Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/452/18
Провадження № 1-кп/499/51/18
У Х В А Л А

Іменем України

"30" липня 2018 р. смт.Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю учасників кримінального провадження секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт кримінального провадження №0000073, внесеного до ЄРДР від 08.03.2018 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Руська Слобідка Іванівського району Одеської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , з середньою освітою, одруженого, раніше не судимого;

- у вчинені злочину передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Олександрія Кіровоградської області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 та фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , з середньою освітою, не одруженого, раніше не судимого;

- у вчинені злочину передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні суду перебуває обвинувальний акт кримінального провадження №0000073, внесеного до ЄРДР від 08.03.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

У підготовчому судовому засіданні суд поставив питання про можливість призначення обвинувального акту до судового розгляду.

Прокурор вважав за можливе призначити обвинувальний акт до судового розгляду, оскільки він повністю відповідає вимогам ст.291 КПК України, справа підсудна Іванівському районному суду Одеської області, інші причини, що перешкоджали б призначенню обвинувального акту до судового розгляду відсутні. Заперечував проти задоволення клопотання захисників обвинувачених про повернення обвинувального акту на доопрацювання, оскільки вважає, що при складенні обвинувального акту дотриманні всі вимоги закону, а що стосується викладення обтяжуючих обставин вчинення злочину, то зазначив, що не вважає їх невірне викладення грубим порушенням вимог ст.291 КПК України та такі недоліки можуть бути усунені в ході судового слідства. Також прокурором було заявлено клопотання про обрання обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_9 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою на термін 60 діб в зв`язку з тим, що обвинувачені обґрунтовано обвинувачують у вчиненні тяжкого злочину, можуть ухилятися від явки до суду та мають можливість покинути місце проживання та переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, продовжувати свою злочинну діяльність, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що підтверджується тією обставиною, що після вчинення злочину обвинувачені намагалися приховати сліди злочину, сам злочин та спотворити речові докази.

Потерпілий в ході засідання неодноразово змінював свою думку щодо можливості призначення обвинувального акту до судового розгляду після заслухані пояснень як прокурора так і захисників обвинувачених, однак остаточно заявив, що вважає за можливе призначити обвинувальний акт до судового розгляду. Клопотання прокурора про обрання обвинуваченим міри запобіжного заходу підтримав в повному обсязі.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 , ОСОБА_7 заявив клопотання про направлення обвинувального акту на доопрацювання, як такого, що не відповідає вимогам ст.291 КПК України, а саме нечітко викладено формулювання обвинувачення, невірно кваліфіковано дії його підзахисного ОСОБА_4 , та невірно зазначена в формулюванні обвинувачення така кваліфікуюча ознака, як вчинення злочину групою осіб, та вказані обтяжуючі обставини вчинення злочину не відповідають вимогам КПК України. Повністю заперечував у задоволенні клопотання прокурора щодо обрання міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики, на які посилається прокурор, як на підставу обрання міри запобіжного заходу, відсутні, оскільки досудове розслідування вже закінчено, свідки опитані, речові докази зберігаються в поліції, отже підстави, вказані прокурором є необґрунтовані. Крім того, захисник обвинуваченого зазначив, що ОСОБА_4 має стійкі соціальні зв`язки, має будинок, земельні ділянки та не має наміру переховуватися від суду. Просив застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту, цілодобово з носінням електронного засобу контролю.

Також зазначив про неможливість розгляду клопотання про обрання міри запобіжного заходу, оскільки відповідно до ч.2 ст.184 КПК України копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання, однак його підзахисному та йому особисто жодних документів та матеріалів вручено не було.

Обвинувачений ОСОБА_4 повністю підтримав позицію свого захисника щодо повернення обвинувального акту на доопрацювання та просив обрати його запобіжний захід у виді домашнього арешту, цілодобово з носінням електронного засобу контролю.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 , ОСОБА_6 підтримав позицію захисника обвинуваченого ОСОБА_4 та також вважав за необхідне повернути обвинувальний акт, складений відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_9 на доопрацювання, оскільки він не відповідає вимогам КПК України. Заперечував проти задоволення клопотання прокурора щодо обрання міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просив обрати обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у виді домашнього арешту, оскільки він має постійне місце проживання, шість неповнолітній дітей, дружину та не має підстав для переховування від суду, оскільки добровільно надає покази та частково визнає свою вину. Також пояснив, що зі слів обвинуваченого він, перебуваючи в слідчому ізоляторі захворів на туберкульоз, однак жодних доказів на підтвердження того надано не було.

Обвинувачений ОСОБА_9 щодо направлення обвинувального акту на доопрацювання повністю підтримав позицію свого захисника, просив суд обрати відносно нього запобіжний захід у виді домашнього арешту, з підстав, наведених його захисником.

Вислухавши думку учасників провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками, суд вважає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України та підлягає поверненню прокурору з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

До загальних засад кримінального провадження, згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, який встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суд неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.

Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюється не лише на випадки коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли відомості, викладені в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування, відповідно до вимог ч. 2 ст. 291, ст.. 109 КПК України, суперечать вимогам КПК України до встановлення цих відомостей.

