АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 623/411/17 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/790/2053/18 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.187 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

його захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові кримінальне провадження №623/411/17 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.3ст.187 КК України
за апеляційними скаргами: обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 07 травня 2018 року,

У С Т А Н О В И Л А:

Вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 07 травня 2018 року,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродження с. Слабунівка Балаклійського району, Харківської області, громадянина України, українця, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, не працює, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) 17.05.2007р. за ст.185 ч.1 КК України на 1 рік позбавлення волі, звільненого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 1 рік; 2) 27.12.2007р. за ст.186 ч.2, 71 КК України на 4,6 років позбавлення волі, звільнений умовно - достроково на невідбутий термін - 1 рік 4 місяці 15 днів згідно постанови Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07.12.2010р. 3) 10.12.2012р. за ст.185 ч.3 КК України на 4 роки позбавлення волі, звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки; 4) 13.09.2013р. за ст.185 ч.3, 71 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, 01.11.2016 р. звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 10 місяців 28 днів згідно ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24.10.2016 р.,
визнано винним і засуджено за ч.3 ст.187 КК України, з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст.71 КК України до призначеного за вказаним вироком покарання, приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13.09.2013 року у виді 6 місяців позбавлення волі та остаточно призначено до відбування покарання у виді 10 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Запобіжний захід залишено у вигляді тримання під вартою в Харківській установі виконання покарань (№27) до набрання вироком законної сили. Строк відбування покарання обчислюється з моменту його затримання, тобто з 27.12.2016 року. Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 27.12.2016 року по 20.06.2017 р. включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Стягнуто на користь держави судові витрати по справі в сумі 703,68 грн. за проведення судово-криміналістичої експертизи. Вирішено долю речових доказів по кримінальному провадженню. З цим вироком не погодилися обвинувачений ОСОБА_7 та його захисника адвокат ОСОБА_8 , які подали свої апеляційні скарги.
Прокурор ОСОБА_9 подану апеляційну скаргу відкликав ще до початку апеляційного розгляду.
Обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок скасувати, у зв`язку з порушенням норм кримінально-процесуального закону України. Вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, оскільки пред`явлене йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, визнається недоведеним, оскільки досудовим слідством та в суді не було надано достатніх та необхідних доказів, які б свідчили про його вину у вчиненні даних злочинів.
Адвокат ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , також просить вирок скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вказує, що, оцінюючи в сукупності всі наявні в матеріалах справи докази та обставини, що були встановлені під час розгляду справи, вбачається, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, є недоведеним, оскільки досудовим слідством та в суді не було надано достатніх та необхідних доказів, які б свідчили про вину ОСОБА_7 у вчиненні даних злочинів. Не доведено, якими своїми умисними діями ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення.
Вислухавши доповідь судді, думки прокурора, обвинуваченого і його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного:
