Провадження № 1-кс/344/8596/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання про зміну запобіжного заходу в рамках кримінального провадження № 0000003 від 15.02.2018, -

В С Т А Н О В И В:

Адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 звернувся з вказаним клопотанням в обгрунтування якого посилалася на те, що в провадженні СУ ГУНП в Івано-Франківській області знаходиться кримінальне провадження № 0000003 від 15.02.2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ст.ст. 146 ч.2, 149 ч.2 КК України.

В ході проведення досудового розслідування, слідством в даний час встановлено, що в 2017 році, ОСОБА_4 , маючи умисел па незаконне збагачення за рахунок отримання грошової винагороди під виглядом надання реабілітації хворим від наркотичної залежності і хронічного алкоголізму, шляхом незаконного позбавлення їх волі, вступив в злочинну змову із жителями м. Маріуполь, Донецької області, а саме ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та іншими невстановленими особами, з якими організував на території м. Коломия та Коломийського району, Івано-Франківської області, декілька закладів закритого тину для примусового утримання в умовах ізоляції осіб вказаної категорії.

Так, ОСОБА_4 за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та іншими невстановленими особами, незаконно позбавили волі в період часу з грудня 2017 року по березень 2018 року ОСОБА_12 , який перебував в алкогольній залежності, якого утримували за адресою - АДРЕСА_1 . Впродовж з 10.05.2018 року по 20.06.2018 року, незаконно позбавили волі ОСОБА_13 , який перебував в наркотичній залежності. В період часу з 11.06.2018 року по 01.07.2018 року, незаконно позбавили волі ОСОБА_14 , який перебував в алкогольній залежності. В період часу з 09.07.2018 року по серпень 2018 року, незаконно утримували ОСОБА_15 , який перебував в алкогольній залежності. В період часу з 07.08.2018 року по 25.09.2018 року незаконно утримували ОСОБА_16 , яка перебувала в наркотичній залежності. В період часу з 24.09.2018 року по 25.09.2018 року, незаконно утримували ОСОБА_17 , який перебував в алкогольній залежності. Вищевказаних осіб утримували за адресою - АДРЕСА_2 . Окрім цього, ОСОБА_4 за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та іншими невстаиовленими особами, незаконно позбавили волі ОСОБА_18 , який перебував в алкогольній залежності та якого утримували за адресою - АДРЕСА_3 , а упродовж з 15.09.2018 року по 25.09.2018 року, ОСОБА_15 , який перебував в алкогольній залежності та якого утримували за адресою - АДРЕСА_4 .

Також, ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок одержаного прибутку, усвідомлюючи суспільно- небезпечний характер своїх протиправних дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки, у вигляді завдання шкоди охоронюваним законом інтересам громадян України і бажаючи їх настання, у 2017 році вступив у злочинну змову із жителями м. Маріуполь, Донецької області, а саме з ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та іншими невстановленими особами, з якими домовились вчинити вербування осіб з використанням їх уразливого стану з метою залучення до примусової праці.

Так, у січні 2018 року, ОСОБА_4 за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та іншими невстановленими особами, використовуючи уразливий стан ОСОБА_12 зумовлений незаконним позбавленням його волі, а також психічною вразливістю, внаслідок алкогольної залежності, завербували останнього до його трудової експлуатації.

У період з січня 2018 року по березень 2018 року, ОСОБА_12 , будучи завербованим, примусово працював у військовій частині в АДРЕСА_1 , де виконував малярні роботи, за які ОСОБА_19 , ОСОБА_10 , ОСОБА_20 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та інші невстановлені особи, отримували грошову оплату.

Окрім цього, 11-12 липня 2018 року, ОСОБА_4 за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та іншими невстановленими особами, діючи повторно, використовуючи уразливий стан ОСОБА_15 зумовлений незаконним позбавленням його волі, а також психічною вразливістю внаслідок алкогольної залежності, завербували останнього до його трудової експлуатації шляхом добровільної домовленості.

З 12 липня 2018 року по серпень 2018 року, ОСОБА_15 , будучи завербованим, примусово працював на різних підсобних роботах у м. Коломия, за які ОСОБА_19 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та інші невстановлені особи, отримували грошову оплату.

25.09.2018 року, ОСОБА_4 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

26.09.2018 року, ОСОБА_4 оголошено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 146 ч.2, 149 ч.2 КК України.

27.09.2018 року, відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано- Франківської області, ОСОБА_4 обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Станом на час подання вказаного клопотання, стороною захисту встановлені обставини, що відповідно до положень ст. 201 КПК України, дають підстави для зміни запобіжного заходу, обраного ОСОБА_4 , Івано-Франківським міським судом. Івано-Франківської області на більш м`який.

