Справа № 159/3636/17
Провадження № 1-кс/159/670/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року м. Ковель

Слідчий суддя Ковельського міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 , за участю:
секретаря ОСОБА_2
слідчого ОСОБА_3
заявника ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ковелі справу за скаргою ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого,
в с т а н о в и в :
Скарга подана у кримінальному провадженні № 0002174 від 25.09.2017 року, заведеному за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (за заявою ОСОБА_5 ).
У провадженні, на підставі ухвали слідчого судді Ковельського міськрайонного суду ОСОБА_6 , проведений обшук в житлі ОСОБА_7 з метою відшукання, в числі іншого, автомобіля «RANGE ROVER», реєстраційний № НОМЕР_1 (литовська реєстрація).
На вказаному автомобілі ОСОБА_7 прибув на зустріч з ОСОБА_5 , з тим щоб домовитися про купівлю-продаж автомобіля «Mercedes-Benz E Class» 2014 року випуску. Під час зустрічі, за твердженням ОСОБА_5 , він передав ОСОБА_7 5900 доларів США як завдаток та плату за переміщення автомобіля через митний кордон України. Однак, автомобіля не отримав.
Під час обшуку автомобіль «RANGE ROVER», реєстраційний № НОМЕР_1 , був вилучений, визнаний постановою слідчого від 28.09.2017 року речовим доказом і поміщений на зберігання на арештмайданчик Ковельського ВП, що знаходиться за адресою: вул. Незалежності, 119а в м. Ковелі.
Заявник стверджує, що він є власником автомобіля «RANGE ROVER», реєстраційний № НОМЕР_1 , на його звернення передати йому автомобіль на відповідальне зберігання слідчий відповів відмовою. Заявник просить зобов`язати слідчого передати йому автомобіль на відповідальне зберігання.
У задоволенні скарги слід відмовити.
Автомобіль «RANGE ROVER», реєстраційний № НОМЕР_1 , перебував у володінні ОСОБА_7 і в нього ж вилучався.
Надані заявником документи містять інформацію, що громадянин Литви, який за твердженням заявника переоформив право власності на нього, сам не є власником автомобіля (у документі зазначено: «особа не є господарем транспортного засобу»), а отже, не може передати право власності на нього.
З цього слідує, що у автомобіля, можливо, є власник де юре. Які саме повноваження по розпорядженню автомобілем і кому передав власник де юре невідомо. Так само невідомо коли це сталося і якими документами було оформлено.
Ці ж документи не містять ніякої інформації про ОСОБА_7 , хоча автомобіль, знову ж таки за твердженням заявника, придбавався ним через нього. ОСОБА_7 не міг перемістити автомобіль через кордон без документів на право володіння і користування ним.
Отже, мають існувати документи на автомобіль також і на ОСОБА_7 і, не виключено, що вони суперечать документам заявника.
До того ж, заявник стверджує, що на момент вилучення автомобіля у ОСОБА_7 він був власником автомобіля де факто. Однак, будь-яких документів, які це підтверджують, не подає. Маються на увазі документи, які підтверджують взаємовідносини заявника з ОСОБА_7 з приводу автомобіля. Відсутня також інформація, як, коли і з якими документами ОСОБА_7 ввозив автомобіль в Україну.
До того ж, документи заявник оформив вже тоді, коли автомобіль був вилучений з володіння ОСОБА_7 . Оформлені ці документи у особи, яка, за твердженням заявника, має відношення до автомобіля лише формально. А отже, цій особі байдуже, на кого оформити документи (за логікою ця особа мала б раніше оформити документи на автомобіль на ОСОБА_7 , без них він би не зміг ввезти автомобіль в Україну, такі документи не подані).
Справжність документів, наданих заявником, так само як і відповідність їх перекладу, потребують підтвердження. Це підтвердження, якщо слідство користуватиметься звичайним міждержавним механізмом правової допомоги, займе нетерпимо значний час, особливо з огляду на те, що зберігання автомобіля на арештмайданчику справді загрозливе для його стану, про що йдеться у скарзі.
