ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/911/19 Справа № 189/1245/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000473 за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_8 на вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Катеринівка Покровського району Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
В с т а н о в и л а:
Вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у розмірі 4250 гривень без позбавлення права керування транспортними засобами.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним в тому, що він 04.08.2017 року близько 16.00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «Volkswagen caddy», державний номер НОМЕР_1 , чим порушив вимоги п. 2.9 Правил дорожнього руху: «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння…», та на передньому пасажирському сидінні автомобіля перевозив двох пасажирів: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , чим порушив вимоги п. 21.1 Правил дорожнього руху: «Дозволяється перевозити пасажирів у транспортному засобі, обладнаному місцями для сидіння в кількості, що передбачена технічною характеристикою так, щоб вони не заважали водієві керувати транспортним засобом і не обмежували оглядовість, відповідно до правил перевезення».
Рухаючись у вказаний час на даному автомобілі на ділянці автошляху між населеними пунктами с. Левадне та с. Катеринівка Покровського району Дніпропетровської області, в напрямку с. Катеринівка, водій автомобіля «Volkswagen caddy» ОСОБА_7 на закругленні автошляху в праву сторону, розташованому на відстані 250 метрів від с. Катеринівка, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху, чим порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху України: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», в результаті чого не впорався з керуванням автомобіля, з`їхав з проїжджої частини на ліве узбіччя дороги, де здійснив наїзд на прив`язану на узбіччі корову, після чого, продовжуючи рух, з`їхав в лівий по ходу руху кювет, де допустив перекидання автомобіля.
Внаслідок вказаної дорожньо - транспортної пригоди пасажиру автомобіля «Volkswagen caddy» ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому середньої третини лівого стегна, які згідно висновку судово - медичної експертизи № 114-2017 р.Е від 29.08.2017 року, відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я понад три тижні (Строк повного зростання кісткової тканини понад 21 доби), відповідно п. 2.2.2. Правил судово - медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.
Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 6/10.1/757 від 21.08.2017 року, в дорожньо - транспортній обстановці, що склалася, водій автомобіля «Volkswagen caddy» державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації технічна можливість запобігти події для водія автомобіля «Volkswagen caddy» ОСОБА_7 визначалася виконанням ним вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху і для нього не було яких-небудь перешкод технічного характеру, які не дозволили б йому виконати їх. Дії водія автомобіля «Volkswagen caddy» ОСОБА_7 при заданому механізмі події не відповідали вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Прокурор не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 12.09.2017 року відносно ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати, вважати останнього засудженим за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 4250 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд не навів в мотивувальній частині вироку доводи про недоцільність призначення ОСОБА_7 факультативного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами, на надав належної оцінки тому, що обвинувачений спричинив дорожньо транспортну пригоду в стані алкогольного сп`яніння, раніше притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 та 124 КУПАП України, його посередні особистісні характеристики, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та внаслідок цього невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просив її задовольнити, обвинувачений заперечував проти задоволення даної апеляції.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Суд першої інстанції, діючи у відповідності до положень ч.3 ст.349 КПК України, за згодою учасників судового провадження визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювались, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу винного.
Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчиненого злочину та правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 286 КК України прокурором в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому у відповідності до положень ст.404 КПК України апеляційною інстанцією не перевіряються.
Згідно з ч.1 і 2 ст. 409 КПК України при вирішенні питання про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд апеляційної інстанції має керуватися вимогами статей 412-414 КПК України. Відповідно до зазначеної норми закону, підставами для зміни або скасування вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступені тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Як у справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, так і у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
Ці вимоги закону судом першої інстанції не дотримані, про що обґрунтовано йдеться в апеляції прокурора.
Відповідно до санкції ч.1 ст. 286 КК України встановлено наступні види покарань: штраф, виправні роботи, арешт або обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами або без такого.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у ч. 3 п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку.
Питання про доцільність призначення факультативного додаткового покарання вирішується за розсудом суду з урахуванням конкретних обставин справи, даних про особу винного.
Апеляційним розглядом встановлено, що своїми діями ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 2.9, 12.1, 21.1 Правил дорожнього руху України. Порушення п.12.1 Правил дорожнього руху України ОСОБА_7 знаходяться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої спричинено тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , які відносяться до середнього ступеню тяжкості.
В даному ж випадку суд першої інстанції під час призначення обвинуваченому покарання не навів в мотивувальній частині вироку доводи про недоцільність призначення ОСОБА_7 факультативного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами, не надав належної оцінки тому, що обвинувачений характеризується посередньо, спричинив дорожньо-транспортну пригоду в стані алкогольного сп`яніння, раніше притягувався до адміністративної відповідальності на підставі постанови Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08.09.2017 року за ст. ст. 124, 130 КУпАП до штрафу у розмірі 10200 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та внаслідок цього - невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Відповідно до п.4 ч.1ст. 409, 413, 414 КПК України підставами для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, тягне за собою скасування судового рішення.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Статтею 420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: 1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; 2) необхідності застосування більш суворого покарання; 3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; 4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 припустився неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тому доводи апеляційної скарги прокурора підлягають частковому задоволенню, і відповідно до ст.420 КПК України, з урахуванням викладеного, вирок щодо обвинуваченого таким, що підлягає скасуванню з постановленням свого вироку в частині призначення обвинуваченому покарання.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність ОСОБА_7 і на кваліфікацію його дій, не виявлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_8 - задовольнити частково.
Вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 12.09.2017 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, в частині призначення покарання скасувати.
Призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 250 (двохсот п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 4250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят)гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії вироку безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченому, прокурору.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4