Справа № 414/1438/16-к
Провадження № 11-кп/782/158/18
«03» вересня 2018 року місто Сєвєродонецьк
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:
Головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря судового засідання - ОСОБА_4
за участю прокурора - ОСОБА_5
потерпілого - ОСОБА_6
обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисника - ОСОБА_9
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Сєвєродонецьк Луганської області, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, працюючого головою ФГ «Нова», не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та засуджено до штрафу у розмірі 80 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що відповідає 1 360 (одна тисяча триста шістдесят) грн.
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Сєвєродонецьк Луганської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого приватним підприємцем, не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,-
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та засуджено до штрафу у розмірі 90 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що відповідає 1 530 (одна тисяча п`ятсот тридцять) грн.
Запобіжний захід обвинуваченим до набрання вироком суду законної сили не обирався.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. у солідарному порядку. В іншій частині позовних вимог відмовлено у зв`язку з їх недоведеністю.
Доля речових доказів вирішена відповідно до ст.100 КПК України.
В С Т А Н О В И Л А:
За вироком суду ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вчинили злочин за наступних обставин.
09 квітня 2016 року, приблизно о 16.00 годині, обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 приїхали на територію ферми, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить їх матері ОСОБА_11 , для господарських потреб. ОСОБА_7 пішов у приміщення кормоцеху ферми, а ОСОБА_8 залишився чекати біля входу до приміщення ферми. ОСОБА_7 зустрів потерпілого ОСОБА_6 , який орендує приміщення у їх матері. Між ними виникла сварка з приводу умов оренди приміщення та грошових зобов`язань. На ґрунті неприязних відносин, ОСОБА_7 з метою спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, діючи умисно кулаком правої руки наніс йому один удар в область носу з лівої сторони та один удар в область лівого вуха, від чого ОСОБА_6 впав. Далі ОСОБА_7 металевими обценьками наніс декілька ударів спочатку в область лівої руки потерпілого, від чого останній упав на бетонну поверхню полу ферми, а потім декілька ударів в область грудної клітини.
На крики до приміщення ферми зайшов обвинувачений ОСОБА_8 . Підійшовши до лежачого на полу ОСОБА_6 , на ґрунті неприязних відносин, з метою спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, умисно наніс останньому численні удари ногою в область голови зліва, від чого ОСОБА_6 втратив свідомість.
В результаті злочинних дій ОСОБА_7 потерпілому були спричиненні тілесні ушкодження у вигляді синця задньої поверхні лівого передпліччя, численних забоїв грудної клітини, нижніх кінцівок, які відносяться до легких тілесних ушкоджень; рентгенологічно підтвердженого перелому кісток носу,синця нижнього віка лівого ока, струсу головного мозку, які в цілому формують закриту черепно-мозкову травму та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В результаті злочинних дій ОСОБА_8 потерпілому були спричиненні тілесні ушкодження у вигляді гематом лівої потилочно-вісочної області, які в цілому формують закриту черепно-мозкову травму та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Потерпілим заявлено цивільний позов про стягнення з обвинувачених у солідарному порядку матеріальних збитків у розмірі 6 434 грн. 35 коп. та моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їм злочину та правильності кваліфікації їх дій, порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції у частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.
В обґрунтування своїх доводів прокурор, посилаючись на пп.1,3 Постанови ПВСУ №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» та на положення ст.65 КК України, зазначає, що суд при призначенні покарання винним не дав належної оцінки способу та обставинам вчинення злочину. Прокурор вважає, що хоча обвинувачені вчинили злочин невеликої тяжкості, але ж вчинили злочин у співучасті, крім того ОСОБА_7 наносив тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_6 металевими обценьками. Вину у вчинені злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не визнали.
Крім того прокурор вважає, що суд не врахував думку потерпілого ОСОБА_6 , який у судовому засіданні наполягав на призначенні обвинуваченим суворого покарання, та призначив обвинуваченим надто м`яке покарання, що відповідно до положень ст.ст.409, 414 КПК України, є підставою для скасування судового рішення.
Просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання у виді штрафу у розмірі 1700 грн., кожному. В решті вирок залишити без змін.
В апеляційній скарзі захисника ОСОБА_9 порушується питання про скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
В обґрунтування своїх доводів захисник вказує на інші фактичні обставини події та зазначає, що конфлікт між ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 почав сам потерпілий, який металевим цвяходером наніс ОСОБА_7 удар по голові. При цьому ОСОБА_7 прикрив голову правою рукою, атому удар прийшовся на праву ліктьову суглобу, спричинивши при цьому рану суглоба та ушкодження у вигляді ЗЧМТ, струсу головного мозку, забитої рани потиличної області. Під час подальший подій ОСОБА_7 відібрав у ОСОБА_6 цвяходер та відкинув його в сторону. Тому вважає, що ОСОБА_7 заподіяв потерпілому ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження, здійснюючи необхідну оборону від нападу потерпілого, як-то передбачено ст.36 КК України. Натомість його брат ОСОБА_8 був лише очевидцем подій і ніякої участі у бійці не приймав. Крім того, апелянт вважає, що суд при встановленні фактичних обставин справи, у своєму вироку взагалі не вказав, хто саме, ОСОБА_12 чи ОСОБА_13 наносили удари потерпілому ОСОБА_6 цвяходером.
Окрім того, захисник зазначає, що ст.слідчий Кремінського ВП ГУНП в Луганській області ОСОБА_14 , у провадженні якої знаходилось це кримінальне провадження, під час досудового слідства діяла упереджено та не виконала усіх необхідний слідчих дій для встановлення вини ОСОБА_6 у заподіянні ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. Численні його клопотання слідча залишити без задоволення. Тому апелянт вважає, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 був направлений до суду без наявних у справі належних доказів.
Також у своїй апеляційній скарзі захисник вказує на те, що свідок ОСОБА_15 , який, на його думку, прямо перебуває у залежності від потерпілого ОСОБА_6 , оскільки є найманим працівником, давав непослідовні покази та необґрунтовано змінював їх. При цьому захисник посилається на покази свідка ОСОБА_16 , даних ним під час досудового слідства 14 квітня 2016 року, за якими той взагалі не бачив, щоб брати Рябови наносили удари руками, ногами або цвяходером потерпілому ОСОБА_6 . Однак у судовому засіданні 01 лютого 2017 року свідок змінив свої покази та зазначив, що вже бачив, як ОСОБА_17 вдарив потерпілого рукою і той впав, а також зазначив, що бачив в руках ОСОБА_18 цвяходер, проте не бачив, що той наносив удари потерпілому цвяходером або ногами. Але ж під час допиту у судовому засіданні 14 грудня 2017 року свідок знов змінив свої покази та зазначив, що бачив, як ОСОБА_18 наніс декілька ударів цвяходером потерпілому ОСОБА_6 , від чого той впав, а ОСОБА_18 наніс ще декілька ударів ногами потерпілому. Разом з тим, як зазначається захисником, ці покази свідка ОСОБА_16 спростовував сам потерпілий ОСОБА_6 , який у судовому засіданні стверджував, що ОСОБА_18 не наносив йому ударів цвяходером, а лише наніс декілька ударів правою ногою в область голови. Удари по тулубу, кінцівкам цвяходером наніс ОСОБА_17 , який перед цим наніс йому два удари по голові замком, який тримав у руці.
Між тим захисник вважає, що покази потерпілого ОСОБА_6 є неправдивими, оскільки в медичній документації не зафіксовано слідів характерних для ударів нанесених цвяходером та у висновках судово-медичної експертизи не відображено наявних тілесних ушкоджень, які виникли при нанесенні ударів потерпілому саме цвяходером. Також апелянт зазначає, що під час досудового слідства та у судовому засіданні долучений до матеріалів кримінального провадження у якості речового доказу цвяходер належним чином не оглядався та не були встановлені його вага, довжина, діаметр тощо. В обвинувальному акті та у вироку суду цей речовий доказ необґрунтовано вказаний як «обценьки».
Також у своїй апеляційній скарзі захисник посилається на висновки судово-медичної експертизи №86 від 03.06.2016 року, згідно якої внаслідок дій ОСОБА_19 могли виникнути ушкодження, а саме: гематоми лівої тім`яно-скроневої області. Однак, як зауважує апелянт, перед експертом не ставилося питання, які саме тілесні ушкодження були спричинені потерпілому ОСОБА_6 у разі нанесення тому ОСОБА_18 ударів цвяходером, про що стверджував у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 . Крім того, як зазначає апелянт, згідно висновків комісійної експертизи №42/49 від 25.07.2016 року розмежувати ушкодження, нанесені потерпілому ОСОБА_6 . ОСОБА_20 та ОСОБА_21 можливо лише після проведення слідчого експерименту з учасниками процесу при участі одного із членів експертної комісії. Однак, як зазначає сторона захисту, а ні досудовим слідством, ані під час судового розгляду так і не було встановлено, чи вчиняв побиття потерпілого ОСОБА_6 . ОСОБА_12 та які саме він спричинив тілесні ушкодження потерпілому. Апелянт вважає, що протиріччя між показами учасниками цих подій судом не були усунуті, а клопотання сторони захисту про допит у судовому засіданні судово-медичного експерта Валина, членів експертної комісії для роз`яснення висновків та з приводу речових доказів, були судом необґрунтовано відхилені, що, на думку захисника, призвело до безпідставного засудження братів ОСОБА_22 . Тому захисник вважає, що відмова суду у задоволенні його клопотань є грубим порушенням вимог ст.22 КПК України щодо створення судом рівних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Окрім того у своїй скарзі захисник зазначає, що під час проведення слідчого експерименту в ході досудового слідства потерпілий ОСОБА_6 пояснював та продемонстрував, як ОСОБА_13 наносив йому удари по голові, не тримаючи в руці замка. Але ж у судовому засіданні потерпілий змінив свої покази. При цьому стверджував, що вилучений та долучений до матеріалів кримінального провадження у якості речового доказу замок, не є замком, саме яким йому наносилися удари. Тому апелянт вважає, що замок, вилучений під час досудового розслідування, необґрунтовано визнаний речовим доказом.