Як вважав установленим суд першої інстанції, 26 грудня 2016 року, приблизно о 19-00 годині, ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, через паркан, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , де вчинив напад, застосувавши до ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , насильство, яке є небезпечним для життя і здоров`я, наніс один удар металевим предметом, який являє собою «штабу» ножа господарсько-побутового призначення у вигляді клинка з хвостовиком зі слідами свіжої механічної обробки, у тулуб та один удар у щелепу, заподіявши при цьому тілесні ушкодження у вигляді різаної рани на передній поверхні грудної клітині зліва та травматичний відлам коронки 1-го зубу на верхній щелепі справа, які відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеню тяжкості, після чого наніс один удар кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заподіявши при цьому тілесні ушкодження у вигляді саден і синців на обличчі, які відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеню тяжкості.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України не визнав, та повідомив що 16.12.2016 він був у гостях у свого брата ОСОБА_12 , до цього гостював у брата більше 2 тижнів. У цей день у обвинуваченого боліла голова, у зв`язку із чим близько 19 год. він вдягся та вирішив прогулятися. Під час прогулянки звернув на вулицю, де живе родина ОСОБА_13 . Якимось чином, точно обвинувачений нібито не пам`ятає, він опинився у дворі ОСОБА_13 та постукав у двері будинку. На стук відкрив двері дядя ОСОБА_14 ( ОСОБА_13 ), обвинувачений вдарив останнього «залізякою», яка була у нього у кишені, у плече. Потерпілий відштовхнув ОСОБА_15 , вони впали та у них почалася бійка, на шум вийшла тітка ОСОБА_16 ( ОСОБА_13 ), почала стягувати ОСОБА_15 з потерпілого та кричати, обвинувачений нібито зрозумів, що вчиняє неправильно та почав вибачатися, потерпілий ОСОБА_13 провів його до калитки, та обвинувачений пішов додому, після чого його затримала поліція. На питання, що за «залізяка» була у кармані у обвинуваченого, останній повідомив, що це була стамеска, а носив він із собою її на всякий випадок. Вдягнутий ОСОБА_7 того дня був у куртку, штани, на голові був капюшон, на шиї шарфик, на руках білі будівельні рукавиці. Підставою свого проникнення до домоволодіння обвинувачений назвав хуліганські мотиви.
У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений також наполягав, що керувався хуліганським спонуканням, і не намагався заволодіти будь-яким майном.
Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 повідомив, що 26.12.2016 від був вдома із дружиною, коли почув стук у двері. Так як потерпілий чекав, що йому привезуть холодильник з ремонту, він одразу відкрив двері, на порозі хтось стояв у капюшоні. На питання потерпілого, нащо він так натягнув капюшон, невідомий вдарив його у область серця гострою залізякою, внаслідок чого потерпілий оступився, після чого нападник вдарив його тією ж залізякою у обличчя та поцілив у рот, внаслідок чого у потерпілого набрався повний рот крові, та напав зверху. На шум вийшла жінка потерпілого ОСОБА_11 , та почала стягувати нападника, в результаті чого зняла капюшон з останнього та впізнала ОСОБА_15 після цього він припинив свої дії та почав вибачатися. У ході нападу ОСОБА_15 загубив залізяку, якою наносив удари та хотів її забрати, але потерпілі не дозволили йому. Після уходу ОСОБА_15 потерпілий з дружиною зателефонували родичу, який наполіг на виклику поліції.
Ці показання також підтвердила потерпіла ОСОБА_11 та повідомила, що 26.12.2016 ввечері вона разом із чоловіком чекали онука та зятя, які повинні були привезти холодильник з ремонту. Хтось постукав у двері, її чоловік пішов на ганок. Коли потерпіла вийшла на ганок, то побачила, що у сінях лежить її чоловік, а зверху на ньому сидить невідомий, спершу потерпіла подумала, що її чоловіку стало погано, а онук йому допомагає, але ОСОБА_10 почав кричати, щоб вона тримала нападника. У останнього обличчя видно не було, так як воно було закрите тканиною, на голові був капюшон. Потерпілій вдалося стягти капюшон з нападника, після цього вона впізнала ОСОБА_15 , останній вдарив її у кулаком у око. Потерпіла назвала нападника на прізвище, після чого він припинив свої дії та почав вибачатися.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_17 повідомив, що йому 26.12.2016 зателефонувала його теща ОСОБА_11 та сказала, що на них скоєно напад. Коли свідок приїхав до ОСОБА_13 , він бачив гематому на обличчі під оком у ОСОБА_18 , у ОСОБА_19 був вибитий зуб та був поріз на тулубі у області серця. Крім того, потерпілі знайшли ніж лезо без ручки завдовжки близько 12 сантиметрів.