За таких обставин, поки що єдиною особою, яка може ставити питання про передачу вилученого автомобіля на відповідальне зберігання, є ОСОБА_7 . Щодо нього існує презумпція законності володіння (фактичний володілець майна вважається законним володільцем, поки незаконність його володіння не доведена). Автомобіль вилучався з його володіння, незаконність його володіння не доведена, а отже право його володіння вважається встановленим і має захищатися. ОСОБА_7 не потрібно, як заявнику, доводити право володіння автомобілем з усіма складнощами такого доведення у цій ситуації.
Заявник, який стверджує, що має правовідносини з ОСОБА_7 щодо автомобіля, може захищати свої права через нього, або ж довести належними доказами існування цих правовідносин, якщо захищати свої права через ОСОБА_7 неможливо.
Таким чином, заявник не довів, що він є тією особою, яка може ставити вимогу передати автомобіль на відповідальне зберігання. Звернення є передчасним.
Заявник також будує свої доводи на тому, що строки досудового розслідування у провадженні завершились, а тому досудове розслідування повинно бути закінчено. Оскільки заявник вважає, що належні і допустимі докази вини ОСОБА_7 не здобуті, то кримінальне провадження слід закрити. Слідчий після закінчення строків досудового розслідування продовжує протиправно утримувати вказаний вище автомобіль.
Згідно ст.219 КПК в редакції, яка має застосовуватись для цього випадку, досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.
Строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до дня її скасування слідчим суддею або винесення постанови про відновлення кримінального провадження не включається у строки, передбачені цією статтею.
Кримінальне провадження неодноразово зупинялось і відновлювалось постановами слідчого у зв`язку з оголошенням підозрюваного в розшук (постанова слідчого від 10 січня 2018 року). Зокрема, провадження зупинялось постановою слідчого від 16.01.2018 року, відновлювалося 06.02.2018 року, знову було зупинено постановою від 09.02.2018 року.
Оскільки строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до дня винесення постанови про відновлення кримінального провадження не включається у строки, передбачені ст.219 ЦПК України, два місяці з дня повідомлення заявнику про підозру у вчиненні злочину не минули.
Суд відхиляє доводи заявника про те, що оскільки слідчий не повідомив ОСОБА_7 про зупинення провадження, то його постанови про таке зупинення не мають сили.
Постанови винесені і погоджені уповноваженими особами, докази їх фальсифікації відсутні, постанова про зупинення провадження є за своєю суттю процесуальним документом про рух справи, а не доказом, ці постанови не скасовані. Тому, постанови слідчого про зупинення провадження є документами, що мають силу.
Оскільки строки досудового розслідування у провадженні не завершились, то і немає підстав стверджувати про бездіяльність слідчого в розумінні невиконання ними приписів ст.ст.283, 284 КПК України.
Так само немає підстав стверджувати про бездіяльність слідчого щодо неповернення ним автомобіля, якщо будувати цю бездіяльність на тезі про завершення строків досудового розслідування.
Щодо зобов`язання слідчого надати можливість заявнику оглянути автомобіль, то у такому зобов`язанні слід відмовити, оскільки заявник не підтвердив на сьогодні належними доказами своє право власності на автомобіль, про що йшлося вище. Право звертатися з таким клопотанням до слідчого є у ОСОБА_7 , щодо якого, як зазначалося вище, діє презумпція законності володіння автомобілем.
Керуючись ст.307 КПК України, слідчий суддя,

у х в а л и в :
У задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого Ковельського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду Волинської області протягом п`яти днів з моменту оголошення її повного тексту.

Оголошення повного тексту ухвали відбудеться о 09 год. 30 хв. 02 липня 2018 року.

Слідчий суддя ОСОБА_8