Справа № 744/608/17
Номер провадження 1-кп/736/76/18
У Х В А Л А
20 вересня 2018 року м. Корюківка
Корюківський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинувачених - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисників обвинуваченого ОСОБА_4 адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_7 ,

провівши у приміщенні Корюківського районного суду Чернігівської області підготовче судове засідання у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000101 від 20 квітня 2017 року, відносно обвинувачених ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч.3 ст. 368 КК України та ОСОБА_5 за ч.5 ст. 27, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 368 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

До Корюківського районного суду Чернігівської області з Семенівського районного суду за підсудністю, яку визначив апеляційний суд Чернігівської області, надійшли матеріали обвинувального акту відносно обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч.3 ст. 368 КК України та ОСОБА_5 за ч.5 ст. 27, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 368 КК України.
У підготовчому судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_6 заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, про що надав відповідне письмове клопотання, яке підтримали обвинувачені та захисники, як такий, що не відповідає вимогам ст.291 КПК України.
Прокурор в судовому засіданні клопотання не підтримав і просив відмовити у його задоволенні.
Заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ч.2ст.19 Конституції України та ч.1 ст.9 КПК України, передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Пунктом 3 ч.3 ст. 314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Так, згідно зі ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Частиною 4 ст. 110 КПК України визначено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, та повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.
Обвинувальний акт - це важливий процесуальний документ досудового розслідування, який оформлює його результати. В ньому підводяться підсумки досудового слідства, обґрунтовуються доказами висновки слідчого, прокурора щодо винуватості підозрюваного і юридичної кваліфікації його діянь, формулюється в остаточному вигляді обвинувачення та розкриваються дійсні обставини кримінальної події, які встановлені під час розслідування.
Частиною 1 ст. 291 КПК України встановлено, що обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором.
В контексті примітки до ст. 358 КК України під офіційним документом слід розуміти документ, що містить зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана, як документи докази у правозастосовній діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднання громадян, юридичних осіб, незалежно від форм власності та організаційно-правових форм, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.
Підписання й затвердження обвинувального акту прокурором та скріплення його підпису печаткою надає цьому документу статус офіційного і свідчить про належний нагляд за досудовим розслідуванням.
Затвердження прокурором обвинувального акта щодо обвинувачених та не скріплення його печаткою є порушенням вимог до реквізитів офіційного документу, зокрема є порушенням вимог ч. 1 ст. 291 КПК України.
В той же час, зі змісту обвинувального акта, який було подано до суду, вбачається, що він не відповідає й іншим вимогам КПК України.
В порушення вимог п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, в обвинувальному акті від 30 червня 2017 року, не вказано про наявність потерпілих осіб у вказаному кримінальному провадженні. Так, в обвинувальному акті мали б бути зазначені анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).
Відповідно до ч. 2 ст. 55 Кримінального процесуального кодексу України, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Відповідно обвинувального акту обвинувачений ОСОБА_4 вимагав неправомірну винагороду у ОСОБА_8 , тобто вчинення кримінального правопорушення відносно особи, що передбачено ст. 368 Кримінального кодексу України, тому в силу вимог ч. 1, 2 ст. 55 КПК України останній має статус потерпілого в даному кримінальному провадженні.
Крім того, положення кримінального процесуального законодавства не передбачають прийняття окремого процесуального рішення про визнання особи потерпілим. Особа не матиме статусу потерпілого лише у разі якщо слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим. Таким чином, в установленому законом порядку потерпілий не був визнаний, і в порушення вимог п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, відомості про його особу в обвинувальному акті не зазначено.
Разом з цим, в порушення імперативних вимог кримінального процесуального законодавства, ОСОБА_8 не було вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки (ч. 2 ст. 55 КПК України); позбавлено можливості використовувати права, які надані потерпілому відповідно до вимог ст. 56 КПК України; обмежено в можливості ознайомитися з матеріалами досудового розслідування (ст. 290 КПК України).
Також, згідно п.5 ч.2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт, крім іншого, має містити, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Завданням кримінального провадження є, зокрема, охорона прав і законних інтересів всіх учасників провадження, а також забезпечення швидкого і повного судового розгляду з тим, щоб, зокрема, до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, у тому числі під час формулювання обвинувачення.
Пред`явлене особі обвинувачення має бути конкретним і містити дані про час, місце та інші обставини вчинення злочину, оскільки особа має право знати, в чому саме вона обвинувачується і захищатися від пред`явленого їй обвинувачення. Дані положення випливають і з п. (а) ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якого кожен, кого обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.
Неконкретність обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, порушує забезпечення права особи на захист та справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частина 1 ст. 2 КК України зазначає, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України.
Разом з цим, статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Пунктами "а" та "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: a) бути негайно і детально проінформованим про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.
Так, Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 р., зазначає, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79).
Крім того, положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення,тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце, а також про характер обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду, а право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинувачених мати можливість підготуватися до захисту. При цьому відзначає, що ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції (рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).
