Дата документу 22.10.2018 Справа № 320/5852/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/123/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/5852/16-к
Категорія ст. 187 ч. 1, 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку дистанційно в режимі відео конференції, матеріали кримінального провадження, яке внесено до ЄРДР за № 0001849 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя, Запорізької області, громадянина України, холостого, не працюючого, який має неповну середню освіту, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1)14.06.2006 року Мелітопольським м/с за ст. 186 ч.2 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75,76,104 КК України від відбування покарання звільнено з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;
2)26.12.2006 року Мелітопольським м/с за ст. 186 ч.2, 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;
3) 21.04.2015 року Мелітопольським міськрайонним судом за ст. 121 ч.2, 69, до 6 років позбавлення волі. На підставі ст. 72 ч.5 КК України зараховано у відбутий строк період попереднього ув`язнення (1:2) з 02.09.2011 по 21.04.2015, звільнено від відбуття покарання у зв`язку з фактичним відбуттям покарання,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, 2 ст. 187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 березня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що вину свою за ч.2 ст. 187 КК України не визнає, вказує, що доказів його вини немає. Начебто вилучений у нього ніж, який був долучений в якості доказу, не змогли впізнати ні свідки ні потерпілий. Суд при винесенні вироку послався на покази свідка ОСОБА_10 , яка чітко вказує на те, що ні конфліктів ні суперечок ні погроз від нього до потерпілого не надходило. Другий свідок ОСОБА_11 зовсім не причетний на його думку до цієї справи, і він має відношення до нього. Крім того, сам потерпілий підтверджував, що ніяких насильницьких дій з боку ОСОБА_6 до нього не було. Вважає, що суд не правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст. 187 КК України. Просить скасувати вирок за ч.2 ст. 187 КК України та кваліфікувати його дії за ч.1 ст. 190 КК України, всі ознаки якого присутні в цій справі. Крім того, йому не було представлено останнє слово. Просить призначити йому новий строк покарання та застосувати до нього положення ч.5 ст. 72 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , вказує, що ухвалюючи вирок Мелітопольський міськрайонний суд вірно дійшов висновку, стосовно кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 187 КК України.

Обвинувачений частково визнав себе винним у скоєних злочинах і у зв`язку з чим, розгляд кримінального провадження частково проводився у скороченому порядку за ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вважає, призначаючи покарання, суд не взяв до уваги такі пом`якшуючи покарання обставини, як щире каяття обвинуваченого. Просить суд звернути увагу, що обвинувачений ОСОБА_12 має постійне місце проживання: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою він проживає разом з тіткою. Оскільки обвинувачений виховувався без участі батьків, то піклування про нього здійснювала близька родичка. За місцем проживання характеризується задовільно. Крім того, на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра обвинувачений не перебував та не перебуває. У судовому засіданні обвинувачений неодноразово вибачився перед потерпілими, цивільні позови заявлені не були. Беручи до уваги ставлення обвинуваченого ОСОБА_6 до своїх протиправних вчинків, його характеристики, сторона захисту вважає, що обвинувачений не представляє загрози для оточуючих і його перевиховання можливо без ізоляції для суспільства. Тому вважає, що Мелітопольський міскрайонний суд Запорізької області призначив покарання яке не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.

Просить змінити Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2018 року, в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, звільнивши обвинуваченого з-під варти у залі суду.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, зокрема в останньому слові, які підтримали апеляційні скарги, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2018 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 187 ч. 1, 2 КК України та призначено йому покарання: за ч.1 ст. 187 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі; за ч.2 ст. 187 КК України у вигляді 7(семи) років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у вигляді 7 (семи) років 1 (одного) місяця позбавлення волі з конфіскацією майна. Запобіжний захід засудженому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою. Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_6 рахувати з дня фактичного затримання, тобто з 21.07.2016. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано засудженому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк попереднього ув`язнення з 21 липня 2016 року до дня набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 12.04.2016, приблизно о 16 годині 00 хвилин, перебуваючи між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , ОСОБА_12 , маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, підійшовши до неповнолітнього ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснив на нього напад, а саме приставив ніж до живота потерпілого ОСОБА_13 та висловлюючи погрозу застосування ножа, тобто погрозу застосування насилля небезпечного для життя, чи здоров`я, яке потерпілим було сприйнято як реальна загроза життю та здоров`я, відразу після цього заволодів майном потерпілого ОСОБА_13 - мобільним телефоном «Lumia 430 Dual SIM», в корпусі чорного кольору, НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , вартістю 2000 грн., у якому знаходилась сім-картка мобільного оператора «Лайф», вартістю 20 грн., сім-картка мобільного оператора «Київстар», вартістю 20 грн., на рахунку якої находились грошові кошти в сумі 5 грн. та картка пам`яті на 2 Гб, вартістю 150 грн, після чого з місця вчинення злочину втік, чим спричинив потерпілому ОСОБА_14 матеріального збитку на загальну суму 2 195 грн.
Крім того, 24.07.2016, приблизно о 10 годині 35 хвилин, перебуваючи на вулиці Індустріальній в м. Мелітополі, поблизу Мелітопольської міської лікарні №3, яка розташована за адресою: м. Мелітополь, вул. Індустріальна, 89, ОСОБА_12 , будучи особою яка раніше вчинила розбій, маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, підійшовши до неповнолітнього ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , здійснив на нього напад, а саме демонструючи ніж потерпілому, висловив погрозу застосування ножа, тобто погрозу застосування насилля небезпечного для життя чи здоров`я, яка потерпілим була сприйнята як реальна загроза життю та здоров`я, відразу після цього заволодів майном неповнолітнього потерпілого ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_3 , - мобільним телефоном "iPhone 5S", в корпусі чорного кольору, ІМЕІ 1: НОМЕР_3 , вартістю 12 000 грн., у якому знаходилась сім-картка мобільного оператора «Київстар», вартістю 25 грн., полімерним чохлом, вартістю 200 гривень та грошовими коштами в сумі 170 гривень, внаслідок чого спричинив неповнолітньому потерпілому ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_3 , матеріального збитку на загальну суму 12 395 грн.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.
ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про безпідставність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 187 КК України, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Висновки районного суду про наявність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема:

- потерпілий ОСОБА_15 у судовому засіданні показав, що 24.07.2016 він йшов по вул. Індустріальній у м. Мелітополь, у нього в руках був ніж «метелик». Біля паркану сидів обвинувачений з жінкою, обвинувачений покликав потерпілого та попросив показати ніж, у обвинуваченого при собі також був ніж з чорною лакірованою ручкою, яка з одного боку була потерта та трохи зелена. Обвинувачений відвів потерпілого у сторону та почав вимагати у ОСОБА_15 грошові кошти, потерпілий побоюючись за своє життя віддав йому 170 грн. Потім обвинувачений, тримаючи у руках ніж у відкритому стані сказав, щоб потерпілий дав йому телефон, навколо нікого не було і вимогу обвинуваченого, який тримав у руці розкритий ніж ОСОБА_15 сприймав, як погрозу для свого життя, тому віддав ОСОБА_6 свій телефон "iPhone 5S". Останній забрав телефон і гроші та сказав, що прийде через 15 хвилин. Обвинувачений пішов, а через хвилин 15 і жінка сказала, що їй потрібно йти, тоді на прохання потерпілого вона зателефонувала обвинуваченому і той сказав, щоб ОСОБА_15 підійшов до м`ясокомбінату, сама ж вона кудись пішла. Потерпілий підійшов до м`ясокомбінату, почекав ще хвилин 20, обвинувачений не з`явився і потерпілий пішов до батька і з ним поїхав до відділу поліції. Мобільний телефон потерпілому повернули. Зазначив, що з ним було проведено слідчі дії - пред`явлення для впізнання у кінці липня 2016 року;

- свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показала, що вона мешкала разом з ОСОБА_6 24.07.2016 біля 10 год. ранку вона та ОСОБА_6 сиділи на лавці біля Мелітопольської міської лікарні №3, повз них проходив хлопець потерпілий ОСОБА_15 , в руках у нього був ніж. ОСОБА_6 підізвав хлопця, попросив у нього подивитись ніж, потім відвів у сторону, вони про щось балакали, їй не було чутно. Після чого ОСОБА_6 кудись пішов, а хлопець залишився, потім хлопець просив її зателефонувати обвинуваченому, вона зателефонувала, ОСОБА_6 з хлопцем переговорили по телефону і вона пішла до дому. Що робив хлопець далі вона не знає. У той же день ОСОБА_6 прийшов до дому з чужим мобільним телефоном "iPhone 5S";

- свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показав, що у листопаді 2016 року він проходив повз Мелітопольський відділ поліції, його зупинили співробітники поліції та запросили бути понятим при впізнанні. Хлопцю потерпілому ОСОБА_15 показали фотокартки, на одній з них хлопець впізнав чоловіка, на потерпілого тиск не чинили. Крім нього також була присутня якась дівчина;

- постановою старшого слідчого СВ Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_16 про визнання речових доказів від 20.05.2016, якою мобільний телефон «Lumia 430 Dual SIM» в корпусі чорного кольору, НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , вилучений під час обшуку приміщення ПТ «Ломбард Благо», розташованого по вул. Г.України 53/1 в м. Мелітополі;/т. 1 а.с.228/;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.07.2016, згідно якого ОСОБА_17 впізнав на фото №3 чоловіка, який погрожуючи забрав у нього телефон.; /т. 1 а.с.231-233/;

- довідкою до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, від 21.07.2016, згідно якої особа на фотознімку №3 ОСОБА_6 ;

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 21.07.2016 згідно якого ОСОБА_6 було затримано та при проведені обшуку виявлено мобільний телефон "iPhone 5S" ІМЕІ НОМЕР_3 та ніж, ручка з пластмаси зеленого кольору з потертостями, лезо довжиною 8,5 см;/т.1 а.с.234-235/;

- протоколом огляду мобільного телефону "iPhone 5S" ІМЕІ НОМЕР_3 від 25.07.2016;/т. 1 а.с.236/;

- постановою старшого слідчого СВ Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_16 про визнання речових доказів від 25.07.2016 якою мобільний телефон "iPhone 5S" ІМЕІ НОМЕР_3 визнано речовим доказом; /т. 1 а.с.237/;

- протоколом огляду від 25.08.2016 предметом огляду якого був полімерний пакет в який згідно пояснювального напису упаковано розкладний ніж, який 21.07.2016 вилучено у ОСОБА_6 під час його затримання/т. 1 а.с.239/;

- протоколом пред`явлення речей для впізнання від 25.08.2016 згідно якого потерпілий ОСОБА_15 впізнав ніж №4, як той, за допомогою якого ОСОБА_6 заволодів належним йому майном; /т.1 а.с.241/;

- постановою старшого слідчого СВ Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_16 про визнання речових доказів від 30.08.2016 якою розкладний ніж з полімерною рукояттю зеленого кольору із вставками срібного кольору, вилучений в ході затримання ОСОБА_6 визнано речовим доказом; /т. 1 а.с.242/;

- оглянутого в судовому засіданні речового доказу «розкладного ножа зеленого кольору», в якому потерпілий ОСОБА_15 впізнав ніж, як той, за допомогою якого ОСОБА_6 заволодів належним йому майном.