Крім показань потерпілих та свідка, суд першої інстанції на підтвердження вини ОСОБА_7 у розбої послався на наступні докази:
- протокол огляду місця події від 26.12.2016, що проведений на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , що належить потерпілим, у ході якого знайдено та вилучено заготовку («штабу») ножа, довжиною 14 см;
- протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 27.12.2016 стосовно ОСОБА_7 , згідно якого під час особистого обшуку останнього вилучено чоловічий шарф чорного кольору та рукавиці білого кольору;
- висновок судово-медичної експертизи від 27.12.2016 за № 613-ИЗ/16, згідно якого у потерпілої ОСОБА_11 виявлено синьо-багровий, овальної форми, синець розміром 8х6 см у окружності лівого ока з поширенням на ліву підочноямкову область. У лівій підочноямковій області є горизонтально розташоване садно ярко-червоного кольору з підсохшим дном розмірами від 0,5х0,2 см до 1х0,3 см. Вказані тілесні ушкодження виникли у потерпілої від дії тупих твердих предметів з обмеженою діючою поверхнею та могли виникнути у строк, вказаний у постанові. Всі зазначені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень за ступенем тяжкості;
- висновок судово-медичної експертизи від 27.12.2016 за № 614-ИЗ/16, згідно якого у потерпілого ОСОБА_10 виявлено наступні тілесні ушкодження: на верхній щелепі з правого боку 1 зуб відламаний на рівні кореня, крововилив у слизовій оболонці альвеолярного відростку у області відсутнього зуба, у лунці зуба сліди крові; на передній поверхні грудної клітини зліва, на 2 см донизу від ореола лівого соска по середньо-ключичній лінії, на фоні синього синця на площі 2х1,5 см, є лінійної форми, орієнтовано горизонтально, рана із рівними краями, гострими кінцями, розмірами 1х0,1 см. Вказані тілесні ушкодження могли виникнути у строк та за обставин, вказаних у постанові. Різана рана на грудній клітині виникла від дії гострого предмета, що має ріжучі властивості, яким міг бути і гострий край клинка ножу. Травматичний відлам коронки 1 зуба з правої сторони на верхній щелепі виник від дії тупого твердого предмета з обмеженою діючою поверхнею. Всі зазначені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень за ступенем тяжкості.
- протокол проведення слідчого експерименту із фототаблицями від 04.01.2017 із залученням потерпілого ОСОБА_10 у ході якого останній показав, як саме обвинувачений здійснив напад на нього 26.12.2016 та показав механізм нанесення йому тілесних ушкоджень;
- висновок додаткової СМЕ № 11-из/17 від 06.01.2017, за результатами якої встановлено, що виявлені у ОСОБА_10 тілесні ушкодження могли виникнути внаслідок нанесення йому ударів, на які він вказав під час слідчого експерименту. Виникнення вказаних тілесних ушкоджень від падіння потерпілого на підлогу виключається;
- протокол проведення слідчого експерименту із фототаблицями від 04.01.2017 із залученням потерпілої ОСОБА_11 , у ході якого остання показала, де саме перебував обвинувачений під час нападу на її чоловіка 26.12.2016 та показала механізм нанесення їй тілесних ушкоджень;
- висновок додаткової СМЕ № 10-из/17 від 06.01.2017, за результатами якої встановлено, що виявлені у ОСОБА_11 тілесні ушкодження могли виникнути внаслідок нанесення їй ударів, на які вона вказала під час слідчого експерименту. Виникнення вказаних тілесних ушкоджень від падіння потерпілої на підлогу чи сходи виключається;
- висновок СМЕ № 618-ИЗ/16 від 28.12.2016, згідно якої у обвинуваченого ОСОБА_7 будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено;
- висновок Ізюмської ЦМЛ щодо результатів медичного огляду від 27.12.2016, згідно якого у ОСОБА_7 не виявлено ознак стану алкогольного чи наркотичного сп`яніння;
- висновок судово - психіатрічної експертизи № 32 від 16.01.2017, згідно якого ОСОБА_7 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі синдрома залежності від алкоголю, відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 перебував у стані вищевказаного психічного захворювання, поза тимчасового розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час ОСОБА_7 відповідно до свого психічного стану застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
- висновок експерта № 467х від 13.02.2017 за результатами судово-криміналістичної експертизи холодної зброї, згідно якого вилучений у ході огляду місця події 26.12.2016предмет являє собою «штабу» (основу) ножа господарсько-побутового призначення у вигляді клинка з хвостовиком зі слідами свіжої механічної обробки та до категорії клинкової холодної зброї не відноситься. Наданий предмет виготовлений саморобним способом.
- речові докази: штабу ножа, рукавиці білого кольору та шарф, на які накладено арешт згідно з ухвалою Ізюмського міськрайонного суду від 28.12.2016.
Виходячи з сукупності перерахованих доказів, суд першої інстанції кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.3 ст.187 КК України як розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаний з проникненням у житло.
З такими висновками суду неможна погодитися, зважаючи на таке:
Обов`язковою складовою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст.187 КК України, є заволодіння чи намагання заволодіти чужим майном, а суб`єктивна сторона характеризується наявністю прямого умислу. Винна особа вже на момент здійснення нападу має керуватися корисливим мотивом.
Суд першої інстанції, пославшись на те, що напад було здійснено з метою заволодіння чужим майном, не конкретизував, які саме його дії свідчили про наявність такої мети. Адже насильство до потерпілих він міг застосувати з будь-якою іншою метою: з хуліганських спонукань, з помсти, з метою вчинити певні дії або утриматися від таких тощо. У перерахованих вище доказах також відсутні будь-які посилання на вимоги обвинуваченого передати йому якесь майно або надати доступ до такого.
Скасовуючи попередній вирок у цьому кримінальному провадженні, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області в своїй ухвалі від 21 вересня 2017 року послалася на те, що відповідно до положень п.3 ч.1 ст.91 КПК України в кримінальному провадженні, до якого належить і судове, підлягають доказуванню ряд обставин, що мають для нього значення, зокрема: час, місце та спосіб вчинення кримінального правопорушення і ці обставини, згідно п.2 ч.3 ст.374 КПК України, повинні бути наведені у сформульованому у мотивувальній частині вироку обвинуваченні, визнаному судом доведеним. За змістом цих норм закону суд, за результатами дослідження, аналізу та оцінки доказів у кримінальному провадженні, має викласти у мотивувальній частині обвинувального вироку свої висновки про доведеність винуватості особи у вчиненні конкретного кримінального правопорушення, і ці висновки повинні бути викладені в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви в їх достовірності. Відповідно до роз`яснень п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах проти власності» від 06.11.2009 року №10, розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні. Однак суд, у порушення вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України, формулюючи у мотивувальній частині вироку обвинувачення за ч.3 ст.187 КК України, визнане судом доведеним, дійшов суперечливого висновку щодо стадії вчинення злочину, вказавши, що ОСОБА_7 , вчинив напад із застосуванням до ОСОБА_10 та ОСОБА_20 насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я, але не довів свій злочинний намір до кінця, тобто фактично вчинив замах на вчинення цього злочину, що тягне кваліфікацію дії обвинуваченого за ст.15, ч.3 ст.187 КК України. Згідно роз`яснень п.9 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №10 небезпечне для життя чи здоров`я насильство (стаття 187, частина третя статті 189 КК) - це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності.