Разом з цим, згідно із ст. 374 КПК України, формулювання обвинувачення є обов`язковою складовою для мотивувальної частини вироку, та у відповідності до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Проте, з матеріалів обвинувального акта щодо обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зокрема, убачається, порушення вимог п.п. "а" та "b" ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 291 КПК України, відносно останніх органом досудового розслідування не сформульовано детального обвинувачення, тобто такого, що складається з таких відомостей, які повинні бути достатніми для повного розуміння обвинуваченими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суті висунутого проти них обвинувачення, що також є необхідним для підготовки адекватного захисту.
Формулювання обвинувачення мало б ґрунтуватися на ознаках складу конкретного інкримінованого кримінального правопорушення, адже саме встановлення стороною обвинувачення ознак, які вказують на можливий склад того чи іншого кримінального правопорушення (об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкт, суб`єктивну сторону, у т. ч. час, місце, спосіб, мотив, мету, форму вини, вид умислу і т. д.) може стати підставою для складення обвинувального акта та притягнення особи до кримінальної відповідальності в подальшому.
Так, в обвинувальному акті по даному кримінальному провадженню зазначено, що начальник Управління превентивної діяльності ГУ НП в Чернігівській області ОСОБА_4 будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою власного незаконного збагачення, зловживаючи своїм службовим становищем, маючи намір одержати неправомірну вигоду для себе від директора Семенівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства «Семенівкарайагролісгосп» ОСОБА_8 залучив до реалізації протиправних дій начальника Семенівського відділення поліції Новгород-Сіверського відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області ОСОБА_5 .
Але, в цьому обвинуваченні взагалі не зазначено важливих обставин, складової частини обвинувачення, без якої воно не може вважатися повним та детальним.
Так, в обвинувальному акті не зазначено в чому полягав та як реалізовував ОСОБА_4 та ОСОБА_5 нібито свій умисел. Не встановлено, мотиву та кінцевої мети, а особливо їх вину у формі умислу. Всі події неконкретизовані та невизначені. Окрім того, не зазначено, яким чином і які посадові обов`язки, як начальника Управління превентивної діяльності ГУ НП в Чернігівській ОСОБА_4 використав для вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України, є вимагання неправомірної вигоди.
Особливу увагу слід звернути на те, що зазначені фактичні дані покладаються в основу кваліфікуючої ознаки - вимагання неправомірної вигоди. Невизначеність слідчого та прокурора в обвинувальному акті щодо вказаних фактичних обставин позбавляє суд у подальшому можливості прийняти будь-яке процесуальне рішення по суті справи, яке можна було б безспірно визнати законним і справедливим, визначити межі судового розгляду з огляду на п. 13 ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 337 КПК України, відповідно до яких судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Неконкретність обвинувачення заздалегідь перекладає по суті на суд обов`язок по збиранню доказів обвинувачення, зокрема в частині розкриття конкретного змісту вказаних вище обставин, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі (ст. 22 КПК України).
Згідно обвинувального акта ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили вказане кримінальне правопорушення, діючи при цьому з прямим умислом, з корисливих мотивів.
Проте слідчий в обвинувальному акті не надає повної та детальної інформації у пред`явленому ОСОБА_4 обвинувачені, а саме не зазначає, про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце, з яких він робить висновок та які свідчать на його думку про умисний характер та корисливий мотив дій ОСОБА_4 .
Без зазначення цих суттєвих фактичних обставин кримінального правопорушення обвинувачення не може вважатися таким, яке є повним і детальним обвинуваченням.
Таким чином, відповідно до вимог кримінального процесуального закону прокурором не висунуто належного обвинувачення у вчиненні ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кримінального правопорушення.
Окрім того, під час складання обвинувального акту слідчий невзагалі вказує яким чином між собою пов`язані ОСОБА_4 та співробітники Чернігівського районного відділення поліції Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області і тим більше, як ОСОБА_4 будучи начальником управління превентивної діяльності ГУНП в Чернігівській області міг «організувати проведення перевірок додержання вимог законодавства при використанні автотранспорту» співробітниками Чернігівського районного відділення поліції Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, якщо Чернігівське районне відділення поліції Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області є відокремленим підрозділом ГУНП України, яке має своє керівництво та здійснює ті заходи та відпрацювання, які передбачені плановою діяльністю вказаного відділення поліції.
Разом з цим, сторона захисту та обвинувачені просили повернути обвинувальний акт і з інших наявних підстав, а саме: обвинувальний акт не скріплений печаткою службової особи, якою він був погоджений, що грубо порушує вимоги ч. 1 ст. 291 КПК України; обвинувальний акт не містить достатніх відомостей про потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство) у цьому кримінальному провадженні, що грубо порушує вимоги п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Одночасно, звернули увагу, що відповідно до положень п. 1 ч. 4 ст. 291 КПК України передбачено, що до обвинувального акта додається реєстр матеріалів досудового розслідування, який є його невід`ємним додатком та відповідно до вимог ст. 109 КПК України має відповідати вимогам щодо змісту та форми, визначеним в законі.