Захисник у своїй скарзі також посилається на покази потерпілого ОСОБА_6 , який під час всього судового розгляду стверджував, що під час побиття в числі інших були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому 2-3 ребер зліва, закритого перелому акромальної кінцівки лівої ключиці, та у зв`язку з чим потерпілий не погоджувався з висновками проведеної під час досудового розслідування судово-медичної експертизи. Про спричинення саме таких тілесних ушкоджень братами ОСОБА_22 потерпілий зазначав у своїй позовній заяві, та про що також у судовому засіданні 14 грудня 2017 року стверджувала дружина потерпілого ОСОБА_6 . Отже захисник вважає, що для підтвердження чи спростування таких тверджень суд обов`язково повинен був допитати у судовому засіданні судово-медичного експерта.
Окрім того захисник вважає, що судом не була належним чином перевірена та обставина, чи міг взагалі ОСОБА_12 наносити травмованою правою ногою, в якій вставлена металева пластина, зі значною силою будь-які удари потерпілому ОСОБА_6 , та у вироку суду не має належного обґрунтування того, чому він не прийняв до уваги і не врахував цю обставину. Вважає, що потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_16 давали неправдиві покази як на досудовому слідстві, так і під час судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку прокурора та потерпілого, які підтримали доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні в повному обсязі, але заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_9 на підтримку доводів своєї апеляційної скарги, та який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вислухавши думку обвинувачених ОСОБА_25 та ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги свого захисника, але заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Згідно з положеннями ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.
Однак зазначених вимог процесуального закону суд першої інстанції не дотримався у повному обсязі виходячи з наступного.
За змістом п.2 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин тощо.
При цьому, як зазначено у роз`ясненнях, що містяться в абзаці другому п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановления вироку», з наступними змінами, висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключили б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
За вироком суду обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винними у спільному побитті потерпілого ОСОБА_6 та заподіянні йому легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Обидва обвинувачених свою провину у вчинені інкримінованого їм злочину не визнали та дали інші покази щодо обставин подій.
Зокрема, обвинувачений ОСОБА_8 суду пояснив, що 09 квітня 2016 року він з братом приїхали до ферми, частину якої орендує потерпілий, для огляду та з вимогами до ОСОБА_6 щодо сплати за користування електроенергією і повернення деяких речей. Вони зайшли до приміщення ферми, на зустріч йшов потерпілий з цвяходером, замахнувся на брата та вдарив його по ліктю. Вони стали боротися, впали на підлогу, брат ухватився за цвяходер і той випав на підлогу. Брат двічі вдарив рукою по обличчю потерпілого, піднявся з підлоги і вони разом з ним пішли геть. По дорозі з приміщення ферми зустріли дружину, брата та племінника потерпілого. ОСОБА_15 на фермі не бачив і взагалі його там не було. Він потерпілого ногою не бив. Його права нога травмована, в ногу вжита металева пластина, тому він не міг нею завдати удари. Ініціатором бійки був ОСОБА_6 , який разом зі свідком постійно змінюють показання.
Обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив показання свого брата та додатково пояснив, що в той час, коли вони впали з потерпілим на підлогу, він двічі вдарив останнього рукою в обличчя. В його руці ні замка, ні будь-якого іншого предмета не було. Вважає, що тілесні ушкодження на потерпілому з`явилися від падіння на підлогу. Цвяходер він не застосовував. Діяв у стані необхідної оборони.
Між тим, в обґрунтування свого рішення щодо доведеності вини обвинувачених у вчинені злочину, суд першої інстанції послався, зокрема на висновки досліджених під час судового розгляду двох судово-медичних експертиз №60, №86 та комісійної судово-медичної експертизи №42/49, які підтверджують доводи потерпілого ОСОБА_6 про спричинення йому тілесних ушкоджень обвинуваченими при обставинах, вказаних ним під час допиту та проведення слідчого експерименту за його участю.
Однак, як вбачається з висновків комісійної судово-медичної експертизи №42/49 від 25 липня 2016 року (а.с.133-145 т.1), зокрема п.5 «Розмежування ушкоджень, нанесених ОСОБА_6 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 можливе після проведення слідчого експерименту з учасниками процесу за участі одного із членів експертної комісії». Між тим з наданих стороною обвинувачення письмових доказів, які були досліджені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції (а.с.146-155 т.1), вбачається, що за участю потерпілого ОСОБА_6 був проведений лише один слідчий експеримент 13 травня 2016 року, тобто який мав місце ще до отримання слідчими органами висновків вищезазначеної комісійної судово-медичної експертизи №42/49 та інших слідчих дій на виконання вказівок експертної комісії, які викладені у п.5 висновків, не проводилося. Отже питання про розмежування дій кожного з обвинувачених та конкретизації їх дій щодо механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , їх локалізації та визначення ступеня тяжкості залишилося не дослідженими під час досудового розслідування.
Для усунення неповноти досудового слідства захисником ОСОБА_9 під час судового розгляду 31 січня 2018 року (а.с.93-99 т.2) та 15 лютого 2018 року (а.с.107-112 т.2) двічі заявлялися клопотання про виклик судово-медичного експерта, які були підтримані усіма сторонами кримінального провадження, але у задоволенні яких судом було відмолено. У інший спосіб зазначена неповнота досудового слідства та протиріччя у висновках судово-медичних експертиз судом усунуті не були, про що слушно зазначається в апеляційній скарзі захисника.
За змістом частини першої та четвертої статті 356 КПК України за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку. Суд має право призначити одночасний допит двох чи більше експертів для з`ясування причин розбіжності в їхніх висновках, що стосуються одного і того самого предмета чи питання дослідження.
Отже, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги захисника стосовно того, що суд першої інстанції безпідставно відмовив стороні захисту у задоволенні клопотання про виклик судово-медичного експерта для усунення певних протиріч та з`ясування усіх обставин вчинення кримінального правопорушення, чим припустився неповноти судового розгляду та позбавив сторону захисту можливості довести перед судом переконливість своїх доводів щодо обставин подій вчиненого кримінального правопорушення.
Апеляційний суд наголошує, що однією із загальних засад кримінального провадження, зазначених у ст.7 КПК України, є змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі ст.22 цього Кодексу кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Окрім того, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги захисника стосовно того, що судом першої інстанції не були належним чином перевірені доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема про те, що він потерпілого ногою не міг бити, бо його права нога травмована, в ногу вжита металева пластина. Зазначені покази залишилися поза увагою суду, та належної оцінки цій версії обвинуваченого у вироку судом не надано.
Перевіряючи версію обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно того, що він наносив потерпілому ОСОБА_6 удари у стані необхідної оборони, у відповідь на те, як потерпілий цвяходером вдарив його по ліктю, суд першої інстанції у своєму вироку послався, зокрема на висновок судово-медичного експерта № 114 від 25 жовтня 2016 року, яка міститься у матеріалах закритого за відсутністю складу кримінального правопорушення постановою старшого слідчого СВ Кремінського ВП ГУНП в Луганській області ОСОБА_14 від 31 жовтня 2016 року кримінального провадження за заявою ОСОБА_7 , та яка, на думку суду, спростовувала позицію обвинуваченого щодо його побиття ОСОБА_6 . Суд також вказав, що ця постанова заявником не оскаржена.
Відповідно до пп.1,2 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема: неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
Згідно з положеннями ст.410 цього Кодексу неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо:
- судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення;
- необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
За змістом ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:
1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;
2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;
3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші;
4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції вважає, що під час судового розгляду даного кримінального провадження залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло чи могло вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчинені ними кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а також на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність кожного з них.
Тому колегія суддів вважає обґрунтованим доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
При цьому зазначена неповнота не може бути усунута безпосередньо апеляційним судом враховуючи особливості апеляційного розгляду, визначені ст.404 КПК України, та відсутність клопотань учасників судового провадження про дослідження відповідних доказів.
Між тим доводи апеляційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених через м`якість колегія суддів вважає безпідставними, оскільки є передчасними, тому задоволенню не підлягають.
Підсумовуючи вищенаведене апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 410, 411 та ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора Кремінського відділу Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Кремінського районного суду Луганської області від 14 березня 2018 року стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , обвинувачених за ч.2 ст.125 КК України, скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3