Злочин передбачений ст. 146 ч.2 КК України, що інкримінується ОСОБА_4 за тяжкістю покарання, є злочином середньої тяжкості. В даному кримінальному провадженні, слідство опирається на доведеність вини ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 146 ч.2 КК України, виключно на покази потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

За весь час, що минув після затримання ОСОБА_4 , слідство не здобуло інших доказів, окрім першочергових показів потерпілих.

Не зважаючи на той факт, що періоди та місця перебування деяких потерпілих в реабілітаційних центрах співпадають, жоден з потерпілих не бачив інших потерпілих, чим би підтвердив факт перебування інших осіб, що визнані потерпілими в даному кримінальному провадженні в тому чи іншому реабілітаційному центрі.

Умови проживання та перебування в реабілітаційних центрах в показах потерпілих суттєво різняться.

Окрім показів самих потерпілих, слідством не було надано жодного доказу, що підтверджував би факт перебування останніх в реабілітаційних центрах.

Злочин передбачений ст. 149 ч.2 КК України, що інкримінується ОСОБА_4 за тяжкістю покарання, є особливо тяжким злочином, однак, не зважаючи на те, що злочин є особливо тяжким, слідство в доведеність вини ОСОБА_4 посилається лише на покази потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_15 .

Так, в доведеність складу такого особливо тяжкого злочину передбаченого ст. 149 КК України, з метою його відокремлення від звичайного недотримання законодавства передбаченого КЗпП України, повинні лягати суттєві ознаки вчинення саме трудової експлуатації, це є:

- момент вербування, що може виражатися в погрозах, шантажі або обмані потерпілого;

- наявність уразливого стану у потерпілого саме в момент його вербування, це може бути в першу чергу важкий матеріальний стан, наявність важкого захворювання у самого потерпілого чи його близьких, однак аж ніяк не алкогольна чи наркотична залежність потерпілого, на що посилається слідство;

- повна відсутність можливості добровільного залишення місця експлуатації, яка характеризується, наявністю постійної охорони, як під час роботи так і під час відпочинку, обмеження волі потерпілого шляхом його прив`язування до робочого місця чи запирання в приміщенні де здійснюється експлуатація, інше;

- робочий час, що явно виходить за межі встановленого КЗпП України, робочого часу;

- відсутність перерви на обід та вихідних днів, як це передбачено КЗпП України; постійний примус до експлуатації з застосуванням психологічного чи фізичною насильства, з повним ігноруванням бажань та потреб потерпілого;

- відсутність оплати праці;

- відсутність умов для нормального проживання, або безпосереднє проживання у місці експлуатації;

- відсутність можливості спілкування з сторонніми особами та родичами, з метою повідомлення їх про експлуатацію.

Лише в повній сукупності всіх цих ознак, їх доведеності, кримінальне законодавство дає право кваліфікувати дії винних осіб за ст. 149 КК України, будь то трудова чи іншого виду та характеру експлуатація.

В даному ж кримінальному провадженні, інкримінуючи такий особливо тяжкий злочин, за який передбачене покарання у вигляді до дванадцяти років позбавлення волі, слідство доводить наявність складу злочину відносно потерпілого ОСОБА_12 фразою з протоколу його допиту - «В подальшому мене з іншими чоловіками почали брати на роботу, зокрема нас біля 10 чоловік ходило у військову частину, що в АДРЕСА_1 де ми робили євроремонти кабінетів...», а епізод вчинення експлуатації відносно ОСОБА_15 фразою останнього «нам жодних коштів не заплатили, оскільки всі ці кошти були привласнені ОСОБА_21 ...».

Слідством не доведені та не обгрунтовані навіть на даний час, наступні ознаки трудової експлуатації, так:

1. Факти вербування, спростовується тим, що потерпілий ОСОБА_12 взагалі в своїх показах не вказує на факт його вербування чи примусу саме до трудової експлуатації. Потерпілий ОСОБА_15 в своїх показах також не розкриває в повній мірі в чому саме виражалось його вербування, а також примус до праці. В оголошеній підозрі, слідство вказує, що ОСОБА_15 завербували, шляхом добровільної домовленості, що саме по собі взагалі бути не може, так як вербовка вже в своєму підгрунті виключає добровільну згоду чи добровільну домовленість потерпілого, відносно нього (потерпілого) і вчиняють вербовку так як він на це першочергово незгодний;

2. Факт відсутності можливості залишення місця експлуатації, спростовується тим. що як потерпілий ОСОБА_12 так і ОСОБА_15 в своїх показах не вказують про наявність охоронців на місці їхньої експлуатації, про їх фізичне утримання на місці роботи. Натомість відповідно до показів ОСОБА_12 , по дорозі на роботу в один із днів, він просто втік, що підтверджує можливість залишення місця роботи при бажані.

3. Факт нелюдських умов праці без перепочинку та перерви на обід спростовується тим, що як потерпілий ОСОБА_12 так і ОСОБА_15 вказують, що їх робочий день тривав з 8 години до 18 години, з перервою на обід, факт будь-якого примусу сторонніх осіб до примусової праці, факти психологічного чи фізичного насильства потерпілими не вказані.

Інші факти, що перераховані вище, як ознаки трудової експлуатації також не доведені слідством або ж спростовуються показами самих же потерпілих.

Крім цього, відповідно до показів, які надав потерпілий ОСОБА_12 , його трудова експлуатація, здійснювалась у військовій частині АДРЕСА_1 . Слідством не були дослідженні вказані обставини, не опитано керівництво вказаної військової частини, не встановлені факти взагалі можливості експлуатації осіб, а отже вчинення особливо тяжкого злочину на території режимного державного об`єкту та ще в час коли Україна фактично перебуває в стані проведення неоголошеної війни. Потерпілий ОСОБА_15 , вказав, що його експлуатували на різних будівельних об`єктах, однак слідством і до даного часу не встановлені вказані об`єкти та не допитані особи, що безпосередньо надавали роботу потерпілим.

Отже виходячи з вказаного вище, сторона захисту вважає, що орган досудового розслідування, не обгрунтував та не довів наявність в діях ОСОБА_4 ознак складу злочину передбаченого ст. 149 ч,2 КК України, хоча з дати затримання останнього, часу довести, чи хоча б здобути додаткові докази, чи хоча б доказ (окрім показів потерпілого) вчинення вказаного особливо тяжкого злочину, було вдосталь.

Крім цього, як зазначили в протоколах власних допитів потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , вони не мають постійного місця проживання і періодично час від часу ночують в «Будинку нічного перебування» виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, що знаходиться за адресою - м. Івано-Франківськ, вул. Млинарська 2-А. Тобто основні особи, на яких тримається підозра у вчиненні особливо тяжкого злочину відносно шести осіб, є особами без постійного місця проживання, яких при потребі допиту чи проведення слідчих дій, ні сторона обвинувачення, ні сторона захисту, ні суд не зможе знайти, а підозрювані продовжуватимуть перебувати під вартою допоки потерпілі не будуть встановлені чи знайдені в черговому будинку нічного перебування в одній з областей України.

У випадку з потерпілим ОСОБА_15 , взагалі слідчим зазначено, що його місце реєстрації - це адреса «Будинку нічного перебування» виконавчого комітету Івано- Франківської міської ради - м. Івано-Франківськ, вул. Млинарська 2-А. що ніяким чином не може відповідати дійсності, так як у закладі даного типу, особи не реєструються на постійне місце проживання.

Надуманість і необгрунтованість підозри відносно ОСОБА_4 за ст.ст. 146 ч.2 та 149 ч.2 КК України також підтверджується тим, що потерпіла ОСОБА_16 надала слідству заяву в якій повідомила, що при написанні заяви про вчинення відносно неї злочину, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 працівники поліції погрожували їй та іншим потерпілим ним, що притягнуть їх до кримінальної відповідальності та заарештують, в разі, якщо вона не підпише те, що було надруковано чи написано працівниками поліції. Не витримавши тиску, вона була змушена підписати протокол допиту в якому оговорювала підозрюваних, хоча не має до них претензій будь-якого характеру і розуміє, що в їх діях ознак злочинів не має.

Крім цього, відповідно до п. 8 ч.І ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КГІК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі наявність судимостей у підозрюваного обвинуваченого.

Відповідно до довідки наданої Центральною районною лікарнею м. Коломиї від 27.09.2018 року, у ОСОБА_4 встановлено ряд тяжких захворювань, а саме

- ВІЛ-інфекція, клінічна стадія «І»;

- хронічний вірусний гепатит «С».

Згідно вказаної довідки, ОСОБА_4 потребує постійного прийому антиретровірусних препаратів.

В іншому випадку стан хвороби підозрюваного буде загострюватись, що в свою чергу призведе до різкого погіршення стану здоров`я та до невиправних наслідків.

Відповідно до ст. 194 ч.І.п.З КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні

Зважаючи на те, що станом на даний час, слідство жодним чином не здобуло будь- яких доказів, окрім показів потерпілих, які отримало більше місяця тому, на підтвердження вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених сг.ст. 146 ч.2, 149 ч.2 КК України, зважаючи на нововиявлені факти, обставин отримання показів від потерпілих працівниками правоохоронних органів, обставини зміни показів окремих потерпілих, обставини щодо категорії осіб потерпілих та відсутності їх постійного місця проживання, на думку сторони захисту, ризики на які посилався прокурор в клопотанні про обрання міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 в достатній мірі будуть належним чином попередженні та забезпеченні при застосуванні до ОСОБА_4 міри запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В даний час, ОСОБА_4 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . на мінімальний строк в один рік, відповідно до договору оренди житла укладеного 24.10.2018 року.

Таким чином, ОСОБА_4 в повній мірі зможе виконувати покладені па нього обов`язки, що передбачені ст. 194 КПК України в рамках міри запобіжного заходу - домашній арешт, перебуваючи в межах Івано-Франківської області, за адресою : Коломийський район, с. Сопів, вул. Земносадська, 34.

Отже, в даний час слідством не доведено в діях ОСОБА_4 ознак кримінального правопорушення передбаченого ст. 149 ч.2 КК України, що є особливо тяжким злочином, потерпіла ОСОБА_22 , зазначила, що ОСОБА_4 не вчиняв інкримінуємих йому слідством злочинів і претензій до нього не має, ОСОБА_4 має ряд тяжких захворювань, які не можливо лікувати чи хоча б підтримувати в тій стадії, що є станом на даний час, в умовах СІЗО, останній вважається таким, що не має судимостей, у ОСОБА_4 в даний час є постійне місце проживання на території Івано-Франківської області, що дає йому можливість виконувати зобов`язання передбачені таким запобіжним заходом, як домашній арешт.

В судовому засіданні захисник підозрюваного клопотання підтримав та просив задоволити в повному обсязі.

Підозрюваний в судовому засіданні підтримав думку захисника.

Прокурор в судовому засіданні щодо задоволення клопотання заперечив, оскільки, на даний час ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не відпали, а тому, просив відмовити в задоволенні клопотання.

Заслухавши прокурора, підозрюваного та його захисника, дослідивши матеріали клопотання, вважаю наступне.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 183 КПК України визначено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Встановлено, що 25.09.2018 року ОСОБА_4 затримано на підставі ст. 208 КПК України та 26.09.2018 йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.149 КК України, за вчинення яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27.09.2018 року відносно ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

31.10.2018 року адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтерресах підозрюваного ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про зміну запобіжного заходу по відношенню до ОСОБА_4 із тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 60 діб.

Згідно зі змістом ст.ст.131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Згідно ч. 2 ст. 200 КПК у клопотанні про зміну запобіжного заходу обов`язково зазначаються обставини, які: 1) виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу; 2) існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які слідчий, прокурор на той час не знав і не міг знати.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Суд не знайшов підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 , яке б було достатнім для запобігання наведеним ризикам, оскільки цілодобовий домашній арешт не може бути застосований, оскільки, наданий захисником Договір оренди житлового приміщення від 24.10.2018 року жодним чином не підтверджує наявність у підозрюваного ОСОБА_4 постійного місця проживання, оскільки укладений між ОСОБА_23 та ОСОБА_24 .

Крім цього, захисником не долучено до матеріалів клопотання копії ухвали Івано-Франківського міського суду від 27.09.2018 року про обрання ОСОБА_4 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Підстави для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт відсутні, оскільки запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту не може запобігти зазначеним ризикам, адже ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та з метою уникнення відповідальності, ним можуть вживатися заходи, спрямовані на перешкоджання кримінальному провадженню.

Щодо посилання адвоката ОСОБА_5 на те, що у ОСОБА_4 наявний ряд тяжких захворювань, які неможливо лікувати чи підтримувати в тому стані, що є на даний час, в умовах УВП № 12 м.Івано-Франківськ, то Наказом від 10.02.2012 року за № 239/5/104 Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України, затверджений Порядок взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту. Крім того наказом від 05.09.2012 № 692/775/1311/5 Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України, затверджений Порядок взаємодії закладів охорони здоров`я, територіальних органів внутрішніх справ, установ виконання покарань і слідчих ізоляторів у частині забезпечення наступності диспансерного спостереження за ВІЛ-позитивними особами, здійснення клініко-лабораторного моніторингу за перебігом хвороби та проведення антиретровірусної терапії.

В ході розгляду клопотання слідчим суддею було встановлено, що виключних обставин для зміни запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_4 під вартою немає, оскільки даних, які б свідчили про достатність застосування більш м`яких запобіжних заходів у клопотанні сторони захисту не вказано та в судовому засіданні не доведено. Заявлені стороною захисту обставини в сукупності з тяжкістю злочину та даними про особу підозрюваного, не можуть слугувати виключною підставою для зміни йому запобіжного заходу.

За таких обставин, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання винуватим у злочині, у вчиненні якого він підозрюється, свідчать про недоцільність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання зазначеним ризикам, а тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

На підставі ст.ст. 29, 55, 62, 63, 129 Конституції України, керуючись ст. ст. 131, 132, 176-178, 193, 194, 201, 205, 309,376 Кримінального процесуального Кодексу України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу в рамках кримінального провадження № 0000003 від 15.02.2018 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1