Проте суд, у порушення вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України, в мотивувальній частині вироку, не зазначив чи спричинили нанесені ОСОБА_10 та ОСОБА_20 легкі тілесні ушкодження короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності.

Ці порушення вимог кримінального процесуального закону, згідно ч.1 ст.412 КПК України, є істотними, оскільки перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і відповідно до п.3 ч.1 ст.409 того ж КПК - підставами для скасування вироку.

Відповідно до положень ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені порушення процесуального закону шляхом повторного дослідження доказів та вищевказаних обставин кримінального провадження, оскільки відповідних клопотань про їх дослідження учасниками судового провадження не заявлено.

Колегія суддів дала вказівку при новому судовому розгляді суду першої інстанції усунути вищевказані порушення вимог кримінального процесуального закону, перевірити доводи апеляційних скарг обвинуваченого та прокурора і постановити рішення, яке б відповідало вимогам закону.

Розглядаючи обвинувальний акт після скасування попереднього вироку, суд першої інстанції проігнорував ці вказівки.

Так, при підготовчому розгляді судом не було перевірено відповідність обвинувального акту вимога ст.291 КПК України і не розглянуто питання щодо необхідності наявних в обвинувальному акті протиріч.

В оскаржуваному вироку суд знову послався на застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілих, але на протиріччя з власними висновками зазначив, що це насильство полягало в заподіянні легких тілесних ушкоджень. При цьому не було конкретизовано, чи викликали ці тілесні ушкодження короткочасний розлад здоров`я, що є обов`язковою умовою для визнання заподіяння цих ушкоджень такими, що є небезпечними для життя та здоров`я. Застосування якоїсь зброї чи інших предметів без зазначених наслідків може бути розцінено як погрозу застосування такого насильства, що є самостійною кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ст.187 КК України.

Викладаючи об`єктивну сторону злочину в оскаржуваному вироку, суд обірвав викладення обставин події вказівкою про заподіяння потерпілим легких тілесних ушкоджень, не зазначивши, чи мали місце вимоги з боку обвинуваченого до потерпілих передати майно або чи мали місце дії з його боку із заволодіння таким майном, що саме завадило йому такі дії вчинити.

Суд першої інстанції виключив із обвинувачення ОСОБА_7 посилання на те, що він, зустрівши опір від потерпілих, не довів свій злочинний намір до кінця, так як розбій вважається закінченим з моменту нападу, тобто з моменту застосування насильства, незалежно від того, чи вдалося винному заволодіти майном (усічений склад злочину). Разом з тим, не навів даних щодо намагань їм заволодіти.
Пославшись на те, що суд не вбачає підстав для іншої кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки вона повністю підтверджується зібраними доказами, не вірити яким у суду не має підстав, і що надані докази об`єктивні і підтверджуються показаннями потерпілих, свідків, висновками експертиз, протоколами ОМП, протоколами проведення слідчих експериментів, суд першої інстанції на навів жодного посилання в цих доказах на наявність у обвинуваченого мети заволодіння чужим майном. Посилання суду на критичне оцінювання позиції обвинуваченого щодо не визнання своєї провини як на спосіб уникнути відповідальності є неспроможним. Адже обвинувачений підтвердив як незаконне проникнення в чуже житло, так і насильницькі дії щодо потерпілих, що само по собі вже утворює склад злочинів.
Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на те, що в ході судового засідання потерпілий чітко зазначив, що напад ОСОБА_7 був вчинений, на переконання ОСОБА_10 , із метою заволодіння матеріальними цінностями потерпілих. Разом з тим, не конкретизував, на чому саме таке переконання ґрунтувалося, а, викладаючи у вироку показання цього потерпілого при приведенні доказів, на зазначене переконання не послався взагалі.
Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно вимог ч.3 ст.415 КПК України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.
Суд першої інстанції розглядаючи кримінальне провадження після скасування попереднього вироку апеляційним судом зазначених вимог кримінального процесуального закону не дотримався, у зв`язку з чим вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Зазначені вище порушення вимог кримінального процесуального закону, згідно ч.1 ст.412 КПК України, є істотними, оскільки перешкодили ухваленню законного та обґрунтованого вироку, і, відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України є підставами для скасування вироку.
Відповідно до положень ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені порушення процесуального закону шляхом повторного дослідження доказів та вищевказаних обставин кримінального провадження, оскільки відповідних клопотань про їх дослідження учасниками судового провадження не заявлено.
З огляду на наведене, колегія суддів керується приписами ч.6 ст.9 КПК України, які визначають, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, тоді застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
Виходячи із зазначеної в п.13 ч.1 ст.7 КПК України загальної засади кримінального провадження щодо забезпечення обвинуваченому права на захист, ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
При новому розгляді суд має врахувати викладене, перевірити доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, кваліфікувати дії обвинуваченого, виходячи з доказів, які буде досліджено. За наявності підстав для ухвалення обвинувального вироку, сформулювати об`єктивну сторону злочину чітко та зрозуміло, не входячи в протиріччя з власними висновками щодо обставин, підтверджених доказами та кваліфікації дій обвинуваченого.
Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити.
Вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 07 травня 2018 року щодо ОСОБА_7 скасувати.
Призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
Продовжити ОСОБА_7 строк тримання під вартою до 2 листопада 2018 року.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя суддя

_________________ __________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4