АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
прокурора ОСОБА_4
засудженого ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальну справу за апеляціями засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 05 січня 2018 року, яким

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Полтава, громадянин України, з вищою освітою, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 88 КК України раніше не судимий, -

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
На підставі ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України ОСОБА_5 звільнений від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно вироку суду ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що 09.11.2011 року, приблизно о 08 год. 50 хв., він, перебуваючи в приміщенні спортивного залу ПАТ «Київпроект» за адресою: м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 16-22, у складі команди грав у футбол. Під час гри між ним та гравцем протилежної команди потерпілим ОСОБА_7 у зв`язку з ситуацією, що виникла на полі, відбувся словесний конфлікт, після чого ОСОБА_5 , на ґрунті неприязних відносин, діючи умисно, кулаком лівої руки завдав один удар в обличчя ОСОБА_8 , в результаті чого останньому спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді перелому виличної кістки справа.

В апеляціях засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , які є аналогічними за змістом та вимогами, ставиться питання про скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_5 на підставі п.2 ч.1 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року), у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
В обгрунтування доводів своїх апеляцій зазначають, що суд першої інстанції неповно та упереджено розглянув Акти судово-медичного дослідження (обстеження) від 09.11.2011 року № 6235 за підписом експерта КМБ СМЕ ОСОБА_9 та комісійної судово-медичної експертизи КМБ СМЕ від 10.05.2012 №68, які прийняв як головний доказ на підтвердження факту нанесення потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а також висновки судово-медичного експерта ОСОБА_11 викладені в Актах судово-медичного дослідження (обстеження) КОБ СМЕ №3/Е від 20.02.2012 року та
№ 6/І від 22.02.2012 року, які не відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим доказам.
Вказують, що суд не взяв до уваги надані в судовому засіданні показання обвинуваченого, який не заперечував обставини завдання ним одного удару потерпіломуОСОБА_10 , проте заперечував умисне завдання останньому перелому щелепної кістки справа, а допитані в судовому засіданні свідки та показання інших свідків, що були надані ними під час досудового розслідування не підтверджують вину ОСОБА_5 в умисному нанесенні потерпілому тілесних ушкоджень.
Також наголошують, що з огляду на вимоги про всебічність, повноту та об`єктивність експертних досліджень, суд безпідставно поклав в основу вироку висновки судово-медичного експерта від 20.02.2012 року та від 22.02.2012 року, на яких ґрунтується обвинувачення, оскільки згідно вимог п.п. 4.1 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень судово-медична експертиза проводиться відповідним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих, проте вищенаведені висновки експертів ґрунтуються лише на підставі матеріалів медичної документації потерпілого та постанов слідчого про проведення судово-медичної експертизи, які містять посилання на обставини щодо часу події, що протирічить заяві потерпілого про злочин, показанням допитаних свідків про час, коли відбулася подія, і в подальшому суттєво відрізняються від фабули обвинувачення про вчинення злочину за ч.1 ст. 122 КК України. При цьому питання відповідності тілесних ушкоджень конкретному часу події експертом не досліджувалося, а висновок комісійної експертизи носить ймовірний характер та містить припущення в частині щодо можливості одночасного утворення у ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, які виявлені в той же день 09.11.2011 року під час огляду експертом, а також тілесних ушкоджень у виді перелому виличної кістки справа, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, з огляду на ту обставину, що під час проведення експертом первинного огляду 09.11.2011 року приблизно о 14.00 годин у ОСОБА_8 не було виявлено перелому виличної кістки, а відтак на думку апелянтів, такий ймовірний висновок експерта не можна вважати допустимим доказом і суд не повинен був приймати його до уваги та оперувати ним при винесенні вироку.
Отже, оцінивши досліджені докази в сукупності та взаємозв`язку, допитавши свідків очевидців події та лікарів, які оглядали потерпілого ОСОБА_8 та проводили оперативне втручання, отримавши роз`яснення експертів з приводу проведених судово-медичних експертиз, апелянти вважають, що висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у спричиненні потерпілому ОСОБА_10 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час розгляду справи в суді першої інстанції.

На переконання обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_6 досудове слідство проведено неповно, однобічно та з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим обвинувачення ґрунтується на припущеннях, оскільки не встановлено об`єктивних даних щодо отримання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, не проведено досліджень щодо наявності умислу і мотиву події та визнавши ОСОБА_5 винним за ч.1 ст. 122 КК України, суд першої інстанції у своєму вироку не зазначає на підставі яких об`єктивних даних він дійшов висновку про наявність в його діях умислу спрямованого на спричинення потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_5 та його захисника на підтримку доводів поданих ними апеляцій; думку прокурора, який заперечував проти апеляцій, посилаючись на законність і обґрунтованість вироку; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово засудженого, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційні доводи; колегія суддів вважає, що апеляції засудженого та його захисника задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Визнавши ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину за який він засуджений цим вироком та на підставі ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України звільнений від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, суд першої інстанції належним чином проаналізував зібрані у справі докази в їх сукупності та виклав у вироку докладні мотиви прийнятого рішення.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, встановлених судом та викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується наявними у справі та розглянутими в судовому засіданні доказами, зокрема показаннями самого ОСОБА_5 під час досудового слідства, який визнав, що під час гри у футбол в одному з ігрових моментів випадково зачепив рукою обличчя потерпілого, що викликало агресивну реакцію останнього і коли він побачив рух правої руки потерпілого у його сторону, діючи рефлекторно, намагаючись відбити руку ОСОБА_10 , він зовнішньою стороною кулака завдав удар потерпілому у праву щоку і вказані показання ОСОБА_5 також підтвердив під час проведення очної ставки з потерпілим;
- показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який пояснив, що під час гри
у футбол ОСОБА_5 грубо зіграв проти нього, на що він висловив претензії на адресу останнього, почалась штовханина, під час якої ОСОБА_5 завдав сильний удар рукою у праву частину обличчя, після якого він відчув сильний біль у місці удару, виник набряк і він звернувся до лікаря, а потім до міліції, де йому видали направлення до судово-медичного експерта. У лікарні йому повідомили про перелом виличної кістки зі зміщенням. Потерпілий стверджував, що цю травму під час гри отримати не міг, оскільки не падав, м`ячем в обличчя йому не влучали. У зв`язку з отриманою травмою йому була проведена операція. Також потерпілий пояснив, що претензій матеріального та морального характеру не має, оскільки ОСОБА_5 повністю компенсував завдану шкоду, сплативши
йому 15 000 грн.;
- випискою Київської міської клінічної лікарні № 1, згідно якої
потерпілому ОСОБА_10 у зв`язку з наявним переломом виличної кіски справа зі зміщенням 11.11.2011 року проведено оперативне втручання «репозиція виличної кістки справа, ревізія гайморової пазухи;
- довідкою КМКЛ № 1 від 18.11.2011 року № 2886, згідно якої

ОСОБА_10 станом на день видачі довідки перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні щелепно-лицьової хірургії у зв`язку з наявним переломом виличної кістки справа зі зміщенням;
- протоколом виїмки від 08.02.2012 року медичної картки № 20196 та ренген знімку стаціонарного хворого ОСОБА_10 вилучених у Київській міській клінічній лікарні № 1, які згідно постанови слідчого від 20.02.2012 року направлені до експертної установи для прядення судово-медичної експертизи;
- висновками судово-медичних експертиз № 6/1 від 22.02.2011 року та
№ 34/Е від 20.02.2012 року;
- висновком комісійної судово-медичної експертизи № 68 від 10.05.2012
року, а також іншими наведеними у вироку доказами.

Апеляційні доводи засудженого та його захисника про те, що вина ОСОБА_5 у завданні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я потерпілого, при обставинах зазначених в обвинуваченні, не знайшла свого підтвердження у досліджених судом доказах, а також твердження ОСОБА_5 , що його дії не утворюють складу злочину оскільки у потерпілого не було тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня), так як він був на лікуванні з 10.11.2011 року по 25.11.2011 року ( 15 днів) і судом не була встановлена об`єктивна сторона злочину щодо спрямованості умислу на вчинення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ці обставини при розгляді справи судом першої інстанції були ретельно перевірені і свого підтвердження не знайшли.

Так, під час судового розгляду був допитаний судово-медичний експерт ОСОБА_11 , який пояснив, що 09.11.2011 року проводив обстеження потерпілого ОСОБА_10 , яким зафіксовані легкі тілесні ушкодження у вигляді садна на слизовій оболонці правої щоки подовженої, овальної форми вкриті білуватим нальотом. Під час обстеження потерпілий скаржився на біль у правій частині обличчя. Проведені ним судово-медичні експертизи № 34/Е від 20.02.2012 року та № 6/1 від 22.02.2011 року проводились за медичними документами, оскільки після спричинення травми і до проведення експертного дослідження пройшов значний час, а відтак не було доцільним оглядати потерпілого, оскільки тілесні ушкодження за цей період не збереглися і підстав ставити під сумнів відомості зазначені у медичній документації у нього не було. Також експерт ОСОБА_9 зазначив, що шляхом поверхневого обстеження міг не виявити перелому виличної кістки справа через те, що для цього необхідно направити особу на рентгенологічне обстеження або томографію.

Крім того, судом був допитаний судово-медичний експерт ОСОБА_13 , який входив до складу експертної комісії та який пояснив, що встановити точний час, коли у потерпілого виник перелом, неможливо через відсутність відповідної методики. При цьому зазначив, що місце перелому співпадало з місцями розташування саден на щоці, які описав у своєму експертному дослідженні експерт ОСОБА_9 і, що синця на місці перелому могло не бути. Наявність у ОСОБА_10 перелому підтверджена томографічним знімком і таке дослідження є більш точним дослідженням.

Апеляційні твердження ОСОБА_5 щодо невірної оцінки судом першої інстанції показань свідка ОСОБА_14 , який повідомив суду, що ОСОБА_5 завжди під час гри поводився коректно, а потерпілий ОСОБА_10 саме 09.11.2011 року поводився неадекватно, агресивно, висловлювався на адресу гравців нецензурною лайкою, спровокував конфлікт і, що на обличчі потерпілого слідів від удару він не бачив, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки його показанням суд дав належну оцінку та обґрунтовано зазначив, що вони не спростовують висновків про доведеність вини ОСОБА_5 .

Отже, вірно проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дав належну оцінку діям ОСОБА_5 у вчиненні ним злочину за який він засуджений та обгрунтовано визнав його винним в умисному спричиненні потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 122 КК України є правильною.

Покарання засудженому ОСОБА_5 призначено у відповідності зі ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних про його особу, а також обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, яке за своїм видом та розміром є необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

Оскільки під час обговорення питання щодо застосування строків давності ОСОБА_5 наполягав на відсутності у його діях складу злочину та недоведеності його вини, суд обґрунтовано звільнив ОСОБА_5 від призначеного покарання на підставі ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

За наведеного, колегія суддів вважає вирок суду законним та обгрунтованим і підстав для його скасування та закриття справи за відсутністю в діях ОСОБА_5 складу злочину, про що ставиться питання у поданих апеляціях, не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 365, 366, КПК України (в редакції Закону 1960 року), п. 15 розділу ХI Перехідних положень КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляції засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 05 січня 2018 року відносно ОСОБА_5 засудженого за ч.1 ст. 122 КК України без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: _________________ ________________ ________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3