Той факт, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках передбачених КПК України підтверджується і висновком викладеним у постанові Верховного Суду України № 5-111кс15 від 25.06.2015 р.

Так, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу, зокрема, обвинувальний акт повинен містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, зокрема й ті, що стосуються самої події кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченого (п.5 ч. 2 ст. 291, п.п. 1 та 2 ч. 1 ст. 91 КПК України), правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Виходячи з вищезазначеного вбачається, що обвинувальний акт повинен складатися з описової та резолютивної частин. В описовій частині зазначаються дані, які стали приводом та підставами початку досудового розслідування, обставини кримінальної події та під ознаки якого кримінального закону підпадають дії особи. В резолютивній частині підводяться підсумки кримінального розслідування, тобто особі висувається обвинувачення, яке відповідно до ст. 369, 374 КПК України має бути вирішено у вироку суду.

При цьому, формулювання обвинувачення має бути конкретним, тобто в ньому повинно бути детально описано місце вчинення злочину, час, спосіб вчинення, зокрема конкретні дії (бездіяльність), які були скоєні обвинуваченим, ознаки суб`єктивної сторони злочину (форма вини, мотив, мета) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, так як зазначені обставини, відповідно до положень ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ст.314 ч.3 п. 3 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду. Отже, повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу розясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відіграти вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави предявленого йому обвинувачення (справа «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Надання повної та детальної інформації щодо предявленого особі обвинувачення та правову кваліфікацію, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду, що зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії» №23969/94, п. 58, рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та ін. проти Австрії» № 42780/98, п.34.

Відповідно до ч.4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Вимоги до обвинувального акту визначені ст. 291 КПК України, де в п.5 ч.2 цієї статті зазначено, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні, затверджений прокурором, не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, оскільки в ньому формально зазначено фактичні обставини та формулювання обвинувачення по кожному з обвинувачених, а саме нечітко викладено формулювання обвинувачення, щодо події кримінального правопорушення(часу, способу та наслідків кримінального правопорушення, щодо кожного із обвинувачених, як наслідок формулювання обвинувачення не підтверджує кваліфікацію дій обвинувачених та обтяжуючі обставини по справі.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачуються в скоєні кримінального правопорушення, яке відповідно до обвинувального акту є тотожним, а саме що ОСОБА_4 08.03.2018 діючи на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_10 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання, розуміючи протиправність своїх подальших дій, підійшов до ОСОБА_10 , яка в стані алкогольного сп`яніння сиділа на підлозі в приміщенні кухні під грубою наніс кулаками руки невизначену кількість ударів (точну кількість ударів під час досудового розслідування встановити не надалося можливим) в різні частини тіла ОСОБА_10 .

В цей ж час ОСОБА_5 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, розуміючи при цьому протиправність своїх дій, навмисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, взяв металевий прут, який знаходився в приміщенні кухні під ліжком де він сидів і наніс ОСОБА_10 також невизначену кількість ударів (точну кількість ударів під час досудового розслідування встановити не надалося можливим) в різні частини тіла ОСОБА_10 . Від даних ударів ОСОБА_10 скрутившись від болю, лягла під грубою. Після чого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 припинили свої протиправні дії.

Згідно висновку судово-медичного експерта №28 смерть ОСОБА_10 полягає в прямому причинному зв`язку з наявними ушкодженнями і настала в результаті закритої травми органів грудної порожнини, у вигляді множинних двобічних осколкових переломів ребер з численними пошкодженнями пристінкової плеври, і настала від шоку, що розвинувся у перебігу травматичного процесу.

Зазначене обвинувачення на думку суду є не коректним, суд звертає увагу, що формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення , наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинувачених складу кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Зазначені фактичні дані не є новими, відомі на період досудового розслідування, стосовно них не може бути змінене обвинувачення в суді.

Невизначеність прокурора в обвинувальному акті щодо вказаних фактичних обставин позбавляє суд у подальшому можливості прийняти будь-яке процесуальне рішення по суті справи, яке можна було б безспірно визнати законним і справедливим, визначити межі судового розгляду стосовно обвинувачених з огляду на п. 13 ч. 1 ст. 3 та ч. 1ст. 337 КПК України, відповідно до яких судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. Неконкретність обвинувачення заздалегідь перекладає по суті на суд обов`язок по збиранню доказів обвинувачення, зокрема в частині розкриття конкретного змісту вказаних вище обставин, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі (ст. 22 КПК України).

Завданням кримінального провадження є зокрема охорона прав і законних інтересів всіх учасників провадження, а також забезпечення швидкого і повного судового розгляду з тим, щоб, зокрема, до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, у тому числі під час формулювання обвинувачення. Пред`явлене особі обвинувачення має бути конкретним і містити дані про час, місце та інші обставини вчинення злочину, оскільки особа має право знати, в чому саме вона обвинувачується і захищатися від пред`явленого їй обвинувачення. Дані положення випливають і з п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Неконкретність обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, порушує забезпечення права обвинувачених на захист та справедливий і публічний розгляд їх справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд наголошує на тому, що згідно з ч.2ст.9 Кримінального процесуального кодексу України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Формулювання обвинувачення визначає конкретний обсяг та межі судового розгляду, а також надає обвинуваченому можливість реалізувати своє право на захист та знати, в чому саме він обвинувачується. Однак, у зазначеному обвинувальному акті відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не міститься сформульованого належним чином обвинувачення.

З урахуванням того, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення в розумінніп.13 ч.1 ст.3 КПК України, а за правилами ст.337 КПК України, а судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Згідно ч. 3ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою або винуватою, в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений - правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.

Суд наголошує, що виклад фактичних обставин і формулювання обвинувачення повинно стосуватися кожного окремо. Кожний злочин має лише йому притаманні риси, ціль і мету його вчинення, зовнішній прояв його об`єктивної сторони, спрямованість умислу, наслідки, тощо.

Статтею 314 КПК України не передбачено можливості виправлення технічних чи інших помилок, а також внесення додаткових відомостей до обвинувального акту чи реєстру після їх надходження до суду, зокрема, у підготовчому судовому засіданні. Законом також не передбачено поділ недоліків обвинувального акту чи реєстру на суттєві та не суттєві чи такі, що перешкоджають розгляду або не перешкоджають розгляду справи по суті. Стаття 291 КПК України чітко передбачено категоричний перелік відомостей, які має містити обвинувальний акт.

Главою 28 КПК України, якою врегульовано процедуру судового розгляду, не передбачено процедури виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування.

Єдиним процесуальним шляхом виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування, передбаченим КПК України, є повернення обвинувального акту прокурору, з метою усунення ним недоліків протягом розумного строку.

Вирішуючи питання про запобіжний захід обвинуваченим, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожному право на свободу та особисту недоторканість.

В силу ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно вимог ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Рішенням Конституційного Суду України від 23.11.2017 року № 1-р/2017 визначено, що обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема домашнього арешту та тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.

Згідно Рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України", судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).

Зважаючи, що матеріалами справи підтверджується вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, наявні ризики, визначені ст.177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, відповідальність за який передбачена у вигляді позбавлення волі на строк понад 5 років, а саме на строк від 7 до 10 років, можуть переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, продовжувати свою злочинну діяльність, спотворити речові докази, не мають постійного джерела прибутку, зважаючи на необхідність виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та обрати щодо обвинувачених винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

При вирішенні питання про обрання міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд також враховує, обставини передбачені ст.178 КПК України, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує їм у разі визнання винуватими, їх вік та соціальне положення та те, що вони офіційно не працевлаштовані, а отже не мають законних засобів для існування.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає обґрунтованим клопотання прокурора про необхідність обрання щодо обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово, в тому числі у його «пілотному» рішенні від 10.02.2011 року у справі "Харченко проти України", рішенні від 29.09.2011 року у справі "Третьяков проти України", рішенні від 06.11.2008 року у справі "Єлоєв проти України" зазначав, що тримання особи під вартою у кожному випадку повинне мати безсумнівне обґрунтування, а також що за будь-яких обставин суд зобов`язаний розглянути можливість застосування менш обтяжливих альтернативних запобіжних заходів.

Жоден з більш м`яких запобіжних заходів, на переконання суду, не здатен в повній мірі нівелювати визначені вище ризики, а саме не зможе утримати обвинувачених від переховування від суду та/або вчинення інших кримінальних правопорушень, тому у задоволенні клопотань захисників обвинувачених щодо обрання їм міри запобіжного заходу у виді домашнього арешту необхідно відмовити.

Що стосується вказівки захисника обвинуваченого ОСОБА_4 щодо неможливості розгляду клопотання про обрання міри запобіжного заходу обвинуваченим, оскільки воно подано з порушенням ч.2 ст.184 КПК України, то суд зазначає, що відповідно до п. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2013 року №511/550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати запобіжний захід, обраний обвинуваченому. Суду слід враховувати, що у випадку повернення прокурору обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру суд зобов`язаний розглянути клопотання про обрання, зміну чи скасування запобіжного заходу у випадку, якщо відповідне клопотання надійшло від учасників судового провадження. Таким чином, враховуючи, що суд повертає прокурору обвинувальний акт, складений відносно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на доопрацювання, тому вважає за можливе розглянути дане клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 199, 291, 350, 369-372 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Обрати обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Руська Слобідка Іванівського району Одеської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , з середньою освітою, одруженого, раніше не судимого, запобіжний захід у виді тримання під вартою в Одеському слідчому ізоляторі терміном на 60 діб, тобто до 24 вересня 2018 року.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Олександрія Кіровоградської області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 та фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , з середньою освітою, не одруженого, раніше не судимого, запобіжний захід у виді тримання під вартою в Одеському слідчому ізоляторі терміном на 60 діб, тобто до 24 вересня 2018 року.

Обвинувальний акт з додатками по кримінальному провадженню №0000073, внесеного до ЄРДР від 08.03.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчинені злочину передбаченого ч.2 ст.121 КК України повернути прокурору Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області для приведення у відповідність до вимог КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня проголошення ухвали.

Повний текст ухвали складено та проголошено 30.07.2018 року.

СуддяОСОБА_1