№ 336/1407/18
провадження № 1кп/336/342/2018
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запорожжя у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальні провадження № 0005732 від 08.12.2016 р. та № 0000042 від 04.01.2017 р. відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Салехард Тюменської області Російської Федерації, громадянина Російської Федерації, який має посвідку на постійне місце проживання для іноземців та осіб без громадянства на території України, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, який зареєстрований та фактично мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засудженого:
27.04.2010 р. Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.296 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;
12.04.2011 р. Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.71 КК України з урахуванням покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 27.04.2010 р. призначено остаточне покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнився 01.08.2014 р. по відбуттю строку покарання,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч.2 ст.186 КК України,

В С Т А Н О В И В:
На початку листопада 2016 р. у вечірній час, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_8 , з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись на Алеї Слави по бульвару Шевченко в м.Запоріжжя, шляхом демонтажу, таємно викрав бронзову дошку зі стели пам`ятки монументального мистецтва «Алея Слави», історія виникнення якої відноситься до періоду Великої Вітчизняної війни, та яка знаходиться на балансі районної адміністрації Запорізької міської Ради по Вознесенівському району, чим спричинив матеріальну шкоду на суму 11 340,43 грн.

03 грудня 2016 р. у вечірній час, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_8 , з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись на Алеї Слави по бульвару Шевченко в м.Запоріжжя, шляхом демонтажу, таємно викрав бронзову дошку зі стели пам`ятки монументального мистецтва «Алея Слави», історія виникнення якої відноситься до періоду Великої Вітчизняної війни, та яка знаходиться на балансі районної адміністрації Запорізької міської Ради по Вознесенівському району, чим спричинив матеріальну шкоду на суму 11 340,43 грн.

04.01.2017 р. приблизно о 15.20 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в парку «ім.Клімова» в м.Запоріжжя, поблизу зупинки «БК Шевченко» по вул.Чарівній в м.Запоріжжі, зустрівся з раніше йому знайомим ОСОБА_5 , від якого почав безпідставно вимагати повернення його майна, а саме сумки. Після висунення ОСОБА_7 вимоги про повернення майна, потерпілий ОСОБА_5 з метою уникнення конфлікту та побоюючись за своє здоров`я, почав бігти в бік будинку № 3 по пр.Моторобудівників.

Натомість, наздогнавши потерпілого ОСОБА_5 , приблизно о 15.30 год., ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку № 3 по пр.Моторобудівників в м.Запоріжжі, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_5 , наніс один удар правою ногою по тулубу потерпілого, від якого ОСОБА_5 впав на землю, коли в цей час ОСОБА_7 відкрито викрав з передніх карманів штанів потерпілого майно, яке належить останньому, а саме: мобільний телефон «Sony Ericsson C902», вартість якого згідно висновку № 10-64 від 14.02.2017 р. товарознавчої експертизи Запорізького НДЕКЦ МВС України складає 666,67 грн., мобільний телефон «Samsung с 3010», вартість якого згідно висновку № 10-64 від 14.02.2017 р. товарознавчої експертизи Запорізького НДЕКЦ МВС України складає 266,67 грн. та два блокноти із задніх карманів штанів, які не представляють матеріальної цінності, після чого з викраденим майном зник з місця скоєного злочину на автомобілі марки «Део Ланос» в кузові сірого кольору, державний знак НОМЕР_1 , чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 933,34 грн.

За епізодами крадіжок на початку листопада 2016 р. та 03.12.2016 р.

В судовому засіданні обвинувачений вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів за ч.2 ст.185 КК України визнав у повному обсязі. ОСОБА_7 надав пояснення про те, що восени 2016 р. у вечірній час на бульв.Шевченко в м.Запоріжжя зустрів ОСОБА_8 , який запропонував зняти одну з пластин зі стели «Алеї Слави». «Фомкою», що знаходилась у ОСОБА_8 , демонтували пластину зі стели пам`ятника та перекотили її приблизно на 5 метрів в напрямку дерев, де сховали. Далі, викликали таксі, до якого разом з ОСОБА_8 погрузили дошку та здали на пункт приймання металобрухту. За аналогічних обставин ОСОБА_7 , разом з ОСОБА_8 , вчинив крадіжку ще однієї дошки 03.12.2016 р. У повному обсязі визнав позов, пред`явлений районною адміністрацією Запорізької міської Ради по Вознесенівському району про стягнення матеріальної шкоди в сумі 22 680,86 грн. та розкаявся у вчиненні злочинів.
Вислухавши думку учасників судового розгляду, приймаючи до уваги, що обвинувачений не оспорював фактичних обставин справи, кваліфікацію кримінальних правопорушень за ч.2 ст.185 КК України, судом встановлено, що обвинувачений вірно розуміє зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності його позиції, тобто визнання ним вини не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, суд в порядку ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорювалися, і обмежився допитом ОСОБА_7 та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу.

