Справа №621/1260/18
Провадження №1-кд/621/2/18
УХВАЛА

іменем України

19 червня 2018 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області у складі:

головуючого: ОСОБА_1

за участю: секретаря ОСОБА_2

прокурора: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України стосовно засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шелудьківка Зміївського району Харківської області, громадянина України, із середньою-спеціальною освітою, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, не працюючого, не військовозобов"язаного, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 засудженого 09 жовтня 2017 року вироком Серпухівського міського суду Московської області від 09 жовтня 2017 року за ч. 3 ст.30, п. «г», ч.4 ст.228.1 КК Російської Федерації до 9 років позбавлення волі з відбуттям покарання у виправній колонії суворого режиму,

ВСТАНОВИВ:

30 травня 2018 року до Зміївського районного суду Харківської області надійшло клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Серпухівського міського суду Московської області від 09 жовтня 2017 року стосовно засудженого ОСОБА_4 у відповідність із законодавством України.

Як вбачається з клопотання та додатків до нього, ОСОБА_4 вчинив злочин , передбачений ч.3 ст. 30, п. «г», ч.4 ст. 228.1 КК РФ, а саме: замах на незаконний збут наркотичних засобів ,за попередньою змовою групою осіб, у великому розмірі.

Вироком Серпухівського міського суду Московської області від 09 жовтня 2017 року, ОСОБА_4 був визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 30, п. «г», ч.4 ст. 228.1 КК РФ та йому призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі з відбуттям покарання у виправній колонії суворого режиму .

Строк покарання обчислюється з 09 жовтня 2017 року, у строк покарання зараховано час перебування під вартою з 12 червня 2017 року по 08 жовтня 2017 року .

У судове засідання представник Міністерства юстиції України не прибув, про дату,час,місце розгляду клопотання повідомлений належний чином, шляхом вручення повідомлення про виклик уповноваженій особі. У поданому клопотанні просив його розглянути за відсутності представника Міністерства юстиції України відповідно до ч.1 ст. 610 КПК України.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України.

Заслухавши думку прокурора, дослідивши клопотання та додатки до нього, суд приходить до висновку про те, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.7 КК України громадяни України,які вчинили злочини за її межами,підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом,якщо інше не передбачено міжнародними договорами України,згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно д ч.1 ст.602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі ,передбачених міжнародним договором,згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Виконуючи вищевказані вимоги ,а також положення ч.3 ст.603 КПК України,якою на суд покладено обов`язок встановити чи дотримані умови,передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або цією главою КПК України, суд зазначає, що чинною на території України є Конвенція про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, яка ратифікована Україною 22 вересня 1995 року.

Згідно із ст. 9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори ,згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України,є частиною національного законодавства України.

Пунктом b) ч. 1 ст. 9 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року передбачено, що компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями ст. 11 .

Згідно із п.п. а), с), d) ч. 1 ст. 11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган повинен враховувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку; повинен зарахувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі; не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими ніякі мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачити за вчинення злочину або злочинів.

Разом з цим, положеннями ч.ч. 3 та 4 ст. 610 КПК України передбачено, що суд під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.

При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків :1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим ,ніж призначений вироком суду іноземної держави,суд визначає максимальний строк позбавлення волі,передбачений кримінальним законом України ; 2)якщо строк покарання,призначений вироком суду іноземної держави ,є меншим,ніж мінімальний строк,передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення ,суд дотримується строку,визначеного вироком суду іноземної держави.

Положеннями ч. 1 ст. 610 КПК України передбачено, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України відповідно до ч. 3 ст. 609 цього Кодексу розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції України протягом одного місяця з моменту його надходження.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року та ч. 2 ст. 610 КПК України Міністерством юстиції України до клопотання додано всі необхідні документи.