Правова природа реєстру матеріалів досудового розслідування полягає у наданні суду вичерпної інформації про усі процесуальні дії, процесуальні рішення та заходи забезпечення кримінального провадження, проведені, прийняті та застосовані в межах конкретного кримінального провадження, з метою оцінки дотримання вимог КПК України органом досудового розслідування до, під час та після складення обвинувального акта.
Натомість доданий до обвинувального акта реєстр матеріалів досудового розслідування вочевидь не відповідає вказаним вимогам закону.
Всупереч п. 1 ч. 2 ст. 109 КПК України в реєстрі матеріалів досудового розслідування в розділі І «Проведені під час досудового розслідування процесуальні дії» не міститься відомостей про час проведення процесуальних дій, а саме: п. 83 - не вказано часу проведення процесуальних дій; п. 75, п. 77, п. 81 - відсутня інформація стосовно часу закінчення процесуальних дій. У п. 31, п. 53 розділу І «Проведені під час досудового розслідування процесуальні дії», відомості стосовно осіб, чий допит був проведений під час досудового розслідування вказані невірно. В п. 89, п. 90 розділу І «Проведені під час досудового розслідування процесуальні дії», слідчим не зазначено кому саме із захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було надано доступ до матеріалів досудового розслідування.
Всупереч п. 2 ч. 2 ст. 109 КПК України в реєстрі матеріалів досудового розслідування в розділі II «Прийняті рішення під час досудового розслідування» не повністю вказано реквізити прийнятих рішень, а саме п. 6, п. 10, п. 13-16, п. 20-22 - не вказано номер справи у якій слідчим суддею було постановлено ухвалу. Крім того в розділі II «Прийняті рішення під час досудового розслідування» у п. 10 відсутні дані про номер справи у якій слідчим суддею було постановлено ухвалу та не вказано самої дати постановлення.
Окрім того, стороною захисту, в ході проведення підготовчого судового засідання, на підставі ч. 3 ст. 303, ст. 315 КПК України заявлено такі скарги та клопотання:
Про зобов`язання прокурорів групи прокурорів виконати вимоги ст. 293 КПК України, а саме вручити ОСОБА_4 під розписку копію обвинувального акту.
Про зобов`язання прокурорів та слідчого дотримуватись під час здійснення провадження за кримінальним провадженням презумпції невинуватості.
Суд ознайомившись із вказаними скаргами приходить до висновку, що на даний час не розглядатиме їх, як такі, що подано передчасно.
Суд приходить до висновку, що дані істотні порушення норм кримінального процесуального закону неможливо усунути під час судового розгляду, оскільки вони є очевидними на стадії підготовчого провадження, та слугують для повернення обвинувального акта прокурору, або стануть підставою для апеляційного оскарження, як виправдувального вироку, так і обвинувального.
Таким чином, з метою реалізації завдань кримінального провадження, забезпечення дотримання принципів та загальних засад міжнародного та національного кримінального процесуального законодавства, дотримання імперативних вимог КПК України, гарантування дотримання прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення справедливого та неупередженого судового розгляду, а також з урахуванням того, що судовий розгляд відповідно до ч.1ст. 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а наведені вище недоліки обвинувального акту відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позбавляють суд можливості призначити дане кримінальне провадження до судового розгляду та розглянути його по суті, тому суд приходить до висновку про необхідність повернення обвинувального акту у кримінальному провадженні№ 0000101 від 30.06.2017 року з додатками прокурору.
Вказані недоліки унеможливлюють призначення кримінального провадження до судового розгляду, оскільки позбавляє суд можливості в подальшому при судовому розгляді роз`ясняти обвинуваченим суть пред`явленого обвинувачення, а стороні захисту - можливості захищатися від пред`явленого обвинувачення.
За таких обставин суд змушений самостійно формулювати обвинувачення, що не передбачено КПК України, і це могло б викликати сумнів у учасників процесу щодо неупередженості суду.
Крім цього порушено право обвинуваченого ОСОБА_4 на захист, так як обвинувальний акт від 30.06.2017 року йому та захиснику не був вручений своєчасно з належними додатками після закінчення досудового розслідування, а вже був вручений в при розгляді справи в суді.
На підставі вищевказаного, суд вважає за необхідне повернути обвинувальний акт прокурору.
Керуючись ст.ст. 291, 293, 314, 315, 369, 371-372, 395 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Матеріали обвинувального акту кримінального провадження внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000101 від 20 квітня 2017 року, відносно обвинувачених ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч.3 ст. 368 КК України та ОСОБА_5 за ч.5 ст. 27, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 368 КК України - повернути прокурору, як такий, що не відповідає вимогам КПК України, для належного виконання вимог чинного кримінального процесуального законодавства.
На ухвалу протягом семи днів з дня її оголошення може бути подана апеляція до Апеляційного суду Чернігівської області, через суд який ухвалив судове рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_1