За епізодом грабежу 04.01.2017 р.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 надав пояснення, що на початку січня 2017 р. в парку «ім.Клімова», де знаходився разом з ОСОБА_9 та чоловіком на ім`я ОСОБА_10 , зустрів раніше знайомого йому ОСОБА_5 . Обвинувачений вимагав у потерпілого повернути йому раніше викрадену сумку з речами. ОСОБА_5 відповідав в грубій формі, в результаті чого між ними сталася словесна перепалка, в процесі якої ОСОБА_7 наніс ОСОБА_5 декілька (пару) ударів рукою в область голови. Далі всі разом пішли в один із дворів, що розташовані неподалік парку. Викликали таксі, щоб поїхати і забрати сумку, яку ОСОБА_5 пообіцяв повернути. Коли під`їхало таксі, ОСОБА_5 разом з ними не поїхав. Обвинувачений стверджував, що ударів ногами потерпілому не наносив, та телефонів не викрадав. Ті декілька ударів рукою, які наніс ОСОБА_5 , були відповіддю на намагання потерпілого вдарити його. ОСОБА_11 просив виправдати його за ч.2 ст.186 КК України.
Вивчивши обставини кримінального провадження та оцінивши кожен наданий доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів-з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні описаного вище кримінального правопорушення, визнаного судом доведеним.

Так, потерпілий ОСОБА_5 в суді надав пояснення про те, що з ОСОБА_7 раніше був знайомий. В перших числах січня 2017 р. ОСОБА_5 йшов через парк «ім.Клімова», коли його наздогнав ОСОБА_7 та став звинувачувати у зникненні якоїсь сумки та причетності потерпілого до засудження товариша ОСОБА_7 . В цей час обвинувачений наніс ОСОБА_5 два удари рукою в обличчя, від яких потерпілий впав. Підвівшись, ОСОБА_5 почав втікати, але спіткнувся та ОСОБА_7 його наздогнав і посадив на одну з лавочок біля багатоповерхового будинку. Там, ОСОБА_7 намагався прикрити обличчя потерпілого, щоб сторонні не помітили кров, та знову вдарив його ногою в область тулубу. Від удару потерпілий впав, а ОСОБА_7 обшукав кишені його штанів і витяг 2 мобільних телефони, один з яких марки «Соні Еріксон», а інший марки «Самсунг», та блокнот. В цей час до будинку на таксі під`їхав ОСОБА_12 . ОСОБА_7 намагався посадити до автомобіля таксі і потерпілого, але в цей час сторонні люди зчинили гвалт, невідомий чоловік почав знімати їх на мобільний телефон і обвинувачений покинув потерпілого, сів до таксі і поїхав.
Відповідно до рапорту чергового Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу ГУНП ОСОБА_13 , 04.01.2017 р. о 15.40 год. по телефону зі служби «102» надійшло повідомлення про те, що до 5 МКЛ доставлений ОСОБА_5 , згідно пояснень якого 04.01.2017 р. побили та пограбували на ЗМТ Гортоп (т.1 а.с.142).

04.01.2017 р. о 14.50 год. до Шевченківського ВП надійшло повідомлення за служби «102» про те, що по вул..Академіка Клімова, 2-а б`ють у дворі людину, про що складено рапорт (т.1 а.с.143), який був зареєстрований в ЖЄОЗ за № 248.

Згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 04.01.2017 р., потерпілий ОСОБА_14 просив притягнути до кримінальної відповідальності осіб, які відкрито викрали його майно, чим спричинили матеріальну шкоду на загальну суму 650 грн. (т.1 а.с.144).

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.01.2017 р. (т.1 а.с.154-156) судом встановлено, що потерпілий ОСОБА_5 на фото № 2 впізнав ОСОБА_15 , який 04.01.2017 р. біля будинку № 3 по пр..Моторобудівників в м.Запоріжжі шляхом нанесення тілесних ушкоджень заволодів двома мобільними телефонами.
Згідно висновків експерта № 96 та № 97-д від 14.02.2017 р. (т.1 а.с.146-147, 148), рани на верхньому повіці лівого ока, на правому стегні, синці на верхньому та нижньому віках правого ока, на нижньому віці лівого ока, садно на спинці носа у ОСОБА_5 самі по собі кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Рана на правому стегні утворилась від дії предмета, який володіє ріжучими властивостями, інші ушкодження утворились від дії тупих предметів. Давність утворення тілесних ушкоджень не суперечить строку, вказаному в обставинах справи. Виникнення вищевказаних пошкоджень у ОСОБА_5 можливо при будь-якому взаєморозташуванні потерпілого відносно нападників за умови доступності зон ушкодження.

Відповідно до висновку експерта № 10-64 від 14.02.2017 р. (т.1 а.с.150-153), ринкова вартість мобільного телефону «Sony Ericsson C902» станом цін на 04.01.2017 р. може складати 666,67 грн., вартість мобільного телефону «Samsung с 3010» станом цін на 04.01.2017 р. може складати 266,67 грн.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 24.02.2017 р. за участю потерпілого ОСОБА_5 , відеозапис якого був досліджений судом під час розгляду кримінального провадження, останній надав пояснення про обставини вчинення відносно нього злочину аналогічні тим, які надав в судовому засіданні (т.1 а.с.166-167, 168).
Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив, що в січні 2017 р. в обідній час знаходився вдома. Почув шум у дворі будинку АДРЕСА_2 та виглянув у вікно з квартири, що розташована на другому поверсі. Побачив, як у дворі будинку троє чоловіків б`ють одного. Далі свідок вибіг на вулицю, де почав знімати конфлікт на мобільний телефон. Коли чоловіки помітили, що ОСОБА_16 здійснює зйомку, сіли до автомобіля таксі марки «Део-Ланос», і поїхали. Приблизно через 10 хвилин до будинку приїхала швидка допомога, а через 20 хвилин поліцейські. Відеоінформацію ОСОБА_16 відразу передав поліцейському на місці скоєння злочину і, в подальшому, при допиті у якості свідка. Осіб, які наносили удари потерпілому, впізнати не зможе.
10.01.2017 р. комп`ютерний диск був оглянутий слідчим у присутності понятих та при відкритті відео-файлу було встановлено, що відео триває 43 секунди. При відкритті відеозапису видно, як особа знімає подвір`я будинку на мобільний телефон. На 30-й секунді відео видно автомобіль «Део Ланос» в кузові сірого кольору, д.н. НОМЕР_1 . Далі на відео видно, як у вказаний автомобіль заходить два чоловіка, після чого автомобіль поїхав.
Постановою про визнання речовим доказом від 10.01.2017 р. СД-диск з відеозаписом, який надав свідок ОСОБА_16 , визнано речовим доказом та долучено до матеріалів кримінального провадження (т.1 а.с.172). Вказаний речовий доказ був досліджений судом у порядку ст.357 КПК України.
ОСОБА_17 при допиті пояснив, що 04.01.2017 р. приблизно о 15.00 год. під`їхав, як водій таксі, до будинку по вул.Академіка Клімова, що розташований навпроти парку «ім.Клімова». Там помітив трьох хлопців, які руками та ногами наносили удари чоловікові. Далі хтось із хлопців запропонував покласти потерпілого до багажника, щоб забрати з собою, але ОСОБА_17 почав відмовлятися від замовлення, оскільки переймався, що потерпілий, який був у крові, забруднить салон автомобіля. Коли свідок помітив, що бійку знімає якийсь чоловік, троє хлопців сіли до таксі і вони поїхали. На питання ОСОБА_17 про наявність грошових коштів для оплати за проїзд, хлопці не відповіли, але пропонували йому взяти у якості оплати мобільний телефон. Серед тих хлопців, що сіли до його таксі був і ОСОБА_11 . Але свідок не бачив щоб обвинувачений нишпорив у кишенях потерпілого, і телефон у якості оплати за проїзд йому пропонував не ОСОБА_7 . Проїхавши приблизно 5 кілометрів, хлопців вийшли з авто.
З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.01.2017 р. (т.1 а.с.160-162) судом встановлено, що свідок ОСОБА_17 на фото № 4 впізнав ОСОБА_18 , який просив провезти чоловіка в багажнику автомобіля свідка.
Досліджені судом наведені докази узгоджуються між собою, стосуються події злочину, отримані у встановленому законом порядку, є належними, допустимими та такими, що в своїй сукупності послідовно і логічно підтверджують встановлені судом обставини вчинення злочину, які підлягають доказуванню, та винуватість ОСОБА_7 в його вчиненні.
Так, обвинувачений не оспорював, що 04.01.2017 р. зустрів потерпілого в парку «ім.Клімова» та між ними стався конфлікт, в процесі якого обвинувачений наніс ОСОБА_5 декілька ударів в область голови.

Разом з тим, ОСОБА_7 не визнав нанесення удару ногою по тулубу потерпілого та відкрите викрадення майна ОСОБА_5 у вигляді мобільних телефонів та блокнотів.

Суд ставиться критично до таких пояснень та розцінює їх як бажання уникнути відповідальності за скоєне, приймаючи до уваги наступне.

Доводи ОСОБА_7 про його непричетність до відкритого викрадення мобільних телефонів потерпілого, спростовуються показами ОСОБА_5 які суд безпосередньо сприймав в судовому засіданні, що узгоджуються з його показами, наданими під час досудового розслідування, що відображені у відповідних досліджених письмових документах.
Захисник обвинуваченого, посилаючись на відомості щодо притягнення потерпілого ОСОБА_5 до кримінальної та адміністративної відповідальності, а також заяви про вчинення потерпілим кримінальних правопорушень відносно інших осіб, про які ОСОБА_5 не повідомив суд під час його допиту, просила визнати покази потерпілого щодо обставин вчинення ОСОБА_7 злочину, недостовірними.
Суд, оцінюючи доводи сторони захисту, вважає їх неприйнятними. З`ясування достовірності показань потерпілого шляхом дослідження документів, які підтверджують його репутацію, нормами КПК України не передбачено.
Підстав ставити під сумнів покази потерпілого ОСОБА_5 , який був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомого неправдивих показань, судом не встановлено, а тому вони визнаються достовірними та приймаються при постановленні вироку у даному провадженні.
Захисник обвинуваченого заявила суду клопотання про визнання речового доказу - СД диску з відеозаписом, наданого ОСОБА_16 , недопустимим доказом по справі, оскільки згаданий відеозапис був отриманий з порушенням вимог КПК України без ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей та документів.

Суд вказані доводи захисту відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є, зокрема, речові докази.

Статтями 7, 22 КПК України передбачено, що однією із засад кримінального судочинства є змагальність сторін та свобода у поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

В статі 87 КПК України зазначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Відповідно до положень ч.1 і ч.2 ст.93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченим цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та, у разі прийняття відповідного рішення судом, вилучити їх (здійснити їх виїмку).

Суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, якщо сторона кримінального провадження у своєму клопотанні доведе: 1) наявність достатніх підстав вважати, що ці речі або документи самі по собі або в сукупності з іншими речами і документами кримінального провадження, у зв`язку з яким подається клопотання, мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні (п. 2 ч. 5 ст. 163 КПК України); 2) можливість використання як доказів відомостей, що містяться в цих речах і документах, та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів (ч. 6 ст. 163 КПК України). При цьому, для оцінки потреб досудового розслідування, згідно ч. 4 ст. 132 КПК України, слідчий суддя (суд) зобов`язаний врахувати можливість без застосовуваного заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Оскільки свідок ОСОБА_16 добровільно надав органу досудового розслідування відеозапис з фіксацією автомобіля, на якому невідомі 04.01.2017 р. зникли з місця скоєння злочину, що підтвердив під час допиту в суді, то у слідчого не було підстав звертатись до слідчого судді з клопотанням про застосовуваного заходу забезпечення кримінального провадження.

Поняття речового доказу та порядок їх зберігання передбачені ст.ст.98 та 100 КПК України.

При дослідженні судом речового доказу у вигляді СД-диску з відеозаписом, виданим свідком ОСОБА_16 , як і протоколу огляду відеозапису, не встановлено порушень КПК України та таких істотних порушень прав та свобод людини, які б давали підстави для визнання їх недопустимими доказами.

У порядку ст.352 КПК України, судом були досліджені покази свідка ОСОБА_19 шляхом його допиту, та досліджений протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.01.2017 р. за участю цього свідка, які хоча й належні до матеріалів кримінального провадження, проте не містять інформації про обставини, що підлягають доказуванню в межах судового розгляду, тому не згадуються судом на обґрунтування обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Так ОСОБА_19 , при допиті в суді надав пояснення, що працює на ринку «Анголенко», де купує телефони. В січні 2017 р. йому пропонували придбати мобільний телефон марки «Самсунг» в корпусі темного кольору, але свідок відмовився. В подальшому ОСОБА_19 викликали до відділення поліції, де за фотокартками він впізнавав особу, що пропонувала придбати телефон. Пояснив в судовому засіданні, що як і в січні 2017 р., не зможе з впевненістю вказати цю особу.
З протоколу пред`явлення особи для впізнання від 06.01.2017 р. (т.1 а.с.123-125) вбачається, що свідок ОСОБА_19 впізнав на фото № 4 (згідно довідки ОСОБА_20 ) особу, яка 04.01.2017 р. пропонувала придбати у нього телефони «Соні Еріксон» та «Самсунг».
З описаних міркувань, суд не згадує зазначені докази на користь обвинувачення.
Під час судового розгляду за клопотанням прокурора органу досудового розслідування направлялось судове доручення про встановлення місця знаходження свідка ОСОБА_18 , яке не було фактично виконано, як і ухвали суду про його примусовий привід.
Відповідно до ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Вказана гарантія Конституції, як вказано в рішенні Конституційного Суду України від 20.10.2011 р. № 12-р/п/2011 не може бути обмеженою. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
В силу ст.95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих в порядку ст.225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судове рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Висновки суду повністю узгоджуються з роз`ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначеної норми процесуального права у постанові від 21.01.2016 року по справі № 5-249кс15, правовий висновок якого в силу ст.458 КПК України є обов`язковим для застосування всіх судів загальної юрисдикції.
Відповідно до вказаної постанови Верховного Суду України, суд вважає за необхідне зазначити, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Недотримання принципу безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 статті 7 КПК). Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту частини другої статті 23 та статті 86 цього Кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом.
Положення п. 1 та підп. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», передбачають, що:
«1. Кожен має право на справедливий… розгляд його справи… судом… який… встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
3. Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права:
d) допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення…»
Як визначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 24 квітня 2008 року у справі «Жогло проти України» (пункти 38-40), усі докази зазвичай мають бути представлені у відкритому слуханні справи в присутності обвинуваченого для забезпечення можливості надати аргументи іншій стороні. Існують винятки з цього правила, але вони не повинні порушувати права захисту. Як загальне правило, пункти 1 та 3 (d) ст. 6 вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечити, а також ставити запитання свідкові обвинувачення, або під час давання показань, або на пізнішому етапі.
Якщо обвинуваченому було надано відповідну та належну можливість заперечувати такі показання - або під час їх надання, або на пізнішому етапі - прийнятність їх як доказів як така не суперечить вимогам пунктів 1 та 3 (d) ст. 6.
Відповідно, якщо засудження ґрунтується виключно або вирішальною мірою на показаннях свідків, яких обвинувачений не мав можливості допитати або вимагати їхнього допиту - як під час розслідування, так і під час судового розгляду - право на захист настільки обмежене, що стає не сумісним з гарантіями, передбаченими ст. 6 Конвенції (див. «Унтерпертінджер проти Австрії» (Unterpertinger v. Austria), рішення від 24 листопада 1986 року, пункти 31-33; «Саїді проти Франції» (Saidi v. France), рішення від 20 вересня 1993 року, пункти 43-44; «Лука проти Італії» (Luca v. Italy), п. 40, 27 лютого 2001 року).
Стосовно показань свідків, яких неможливо допитати в присутності підсудного чи його адвоката, Суд нагадує, що п. 1 ст. 6 в поєднанні з п. 3 вимагає від держав-учасниць дій з надання підсудному реальної можливості допитати або вимагати допиту свідків обвинувачення (див. рішення у справі «Садак та інші проти Туреччини» (Sadak and Others v. Turkey), №№ 29900/96, 29901/96, 29902/96 та 29903/96, п. 67, ECHR 2001-VIII).
Аналогічні висновки щодо порушення права обвинуваченого на допит свідків викладені також у рішеннях «Олег Колесник проти України» від 19 листопада 2009 року (пункти 42,43), «Жуковський проти України» від 15 вересня 2011 року (пункти 40-42).
Враховуючи, що обвинувачений як під час досудового розслідування, так і в процесі розгляду справи в суді не мав можливості допитати особу, на показаннях якої ґрунтується обвинувачення, заперечити його покази як свідка обвинувачення, прийняття судом до уваги як доказу протоколу проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_18 (т.1 а.с.169-170) та додатку до нього відеозапису (т.1 а.с.171), метою проведення якого було з`ясування обставин вчинення відносно ОСОБА_5 злочину, порушує право обвинуваченого на захист та межує з несправедливістю, що не є сумісним з гарантіями, передбаченими ст.6 Конвенції, а тому не може бути покладено в покладено в основу обвинувального вироку.
На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, та за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно.
Призначаючи покарання обвинуваченому у відповідності до ст.65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів (згідно ст.12 КК України - злочин середньої тяжкості та тяжкий злочин), конкретні обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, не одружений, згідно довідки від 25.01.2017 р. працював у ПП ОСОБА_21 і за місцем роботи характеризується позитивно, неповнолітніх дітей на утриманні не має, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.

З огляду на визначену судом кваліфікацію дій ОСОБА_7 та надані ним показання щодо вчинення крадіжок, судом встановлена обставина, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття.

Враховуючи вищенаведене, думку потерпілого щодо міри покарання, суд дійшов висновку, що необхідним та достатнім задля досягнення цілей кримінального покарання та убезпечення суспільства від можливих протиправних посягань обвинуваченого, необхідно призначити покарання ОСОБА_7 у вигляді позбавлення волі.

На переконання суду, відсутні підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання, за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.185 та ч.2 ст.186 КК України, з випробуванням, виходячи з того, що ОСОБА_7 ухилявся від органу досудового розслідування, у зв`язку з чим був оголошений у розшук, раніше був неодноразово засуджений за вчинення злочинів, у тому числі за злочини проти власності, вчинив низку злочинів за нетривалий проміжок часу, що явно свідчить про небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення та про відсутність підстав для застосування ст. 75 КК України.

При вирішенні питання про стягнення з обвинуваченого судових витрат, суд вважає, що на підставі ст.ст.122, 124 КПК України, витрати, пов`язані із залученням експертів, підлягають стягненню з ОСОБА_7 на користь держави.

Суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертизи в сумі 87,96 грн. (т. 1 а.с.149).

Долю долучених до справи речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , під час досудового розслідування був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк якого судом продовжений до 27.10.2018 р. включно.

Оскільки в матеріалах кримінального провадження не міститься даних, які б свідчили про відсутність або зміну ризиків, що виправдовують обрання відносно обвинуваченого найбільш суворого запобіжного заходу, на думку суду, такий запобіжний захід до набрання вироком законної сили є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а строк відбування покарання необхідно рахувати із дня фактичного затримання.

Цивільний позов, заявлений районною адміністрацією Запорізької міської ради по Вознесенівському району про стягнення з ОСОБА_7 майнової шкоди, завданої злочинами, в сумі 22680,86 грн., не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14.11.2017 р., який набрав законної сили, було задоволено позов районної адміністрації Запорізької міської Ради по Вознесенівському району та стягнуто з ОСОБА_8 суму матеріальної шкоди, завданої злочинами вчиненими останнім за попередньою змовою з ОСОБА_7 в листопаді 2016 р. та 03.12.2016 р. в сумі 22680,86 грн., тобто в повному обсязі заявлених вимог.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст.1166 ЦК України.

Згідно ст.1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їх вини.

Ч.1 ст.544 ЦК України передбачено, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Аналізуючи наведені вище положення ЦК України, враховуючи, що вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14.11.2017 р. з солідарного боржника ОСОБА_8 в повному обсязі стягнуто суму збитків, завданих злочинами, то відсутні підстави для стягнення цієї ж суми з солідарного боржника ОСОБА_7 .

Керуючись ст.ст.368, 374, 392 КПК України, суд -

З А С У Д И В:
Визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185 КК України та ч.2 ст.186 КК України і призначити йому покарання:

за ч.2 ст.185 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі;

за ч.2 ст.186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України призначити ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з 12 березня 2018 року.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, залишити без змін.

В задоволенні позовних вимог районної адміністрації Запорізької міської Ради по Вознесенівському району, пред`явлених до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави витрати на проведення експертизи в кримінальному провадженні в сумі 87 грн. 96 коп.

Речові докази: СД-диск з відеозаписом, який надав свідок ОСОБА_16 , долучений до матеріалів кримінального провадження, залишити в матеріалах провадження.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, -у той же строк після отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення, особам, які не були присутні при проголошенні вироку, його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Головуючий суддя ОСОБА_1