Як вбачається з клопотання та додатків до нього, ОСОБА_4 є громадянином України, що підтверджується копією паспорту на його ім`я, серії НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , виданого 06 лютого 2003 року Зміївським РВ УМВС України в Харківській області та довідкою Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної Служби України. Останнім місцем його реєстрації в Україні є АДРЕСА_1 . (а.с. 22-26, 31)

Відповідно до письмової заяви ОСОБА_4 , він має бажання невідбутий строк покарання відбувати на території України (а.с. 20).

За інформацією, що міститься у довідці з місця відбування покарання - засуджений ОСОБА_4 відбув строк кримінального покарання станом на 29 січня 2018 року 7 місяців 17 днів. Невідбута частина покарання складає 8 років 4 місяці 13 днів. Зазначене покарання ОСОБА_4 відбуває в ФКУ ВК-1 УФСВП Росії по Тульській області. Кінець строку відбуття покарання 11 червня 2026 року (а.с.27).

Діяння ОСОБА_4 за вироком Серпухівського міського суду Московської області від 09 жовтня 2017 року кваліфіковано за ч.3 ст. 30, п. «г», ч.4 ст. 228.1 КК РФ, а саме, як замах на незаконний збут наркотичних засобів ,за попередньою змовою групою осіб, у великому розмірі з використанням інформаційно-телекомунікаційних мереж (включаючи мережу «Інтернет».

За вказаною санкцією статті ОСОБА_4 призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі.

Відповідно до положень Кримінального кодексу України діяння ОСОБА_4 слід кваліфікувати за ч.2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, як закінчений замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений за попередньою змовою групою осіб, у великих розмірах.

Санкція частини 3 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна.

Згідно ч.3 ст. 68 КК України за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.4 ст. 610 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків: якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України.

Враховуючи, що Кримінальним кодексом України максимальний строк найсуворішого покарання, передбачений санкцією ч.2 ст.307 КК України є позбавлення волі на строк 10 років, та це покарання є більшим, ніж призначене покарання ОСОБА_4 за вироком Серпухівського міського суду Московської області від 09 жовтня 2017 року за діяння кваліфіковане за ч.3 ст. 30, п. «г», ч.4 ст. 228.1 КК РФ, та з урахуванням приписів ч. 3 ст. 68 КК України, суд вважає за необхідне визначити ОСОБА_4 строк покарання для відбування в Україні за злочин, передбачений ч.2 ст.15, ч.2 ст.307 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Законодавство України передбачає таке додаткове покарання, як конфіскація майна засудженого, за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України.

Проте, статтею 11 Конвенції заборонено посилювати кримінальне покарання засудженій особі державою виконання вироку. Заборонено також вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину або злочинів.

За таких обставин, враховуючи положення ст. 11 Конвенції, при приведенні вироку Серпухівського міського суду Московської області від 09 жовтня 2017 року у відповідність до законодавства України до ОСОБА_4 не може бути застосований такий вид додаткового покарання, як конфіскація майна засудженого.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 72 КК України (в редакції Закону № 838-VІІІ від 26 листопада 2015 року), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, по якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, цей Закон застосовується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуто повністю.

Із наведеного слідує, що положення частини п`ятої статті 72 КК України застосовуються до всіх осіб, без виключення, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуто повністю. Будь-яких обмежень щодо застосування норм вказаної статті КК України, зазначений Закон не містить, а тому його дія розповсюджується, з урахуванням приписів ст. 5 КК України в тому числі, і на ОСОБА_4 .

Відповідно до частини п`ятої статті 72 КК України (в редакції Закону № 2046-VІІІ від 18 травня 2017 року), попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті..

Як вбачається із розпорядження про виконання вироку суду, що набрав законної сили, вирок Серпухівського міського суду Московської області від 09 жовтня 2017 року стосовно ОСОБА_4 набрав законної сили 20 жовтня 2017 року (а.с. 16).

Положення ч. 5 ст. 72 КК щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК, не можна вважати такими, що визначають «караність» або «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК.
У зв`язку із цим положенням указаної правової норми в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII не може надаватися ультраактивна дія, яка би забезпечила можливість їх застосування після набрання 21 червня 2017 року чинності новою редакцією цієї норми відповідно до Закону від 18 травня 2017 року № 2046-VIII.
Водночас, оскільки зазначене вище зарахування не є передбачуваним кримінально-правовим наслідком злочину самого по собі, а безпосередньо обумовлене фактом застосування кримінально-процесуальних заходів (без якого таке зарахування неможливе), то застосування ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону від 18 травня 2017 року № 2046-VIII з дати набрання ним чинності щодо періодів попереднього ув`язнення, що мали місце в період дії цієї норми, означає пряму, а не зворотну дію, а тому не порушуватиме положення ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 КК. І лише застосування ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону від 18 травня 2017 року № 2046-VIII до періодів попереднього ув`язнення, що тривали до набрання цим Законом чинності, становило би заборонену ч. 2 ст. 5 КК зворотну дію закону.
Таким чином, при зарахуванні попереднього ув`язнення у строк покарання у виді позбавлення волі або у строк іншого покарання, передбаченого ч. 1 ст. 72 КК у редакції Закону від 26 листопада 2015 року 838-VIII підлягає застосуванню стосовно періодів попереднього ув`язнення, які тривали до 20 червня 2017 року включно, у тому числі до набрання чинності вказаним Законом, а в редакції Закону від 18 травня 2017 року № 2046-VIII - до періодів, які мали місце, починаючи з 21 червня 2017 року, незалежно від того, коли було вчинено злочин за фактом якого здійснюється відповідне кримінальне провадження.
Такий підхід узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною врішенні від 12 лютого 2008 року у справі «Кафкаріс (Kafkaris) проти Кіпру», в якій Суд не встановив порушення ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті заборони зворотної дії закону. Як убачається з практики Суду,цей міжнародний судовий орган при визначенні автономного поняття «покарання», яке вживається у п. 1 ст. 7 Конвенції, розрізняє норми власне кримінально-правові, що стосуються визнання певного діяння злочином і встановлення відповідальності, та норми, які стосуються процесуальних питань чи питань виконання покарань, які можуть впливати на обсяг покарання, але вони не є такими, що визначають покарання саме по собі (п. 142 рішення).
Враховуючи вищевказані вимоги, а також те, що ОСОБА_4 утримувався під вартою з 12 червня 2017 року, тобто до набрання законної сили Закону № 2046-VІІІ від 18 травня 2017 року, суд, приймаючи до уваги, що частина п`ята статті 72 КК України в редакції Закону № 838-VІІІ від 26 листопада 2015 року діяла по 20.06.2017 року включно, зараховує строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 з 12 червня 2017 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року по 08 жовтня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі..

На підставі викладеного, керуючись ст. 9 Конституції України,ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.ст.6. 9-11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, ст.ст. 606-610 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання Міністерства юстиції України задовольнити.

Вирок Серпухівського міського суду Московської області від 09 жовтня 2017 року , яким громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 30, п «г» ч.4 ст. 228.1 КК Російської Федерації до покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі, без конфіскації майна, з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму, привести у відповідність із законодавством України.

Визначити, що громадянин України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 при продовженні відбування покарання на території України, повинен відбувати покарання за злочин, передбачений ч.2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням ч.3 ст. 68 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі без конфіскації майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 09 жовтня 2017 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в ред. ЗУ № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) в строк відбування покарання зарахувати час перебування ОСОБА_4 під вартою з 12 червня 2017 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року по 08 жовтня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області протягом семи днів з дня її оголошення органом ,що подав клопотання ,особою ,щодо якої вирішено питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України ,та прокурором.

Ухвала суду першої інстанції,якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги,якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію ухвали направити до Міністерства юстиції України та до Державної пенітенціарної служби України, для організації прийняття засудженого ОСОБА_4 в Україну.

Суддя ОСОБА_1