Справа № 639/5143/18
Провадження №1-в/639/819/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2018 року м. Харків

Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

представника Холодногірської ВК №18 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Харкові клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, засудженого: 1) 04.06.2015 року Старобільським районним судом Луганської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки; 2) 12.04.2016 року Старобільським районним судом Луганської області за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі, відбуваючого покарання у ДУ «Холодногірська ВК №18», -

ВСТАНОВИВ:
До Жовтневого районного суду м. Харкова з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у відповідності до вимог ст. 81 КК України звернувся засуджений ОСОБА_4 .

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 підтримав подане клопотання та просив його умовно достроково звільнити від відбування покарання, оскільки він своєю поведінкою довів своє виправлення та у вчиненні кримінального правопорушення щиро розкаюється.

Прокурор проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на те, що на теперішній час засуджений ОСОБА_4 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, про що свідчать два стягнення, що були накладені на засудженого у 2017 році.

Представник ДУ «Холодногірська ВК №18» ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на те, що засуджений не довів свого виправлення.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. За змістом даної норми умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.

Вимогами п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 року визначено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Матеріали про умовно-дострокове звільнення, які подають органи, що відають виконанням покарання мають відображати процес виправлення засудженого на протязі всього періоду відбування ним покарання, у зв`язку з чим орган має надати дані про попередні судимості, відшкодування матеріальних збитків та витяг із рішення спостережної комісії (п.13 постанови Пленуму ВСУ №2 від 26.04.2002 року).

Згідно положень п.17 вказаної постанови Пленуму ВСУ №2 від 26.04.2002 року, суду слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Суд зазначає, що сумлінна поведінка полягає у дотриманні правил внутрішнього розпорядку, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 засуджений: 1) 04.06.2015 року Старобільським районним судом Луганської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки; 2) 12.04.2016 року Старобільським районним судом Луганської області за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі.

Згідно ухвали Старобільського районного суду Луганської області від 15.01.2018 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 09.12.2015 по 13.05.2016 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Початок строку: 09.12.2015 року, кінець строку: 05.08.2019 року.

На момент розгляду клопотання, тобто на 01.10.2018 року засуджений відбув 3 роки 2 місяці 26 днів, лишилось 10 місяців 4 дні.

Як вбачається з характеристика засудженого, ОСОБА_4 в місцях позбавлення волі перебуває з 09.12.2015 року. За час тримання у Старобільському СІЗО режим тримання не порушував, стягнень та заохочень не мав. З 15.07.2016 року відбував покарання у ДУ «Шосткінська ВК №66», за час відбування в якій характеризувався негативно, порушував розпорядок дня за що був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, мав 2 стягнення, які на даний час погашено у встановленому законом порядку, заохочень не мав.

З 25.12.2017 року відбуває покарання у ДУ «Холодногірська ВК №18», за час відбування покарання характеризується посередньо. Дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи лише під наглядом адміністрації установи. З метою стимулювання правослухняної поведінки один раз заохочувався адміністрацією установи. Працевлаштований на виробництві установи різноробом, під контролем адміністрації установи виконує потрібний обсяг роботи, яким був забезпечений, а також лише під наглядом представників адміністрації приділяє належну увагу необхідності дбайливого ставлення до майна установи та предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи. Не приймає участі в організації виховних заходів, не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня, не приймає участі у роботі самодіяльних організацій, соціально-корисної активності не проявляє. Підтримує взаємовідносини із засудженими різної направленості, не конфліктний, дотримується правомірних та ввічливих відносин з персоналом установи, з метою поблажливого ставлення до себе. Безпідставно ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні. Приймає участь у програмах диференційного впливу «Професія», «Подолання алкогольної залежності», але активної ініціативи не проявляє. Підтримує зв`язки з тіткою шляхом листування, телефонних дзвінків, отримує передачі. Вину у скоєнні злочину визнав повністю, процесуальні витрати за вироком суду у розмірі 614,40 грн. відшкодував у повному обсязі.

Згідно матеріалів, наданих до суду, до ОСОБА_4 за час перебування останнього в місцях позбавлення волі застосовувалось лише одне заохочення 04.07.2018 року, при цьому на останнього накладало ся 2 стягнення 29.03.2017 року та 30.03.2017 року, які на теперішній час погашені у встановленому законом порядку.

Суд також зазначає, що сам по собі факт сумлінного ставлення засудженого до праці та задовільного реагування на заходи виховного впливу, не може служити переконливою підставою для висновку про те, що засуджений виправився та не буде продовжувати вчиняти нові злочини. Висновок суду про виправлення засудженого повинен бути зроблений і з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, а також даних, що характеризують його особу.

Відповідно до ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, за вчинення якого був засуджений ОСОБА_4 відноситься до умисних тяжких злочинів.

Таким чином, суд враховує тяжкість та характер вчиненого ОСОБА_4 умисного тяжкого злочину та форму вини, а саме злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, який засуджений ОСОБА_4 вчинив у період іспитового строку, нестабільну поведінку засудженого під час відбування покарання, про що свідчать два стягнення, що були на нього накладені, а також наявність лише одного заохочення за час відбування покарання, яке було застосовано тільки 04.07.2018 року, та посередню характеристику, відтак приходить до висновку, що засуджений не має усіх належних умов, передбачених ст. 81 КК України, для його умовно-дострокового звільнення, оскільки наданими матеріалами не доведено виправлення засудженого на даний час, а тому суд вважає дане клопотання передчасним та таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 81 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Відповідно до ч. 7 ст. 539 КПК України роз`яснити засудженому, що повторне звернення з приводу умовно-дострокового звільнення від відбування покарання може мати місце не раніше ніж через шість місяців з дня винесення ухвали суду про відмову.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Харківської області протягом 7 (семи) днів з моменту її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Харкова, а засудженим, який тримається під вартою з моменту вручення копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1