АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/2742/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 травня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого відділу поліції № 4 Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_9 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_10 , та накладено арешт на транспортний засіб марки «Меrсedes G-63 АМG», сірого кольору, номер шасі: НОМЕР_1 , 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на автомобіль «Меrсedes G-63 АМG», з метою забезпечення збереження речових доказів.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник власника майна ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про те, що ОСОБА_7 не повідомлено про підозру, в статусі підозрюваного він не перебуває. Додає, що арештований автомобіль не відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України.
Також адвокат вказує, що 02.05.2018 року до нього звернулися працівники Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції в м. Києві для того, щоб надати їм можливість провести обшук, тобто відчинити автомобіль, після чого, проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва, з руля знято змиви, вилучено телефон та 10 патронів на пневматичний пістолет, тобто всі необхідні слідчі дії, які можливо було здійснити і які хотіли здійснити працівники поліції, виконано.
Крім того, апелянт вказує, що слідчим суддею не наведено доказів того, що арештоване майно має ознаки речових доказів.
У підсумку автор апеляційної скарги зазначає про те, що слідчим суддею не врахована правова підстава арешту майна та яким чином даний автомобіль можна використати як доказ у даному кримінальному провадженні.
Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, у провадженні СВ відділу поліції № 4 Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 0004974, відомості про яке 30.04.2018 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК України.

Старший слідчий відділу поліції № 4 Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_10 , звернувся доШевченківськогорайонного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на транспортний засіб марки «Меrсedes G-63 АМG», сірого кольору, номер шасі: НОМЕР_1 , 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 травня 2018 рокузадоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення, колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати доведеними, а доводи апеляційної скарги необгрунтованими, виходячи з наступного.
КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.
Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.
Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.
Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення слідчого, адвоката та, прийшов до правильного висновку, що клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить достатньо правових підстав для його задоволення.
З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.
Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.
Твердження адвоката про те, що ОСОБА_7 не повідомлено про підозру, в статусі підозрюваного він не перебуває, колегія суддів визнає необгрунтованими, оскільки метою накладення арешту у даному кримінальному провадженні є забезпечення збереження речових доказів, тобто це не вимагає доведення причетності особи до кримінального правопорушення.
Посилання апелянта на невідповідність арештованого майна, критеріям визначеним ст. 98 КПК України, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами провадження, а саме постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 01.05.2018, відповідно до якої, майно, на яке слідчий просить накласти арешт, визнано речовим доказом, з посиланням на те, що автомобіль використовувався як засіб вчинення кримінального і адміністративного правопорушення та те, що після вчинення кримінального та адміністративного правопорушень особи використовували вказаний транспортний засіб з їх скоєння зникли, бажаючи уникнути відповідальності за вчинені протиправні дії (а.с. 19-20). З цих же підстав не заслуговують на увагу і посилання сторони захисту на відсутність доказів того, що майно, а саме автомобіль, має ознаки речових доказів.
Твердження адвоката про те, що на вимогу працівників Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції в м. Києві останнім надано можливість провести обшук у арештованому автомобілі, не є визначеною законом самостійною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та відмови у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна, з урахуванням доданих ініціатором клопотання доказів на його обгрунтування та мети арешту у даному конкретному випадку.

Посилання апелянта на те, що слідчим суддею не зазначено правову підставу для накладення арешту є непереконливими, оскільки такі твердження спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення, відповідно до якого метою накладення арешту на автомобіль «Меrсedes G-63 АМG», державний номерний знак НОМЕР_2 , є забезпечення збереження речових доказів.

Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на автомобіль «Меrсedes G-63 АМG», державний номерний знак НОМЕР_2 , з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо необґрунтованості та незаконності ухвали слідчого судді, слід визнати непереконливими.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 травня 2018 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого відділу поліції № 4 Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_9 та накладено арешт на транспортний засіб марки «Меrсedes G-63 АМG», 2013 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4