Провадження №11-кп/772/302/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 червня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
зі секретарем: ОСОБА_5
розглянув «07» червня 2018 року у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці клопотання засудженого
ОСОБА_6 ,
народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Вишнів Рогатинського району
Вінницької області
українця, громадянина України, судимого:
-12.12.1996 року Івано Франківським обласним
судом за п.п. «а», «г», «е» ст. 93, ч.3 ст. 142 КК України
(1960 року) до смертної кари розстрілу;
-постановою Івано Франківського обласного суду від 02.06.2000 року покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі
про застосування до нього строку давності виконання обвинувального вироку.
За участю сторін кримінального провадження:
прокурора: ОСОБА_7
засудженого : ОСОБА_6
захисника-адвоката: ОСОБА_8
за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від «13» грудня 2017 року, -
В с т а н о в и в :
З матеріалів провадження вбачається, що в судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду із клопотанням про застосування строку давності виконання обвинувального вироку, мотивуючи свої вимоги тим, що вироком Івано Франківського обласного суду від 12.12.1995 року його визнано винним за п.п. «а», «г», «е`ст. 93, ч.3 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року) та засуджено до смертної кари. Постановою Івано Франківського обласного суду від 02.06.2000 року покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі. Посилаючись на ст. 49 КК України (в редакції 1960 року), ст. 80 КК України ( в редакції 2001 року), ст. 152 КВК України, оскільки він відбув більше 15 років строку покарання, а термін давності виконання обвинувального вироку відносно нього становить 15 років, тому вважає, що строк давності виконання обвинувального вироку вже закінчився. Крім того, зазначив, що вирок взагалі не звернений до виконання.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2017 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженому ОСОБА_6 про застосування строку давності виконання обвинувального вироку, оскільки вирок Івано Франківського обласного суду від 12.12.1995 року та постанова Івано Франківського обласного суду від 02.06.2000 року відносно ОСОБА_6 набули законної сили та почали виконуватись з моменту набрання ними чинності, а тому ст. ст. 49 та 80 КК України не можу бути застосована до останнього. Крім того зазначено, що Конституційний Суд України вказав, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу (в редакції 1960 року), які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 ставить питання про скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2017 року, якою відмовлено в задоволенні його клопотання. Постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього строк давності виконання обвинувального вироку та звільнити його від відбування покарання відповідно до ст. 49 КК України та 152 КВКУ України або замінити йому довічне позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк відповідно до ч.3 ст. 49 КК України 1960 року.
Свої вимоги засуджений мотивував тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки вироку щодо нього не виконано, а строк давності виконання вироку, який становить 10 років з дня набрання вироком законної сили закінчився 22.02.2006 року, строк не переривався та він не ухилявся від відбування покарання , і це дає йому підстави для звільнення його від відбування покарання відповідно до ст. 152 КВК. Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні його клопотання, не врахував Рішення Європейського суду з прав людини від 09.07.13 року у справі «Вінтер» та інші проти Об`єднаного Королівства, де зазначено, що ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати і можливості звільнення, є порушенням ст. 3 Конвенції, є таким, що принижує нелюдським та жорстоким та рішення від 04.04.17 року. Також ОСОБА_6 зазначив, що при здійсненні правосуддя суди повинні враховувати, що існує пріоритет міжнародного договору в Україні, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, над національним законом та іншими актами законодавства, окрім Конституції України.
Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі, міркування прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, суд вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 не підлягає до задоволення.
Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим .
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом по даній справі дотримано вимог кримінального процесуального законодавства, спрямованих на встановлення в справі об`єктивної істини.
Як вбачається з матеріалів провадження вироком Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 ОСОБА_6 визнаний винним п. «а», п. «г», п. «е» ст. 93, ч. 3 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року) та засуджений до смертної кари.
Ухвалою Верховного Суду України від 22.02.1996 вирок Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року щодо ОСОБА_6 - залишено без змін.
Постановою Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 покарання у виді смертної кари, призначене ОСОБА_6 за вироком Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995, замінено на довічне позбавлення волі.
Згідно ст. 49 КК України 1960 року, обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили , десять років при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.
Перебіг давності переривається, якщо засуджений ухилиться від відбуття покарання або вчинить до скінчення строків новий злочин, за який судом призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не менше одного року. Обчислення давності в разі вчинення нового злочину починається з моменту його вчинення, а в разі ухилення від відбуття покарання з моменту з`явлення для відбуття покарання або з моменту затримання засудженого, що переховувався. При цьому обвинувальний вирок не може бути виконано, якщо від часу його винесення минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину.
Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає можливим застосувати давність, довічне позбавлення волі замінюється позбавленням волі на певний строк.
Разом з тим, підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України 1960 року є лише такий сплив відповідного строку давності, який закінчився до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо особи, яка вчинила злочин певної тяжкості. Таким чином, строк давності продовжує спливати і в період досудового розслідування, і протягом судового розгляду кримінальної справи, і навіть після оголошення обвинувального вироку суду. Будь-які процесуальні дії протягом цих строків не припиняють їх спливу. Отже, якщо строк давності сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду, то особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності незалежно від того, у якій стадії кримінального процесу знаходиться кримінальна справа щодо цієї особи.
На виконання Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99, Верховною Радою України 22 лютого 2000 року прийнято Закон України № 1483-111 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», яким покарання у вигляді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011, - оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, тому положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. а отже, мають зворотну силу в часі й поширюються на тих, хто вчинив передбачені КК 1960 року злочини до початку дії зазначеного закону, у тому числі й на осіб, які були засуджені до смертної кари й вироки щодо яких на час набрання чинності законом № 1483 не було виконано.
Крім того, як вірно зазначено в ухвалу суду першої інстанції , статті 49 КК України та 80 КК України 2001 року застосовуються в разі якщо обвинувальний вирок не виконується, а як вбачається з матеріалів справи , вирок Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 та постанова Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 відносно ОСОБА_6 набули законної сили та почали виконуватись з моменту набрання ними чинності, а тому що строк давності до обвинувального вироку Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 та постанови Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000, не застосовується.
Суд першої інстанції в ухвалі навів обґрунтовані доводи щодо законності рішень, на підставі законодавства, про заміну смертної кари на довічне позбавлення волі та неможливості задоволення клопотання засудженого, з якими він вже звертався неодноразово і йому було відмовлено.
Висновки суду про відмову в задоволенні клопотання. засудженого ОСОБА_6 про застосування строків давності є обґрунтованими, тому колегія суддів підстав для задоволення апеляції засудженого не вбачає.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 419 КПК України, ст. 72 КК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2017 року якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про застосування строку давності виконання обвинувального вироку залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 3 місяців з моменту її проголошення, а засудженим в той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 Згідно з оригіналом: