Дата документу 29.10.2018 Справа № 320/1923/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/1923/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/377/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 459 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 липня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд судового рішення за виключними обставинами, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Запорізького обласного суду від 10 грудня 1999 року ОСОБА_7 був засуджений за вчинення злочинів, передбачених п.п. «ж», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до остаточного покарання за сукупністю злочинів у вигляді смертної кари (розстрілу) з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 10 серпня 2000 року ОСОБА_7 було замінено покарання за п.п. «ж», «і» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) зі смертної кари (розстрілу) на довічне позбавлення волі, на підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) за сукупністю злочинів постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за сукупністю злочинів до довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього належного йому майна.

2 травня 2018 року до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від засудженого ОСОБА_7 надійшла заява про перегляд вироку Запорізького обласного суду від 10 грудня 1999 року за нововиявленими обставинами, в якій він, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи і кваліфікацію судом його дій, просить замінити призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у вигляді 15 років позбавлення волі і у зв`язку з фактичним відбуттям вказаного строку покарання, звільнити його з місць позбавлення волі.
Судом було встановлено, що на час звернення із заявою та розгляду її судом з урахуванням змін в кримінального процесуальному закону, вказана заява фактично є заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Відмовляючи у задоволенні такої заяви ОСОБА_7 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що обставини, на які посилається засуджений не є нововиявленими або виключними, а визнання покарання у вигляді смертної кари таким, що не відповідає Конституції України, не є підставою для перегляду вироку на підставі п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України, оскільки в даному випадку відбулося не тільки визнання неконституційними окремих положень КК України (в редакції 1960 року), а і прийняття нового закону, яким було замінено покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі, що з урахуванням ч. 5 ст. 459 КПК України свідчить про неможливість перегляду судових рішень у разі прийняття нових законів.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 просить ухвалу суду скасувати та задовольнити заяву ОСОБА_7 про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що за вчинений ОСОБА_7 злочин, передбачений п.п. «ж», «і» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), йому було призначено покарання у вигляді смертної кари (розстрілу), застосування якої було визнано неконституційним.

Вказаний злочин ОСОБА_7 вчинив 29 квітня 1999 року, натомість покарання у вигляді довічного позбавлення волі на законодавчому рівні було закріплене 4 квітня 2000 року, коли набрав чинності Закон України №1483, яким було внесено зміни до Кримінального кодексу України, і фактично до цього моменту найбільш суворим покаранням було позбавлення волі на строк до 15 років, а тому суд необґрунтовано замінив ОСОБА_7 покарання на довічне позбавлення волі.
Крім того, під час розгляду справи колегією Верховного Суду України, її було розглянуто без участі ОСОБА_7 та без призначення йому захисника, чим було порушено право на захист, до того ж, при призначенні йому довічного позбавлення волі суд не вказав мотиви прийняття такого рішення.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 також просить ухвалу суду скасувати та задовольнити його заяву про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами і призначити йому покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції були проігноровані всі долучені до заяви докази, не було взято до уваги, що під час перегляду справи Верховним Судом України було порушено його право на захист, оскільки справу було розглянуто за його відсутності та без захисника.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого та його захисника, які просили апеляційні скарги задовольнити, прокурора, яка ухвалу суду вважала законною та обґрунтованою, була проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скарг та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, яка має найвищу юридичну силу і норми якої є нормами прямої дії, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Положенням Конституції України щодо законів, які мають зворотну дію в часі, відповідала ч. 2 ст. 6 КК України (в редакції 1960 року), чинного на момент ухвалення вироку Запорізького обласного суду від 10 грудня 1999 року у відношенні ОСОБА_7 і відповідно до цієї норми закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність, або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі.

Зазначені положення національного кримінального законодавства щодо законів, які мають зворотну дію в часі, узгоджуються з міжнародно-правовими актами з цього питання.

Так, згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення.

Європейський суд з прав людини підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що у разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед ухваленням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Разом з тим, згідно з п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, діяння, які є злочинами, та відповідальність за них.

Законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки також визначаються тільки КК України.

КК України (в редакції 1960 року) містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання, зокрема в санкції ст. 93 Особливої частини (умисне вбивство за обтяжуючих обставин), за якою було засуджено ОСОБА_7 .

При цьому, санкція зазначеної статті мала альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вона передбачала і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Така санкція, встановлена Верховною Радою України, була співрозмірною з особливою тяжкістю вказаного злочину та підвищеною суспільною небезпекою осіб, які його вчиняли.

29 грудня 1999 року Конституційний Суд України своїм Рішенням №11-рп/99 визнав такими, що не відповідають Конституції України положення КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання. При цьому резолютивна частина зазначеного рішення містить вимогу, адресовану Верховній Раді України, привести КК України (в редакції 1960 року) у відповідність з рішенням Конституційного Суду України.

З урахуванням ст. 152 Конституції України положення КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання, зокрема стаття 93, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

22 лютого 2000 року Верховна Рада України шляхом прийняття Закону № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» привела КК України (в редакції 1960 року) у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року.

У вказаному Законі, який набув чинності 29 березня 2000 року після опублікування в газеті «Голос України», були комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі.

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання 29 березня 2000 року чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України (в редакції 1960 року) стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України (в редакції 1960 року) щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України (в редакції 1960 року) щодо смертної кари.

Відповідно до правових позицій Конституційного Суду України, викладених в Рішенні №1-рп/2011 від 26 січня 2011 року, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України (в редакції 1960 року) втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України (в редакції 1960 року) встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин, передбачене ст. 94 КК України (в редакції 1960 року).

Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співрозмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, передбачене ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.

Альтернативний характер санкції ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві, проявом якого є те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

В Рішенні № 6-рп/2000 від 19 квітня 2000 року Конституційний Суд України зазначив, що, якщо виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення, то і зворотна дія в часі у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи реалізується через кримінальні закони.

Висновок про те, що скасування або пом`якшення кримінальної відповідальності особи здійснюється лише законами, ґрунтується, зокрема, на положеннях КК України (в редакції 1960 року), відповідно до якого поліпшення правового становища особи, яка вчинила злочин, здійснюється згідно із законом, що пом`якшує покарання, нововиданим законом (ч. 2 ст. 6, ч. 3 ст. 54 КК України в редакції 1960 року), законом про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, санкцією нового закону (ч. 1 ст. 5, ч. 3 ст. 74 КК України в редакції 1960 року).

Конституційний Суд України в Рішенні №1-рп/2011 від 26 січня 2011 року зробив висновок, що після Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року КК України (в редакції 1960 року) не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів. Зміна закону можлива тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) на час вчинення ОСОБА_7 особливо тяжких злочинів, то саме положення КК України (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483, а не Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність засудженого і поліпшують його правове становище і, відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, мають зворотну дію в часі.

Саме ці положення КК України (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483, застосував Верховий Суд України в ухвалі від 10 серпня 2000 року, якою замінив ОСОБА_7 покарання у вигляді смертної кари (розстрілу) на довічне позбавлення волі.

Проаналізувавши обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що заява ОСОБА_7 є необґрунтованою і тому не підлягає задоволенню, а призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідає вимогам Конституції України, національного кримінального законодавства і принципам справедливості та співмірності покарання, не суперечить міжнародно-правовим актам, зокрема, статті 7 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для перегляду вироку Запорізького обласного суду від 10 грудня 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 10 серпня 2000 року і заміни призначеного засудженому покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років.

Доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника про порушення права ОСОБА_7 на захист під час розгляду справи Верховним Судом України не є предметом розгляду в даному провадженні за виключними обставинами.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 459, 466, 467 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та в його інтересах адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 липня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_7 про перегляд судового рішення за виключними обставинами, залишити без змін.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4