Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення автотехнічної експертизи № 12333 від 13.02.2014 р. в сумі 1078 грн. 00 коп.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя - ОСОБА_1