ВИРОК
Іменем України
21.06.2018 року Франківський районний суд міста Львова у складі:

головуючої-судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000056 від 30 березня 2018 року про обвинувачення:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Стрий Львівської області, українця, громадянина України, неодруженого, із середньо-спеціальною освітою, раніше не судимого, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України

за участю обвинуваченого ОСОБА_4 ,-

В С Т А Н О В И В:

обвинувачений ОСОБА_4 , являючись військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, проходячи військову службу на посаді командира відділення 2 аеромобільно-десантного взводу 2 аеромобільно-десантної роти 2 аеромобільно-десантного батальйону військової частини - польова пошта НОМЕР_1 в порушення вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216, 217 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 1 Закону України «Про оборону України», ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та маючи намір ухилитися від несення обов`язків військової служби, з 20.07.2015 року по 22.11.2016 року без поважних причин, в умовах особливого періоду самовільно залишив місце служби військову частину польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та ухилився від несення обов`язків військової служби, а вільний від військової служби час проводив на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби.

У судовому засіданні ОСОБА_4 вину у вчиненому визнав повністю. Показав, що у період з 20.07.2015 року по 22.11.2016 року не з`явився у військову частину польова пошта НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та поїхав за місцем свого проживання. У вчиненому щиро розкаюється та просить застосувати до нього ст.2 ЗУ «Про амністію 2016 рік» у зв`язку із тим, що він є учасником бойових дій в зоні АТО.
Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_4 , його вина підтверджується зібраними по справі доказами, дійсність та достовірність яких учасниками судового розгляду не оспорюється.

А тому, з врахуванням вимог ч.3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, враховуючи згоду учасників судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, роз`яснивши учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби, без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем.
Відповідно до ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд виходить із вимог ст.50, 65 КК України щодо призначення покарання та з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини та враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке є тяжким, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліках в психоневрологічному та наркологічному диспансері не перебуває, неодружений, працевлаштований, за місцем реєстрації характеризується посередньо, є учасником бойових дій в зоні АТО, що стверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 19 березня 2015 року.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням обставин вчиненого та даних про особу обвинуваченого, суд вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі, оскільки на думку суду, саме таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, 07.09.2017 року набрав чинності Закон України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016№1810-VIII.
Відповідно до вимог ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим ч.2, 3, 4 ст.408, ст.410, ч.2, 3, 4 ст.411 КК України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій.
Згідно із ст. 13 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016№1810-VIII дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.
Обвинувачений ОСОБА_4 у вчинив тяжкий злочин, будучи учасником бойових дій, до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році», тобто він підпадає під перелік осіб, визначених в ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році», які звільняються судом від відбування покарання.
При цьому обвинувачений ОСОБА_4 не підпадає під перелік осіб, визначених в ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» та в ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 01.10.1996 р. № 392/96-ВР, до яких амністія не застосовується.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 01.10.1996 р. № 392/96-ВР, установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
За таких обставин, із врахуванням думки учасників судового провадження на підтримання застосування амністії, суд приходить до висновку про необхідність звільнити ОСОБА_4 від призначеного за цим вироком покарання на підставі ст.2 Закону України Про амністію у 2016 році від 22.12.2016 року.

Керуючись ст.ст. 373,374 КПК України суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

Звільнити ОСОБА_4 від призначеного за цим вироком покарання на підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року.

Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст.394 КПК України, шляхом подачі апеляційної скарги

Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя: ОСОБА_1