Справа № 570/2922/18
номер провадження 1-в/570/298/2018
У Х В А Л А
іменем України

24 липня 2018 року м.Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

представника органу пробації ОСОБА_5 ,

розглянувши подання старшого інспектора Рівненського міськрайонного відділу з питань пробації Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції ОСОБА_5 про звільнення від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку відносно засудженого

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає по АДРЕСА_1 , засудженого вироком Рівненського міського суду Рівненської області 31 жовтня 2012 року за ч.1 ст. 307 КК України до позбавлення волі строком на п`ять років, на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання звільнено з іспитовим строком на три роки,

в с т а н о в и в:
Відповідно до подання Рівненського міськрайонного відділу з питань пробації засуджений ОСОБА_4 за час перебування на обліку характеризується посередньо. Без поважних причин тричі для реєстрації не з`являвся. Скарг та зауважень на його адресу не надходило. Звітував про всі зміни, які відбувалися у його житті.
20.05.2015 року згідно вимоги УІАЗ ГУНП в Рівненській області стало відомо, що: - 23.03.2014 року порушене кримінальне провадження № 12014-0-3- 0100/000208 за ч.3 ст.185 КК України та 06.06.2014 року оголошено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, 06.08.2014 року кримінальне провадження було скеровано до суду; 18.05.2014 року стосовно ОСОБА_4 порушене кримінальне провадження № 12014-1-8-0180/000225 за ч.3 ст.185 КК України та 19.05.2014 року оголошено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. На даний час судовий розгляд по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні вказаних правопорушень здійснюється Рівненським міським судом Рівненської області та не закінчений до цього часу
Відповідно до ч.1 ст.78 КК України та ч. 2 ст. 165 КВК України, після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього судом обов`язки та не вчинив нового злочину, за поданням уповноваженого органу з питань пробації звільняється судом від призначеного йому покарання, нагляд припиняється і засуджений знімається з обліку в зазначеному органі.
Представник Рівненського МРВ з питань пробації Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації вказала, що з відповідей на запити стосовно даного кримінального провадження вбачається, що судовий розгляд по даному кримінальному провадженню ще триває і вироку в справі на даний час не має, тому засудженого слід звільнити від відбування покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку.

Прокурор мотивованих обгрунтувань неможливості задоволення клопотання з посиланням на діючі норми законодавства не навів.

Засуджений просив подання задовольнити, вказав, що всі обов`язки, покладені на нього судом виконав.

З огляду на наведене вище, а також враховуючи, що відсутність у положеннях ч. 3 ст. 75, ч. 1 ст. 78 КК, ч. 2 ст. 165 Кримінально-виконавчого кодексу України модального слова «може» свідчить, що згадані норми мають імперативний (зобов`язуючий) характер, представник органу з питань пробації після закінчення іспитового строку має звернутися з поданням про звільнення від відбування покарання, а суд, відповідно, ухвалити рішення про таке звільнення, якщо він протягом цього строку виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину (скоєння нового злочину та вина засудженого, як вже зазначалося, мають бути встановлені обвинувальним вироком суду). Наведене кореспондується з практикою судової палати у кримінальних справах ВССУ. Так, в ухвалі від 11 жовтня 2012 року у справі № 5-4043км12 колегія суддів судової палати у кримінальних правах ВССУ зазначила, що «в матеріалах справи відсутній вирок суду, яким визнано винною та засуджено ОСОБА_5 за вчинення злочину, передбаченого ст. 128 КК, про що вказує прокурор у своїй касаційній скарзі, а тому його доводи про те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано кримінальний закон при звільненні ОСОБА_5 від покарання, є безпідставними та свого підтвердження не знайшли».

Так, зі змісту ч. 3 ст. 75 та ч. 1 ст. 78 Кримінального кодексу України (КК), через використання словосполучень «не вчинить нового злочину» та «виконає покладені на нього обов`язки», випливає, що однією з обов`язкових передумов для звільнення засудженого від відбування покарання згідно з цими статтями кримінального закону є невчинення останнім у період іспитового строку, визначеного судом, нового злочину. При цьому констатувати вчинення такого нового злочину цією особою та, відповідно, її винуватість у скоєному може виключно суд у порядку, визначеному законом. Доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду особа відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК та ч. 1 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України (КПК) вважається невинуватою.

Наведені норми чинного законодавства закріплюють один із основоположних принципів кримінального судочинства презумпцію невинуватості, відповідно до якого ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню, інакше як за вироком суду й у порядку, визначеному законом. Будь-яке втручання у права людини має ґрунтуватися на положеннях закону, а отже, ? відповідати принципу законності, який передбачає абсолютний правовий захист та є засадничим компонентом правової системи.

Принцип презумпції невинуватості закріплений також у багатьох міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ч. 1 ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України. Так, у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту. Згідно з п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом. Аналогічна норма міститься й у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція).

У цьому аспекті слід зазначити, що правильне розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. Так, ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Наведена вимога принципового характеру стосується суддів, які здійснюють судове провадження щодо особи як у межах одного кримінального провадження, так і в межах різних проваджень щодо неї. Іншими словами, відмова суду у задоволенні подання представника уповноваженого органу з питань пробації щодо звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку зі спливом визначеного судом іспитового строку виключно з мотивів, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, затримання чи обрання міри запобіжного заходу тощо, є такою, що не ґрунтується на вимогах закону, порушує засадничий принцип презумпції невинуватості та може трактуватися як передчасне висловлювання судом думки щодо винуватості особи у скоєному.

Зазначене кореспондується з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99).

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констатовано у справах «Шагін проти України», «Грабчук проти України» та інших.

Слід також зазначити, що відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ суб`єктом посягання на порушення принципу презумпції невинуватості можуть бути не лише суд (судді), але й інші посадові особи та установи. Отже, зволікання представником уповноваженого органу з питань пробації із зверненням до суду після закінчення іспитового строку, встановленого судом, із поданням про звільнення засудженого від відбування покарання з мотивів, наприклад, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, може також трактуватися як передчасне висловлювання офіційною особою думки щодо винуватості засудженого у вчиненні нового злочину, а отже, як порушення принципу презумпції невинуватості щодо нього. Як порушення згаденої вище презумпції невинуватості суд сприймає висловлення в судовому засіданні та судових дебатах прокурором ОСОБА_3 позиції про те, що ОСОБА_4 , щодо якого вирішується питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням вчинив кримінальне правопорушення (злочин). Свою позицію посиланням на постановлені щодо вказаної особи вироки не обгрунтувала.

Перевіривши клопотання, дослідивши долучені до нього матеріали, які характеризують засудженого та матеріали контролю за його поведінкою, суд приходить до висновку про наявність підстав для звільнення від покарання, передбачених ч.1 ст.78 КК України.

На підставі ч. 1 ст. 78 КК України, ст. 165 КВК України, керуючись ст. 537, ст. 539 КПК України

п о с т а н о в и в:

Клопотання задоволити.

Звільнити засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання, призначеного вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2012 року за ч.1 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд протягом семи днів з дня її винесення.

Суддя ОСОБА_1