Колегія суддів вважає, що показання потерпілого ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 протоколи слідчих дій є належними, допустимими та достовірними доказами, а у своїй сукупності достатніми, оскільки співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому, щодо обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що доводи апелянтів про те, що висновки суду про вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оскільки достатніх доказів його вини у вчиненні розбою не має, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що із матеріалів кримінального провадження зокрема вбачається, що у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_15 зокрема показав, що ОСОБА_6 покликав його та попросив показати ніж, у обвинуваченого при собі також був ніж з чорною лакірованою ручкою, яка з одного боку була потерта та трохи зелена, обвинувачений відвів його у сторону та почав вимагати у нього грошові кошти, він побоюючись за своє життя віддав йому 170 грн., потім ОСОБА_6 , тримаючи у руках ніж у відкритому стані сказав, щоб він дав йому телефон, навколо нікого не було і вимогу обвинуваченого, який тримав у руці розкритий ніж він сприймав, як погрозу для свого життя, тому віддав ОСОБА_6 свій телефон "iPhone 5S", останній забрав телефон і гроші та сказав, що прийде через 15 хвилин, ОСОБА_6 пішов, а через хвилин 15 і жінка сказала, що їй потрібно йти, тоді на його прохання вона зателефонувала обвинуваченому і той сказав, щоб він підійшов до м`ясокомбінату, сама ж вона кудись пішла, він підійшов до м`ясокомбінату, почекав ще хвилин 20, однак ОСОБА_6 так і не з`явився, колегія суддів вважає, що ці показання несуперечливими та конкретними, тобто належними, допустимими та достовірними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), та які у сукупності з іншими доказами, зокрема, протоколом пред`явлення речей для впізнання за участю потерпілого ОСОБА_15 та оглянутого в судовому засіданні речового доказу «розкладного ножа зеленого кольору», в якому потерпілий ОСОБА_15 впізнав ніж, як той, за допомогою якого ОСОБА_6 заволодів належним йому майном, є достатніми для прийняття процесуального рішення про те, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 187 КК України, а саме напад з застосуванням ножа з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, особою, яка раніше вчинила розбій, при цьому потерпілий ОСОБА_15 , ані гроші, ані мобільний телефон добровільно обвинуваченому ОСОБА_6 не передавав.

Приймаючи до уваги вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними і наступні доводи обвинуваченого зокрема про те, що:
- доказів його вини немає;

- вилучений у нього ніж, який був долучений в якості речового доказу, не змогли впізнати, ні свідки, ні потерпілий;

- свідок ОСОБА_11 зовсім не причетний до цієї справи, і він не має відношення до нього;

- потерпілий ОСОБА_15 підтвердив, що ніяких насильницьких дій з мого боку до нього не було;

- суд не правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст. 187 КК України, його дії необхідно було кваліфікувати за ч.1 ст. 190 КК України.

Доводи обвинуваченого про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_10 , яка чітко вказала на те, що ні конфліктів ні суперечок ні погроз від нього до потерпілого не надходило, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки даний свідок пояснила в судовому засіданні, зокрема про те, що ОСОБА_6 підізвав хлопця, попросив у нього подивитись ніж, потім відвів у сторону, вони про щось балакали, їй не було чутно.

Безпідставними є також доводи апелянта і про те, що суд не надав йому останнього слова, оскільки суперечать матеріалам кримінального провадження (т. 2 а.с. 145, 157).

Таким чином, всі доводи апелянтів про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні ним розбою по відношенню до потерпілого ОСОБА_15 , є необґрунтованими, а дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, особою, яка раніше вчинила розбій.

Необґрунтованими є також доводи захисника і про те, що суд першої інстанції не застосував до обвинуваченого ОСОБА_6 ст. 75 КК України, з огляду на наступне.

За змістом ст. 75 КК України звільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі не більше п`яти років дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.

При розгляді кримінального провадження достатніх підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 норм ст. 75 КК України, районним судом не встановлено і в апеляційній скарзі їм не приведено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції було враховано, що він вину визнав частково, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра, не перебуває, а тому суд призначив йому мінімальні покарання у виді позбавлення волі, передбачені санкціями ст. 187 ч. 1 та ст. 187 ч. 2 КК України.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає правових підстав, як для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, зокрема у зв`язку з тим, що він щиро покаявся, має постійне місце проживання, виховувався без участі батьків, у судовому засіданні обвинувачений неодноразово вибачився перед потерпілими, оскільки будучи неодноразово судимим за вчинення умисних злочинів, він через короткий проміжок часу знову вчинив тяжкі злочини, а тому, колегія судів вважає, що обвинувачений ОСОБА_6 схильний до стійкої злочинної діяльності, що характеризує його, як негативну особу, а тому призначене судом реальне покарання у виді позбавлення волі, є необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника, залишити без задоволення, а вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2018 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: