АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 548/1152/15-к Номер провадження 11-кп/786/681/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286; т.з.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та прокурора Лубенської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року по кримінальному провадженню № 0000030 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, студента Харківського сільськогосподарського університету, раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

у с т а н о в и л а:
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Вироком Хорольського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та за цією статтею призначено йому покарання у виді 5 (п`яти ) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки.

Згідно з ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

У повне задоволення цивільного позову щодо відшкодування витрат на правову допомогу стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 8 000,00 (вісім тисяч) грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в розмірі 3226,80 грн. за проведення експертиз.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу обрано у виді особистого зобов`язання.

Вирішено витання про речові докази.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року виправлено описку, допущену в резолютивній частині вироку Хорольського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року та ухвалено читати третій абзац резолютивної частини вироку в такій редакції: « На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації ».

За вироком суду 14.01.2015 року близько 23 години 20 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем "Опель Віваро" державний номер НОМЕР_1 належним, згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , ОСОБА_11 , рухався по вулиці 1 Травня в м. Хорол Полтавської області в напрямку до перехрестя із вулицею Леніна. Виїжджаючи на вказане нерівнозначне перехрестя, рухаючись по другорядній вулиці 1 Травня та виконуючи маневр повороту ліворуч на головну вулицю Леніна, водій ОСОБА_7 , грубо порушуючи вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, що вказує: "У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможній виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди" та п. 18.1 Правил дорожнього руху України, що вказує: "Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а вразі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека", маючи можливість об`єктивно виявити пішоходів, що знаходяться на пішохідному переході, допустив неуважність, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу та його зупинки, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , котра рухалась по пішохідному переходу в напрямку з правого боку ліворуч по відношенню до напрямку руху автомобіля.

Внаслідок наїзду автомобілем "Опель Віваро" державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому обох сідничних та гілок обох лонних кісток зі зміщенням уламків та порушенням тазового кільця, закритого перелому бокових мас крижової кістки з обох сторін, післятравматичної гематоми зовнішніх статевих органів, післятравматичної анемії важкого ступеню, травматичного та геморагічного шоку 3 ст., закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійних ран голови, множинних саден обличчя, попереку та кистей рук, підшкірної гематоми правого стегна, які згідно висновку експерта за результатами судово-медичної експертизи № 24 від 19.02.2015 року кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя в момент їх отримання.

Згідно висновку експерта № 2125 від 24.03.2015 року за результатами проведеної комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_7 мав технічну можливість своєчасним гальмуванням, тобто виконанням вимог п.п. 12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України, уникнути наїзду на пішохода. Дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п. 12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України і, з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з пригодою.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи , яка її подали
На вказаний вирок суду потерпіла ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Не оскаржуючи кваліфікацію дій засудженого, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з безпідставним застосуванням ст. 75 КК України, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та особі засудженого внаслідок його м`якості.

Зазначає, що суд, обґрунтовуючи застосування ст. 75 КК України послався на щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданої шкоди, формально вказав, але не врахував думку потерпілої щодо призначення обвинуваченому суворої міри покарання, пов`язаної з реальним позбавленням волі, також, суд в мотивувальній частині вироку не зазначив, які саме дані про особу він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

В апеляційній скарзі прокурор Лубенської місцевої прокуратури ОСОБА_10 з аналогічних підстав, вказаних в апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_9 ставить питання про скасування вироку місцевого суду та ухвалення нового вироку, яким засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.

Позиції учасників судового провадження
Прокурор в судовому засіданні не підтримала доводи апеляції прокурора, що приймав участь у суді першої інстанції та вважала вирок суду законним і обгрунтованим.

Потерпіла та її представник в судове засідання не з`явились, надавши суду заяву в якій просили розглянути провадження за їх відсутності. При цьому, підтримали апеляційну скаргу як свою так і прокурора.

Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні апеляцій прокурора та потерпілої.

Мотиви суду
Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним , обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення , ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження , передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин , які підтверджені доказами , дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення , в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає , що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених положень закону , правильно встановивши фактичні обставини по справі , надавши їм правильну юридичну оцінку, призначивши покарання і звільнивши обвинуваченого від його відбування з випробуванням , постановив законне обгрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК у апеляційній скарзі не оспорюється.

Призначаючи обвинуваченому покарання суд першої інстанції послався на положення статті 65 КК України , врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину , який є необережним , дані про особу винного та обставини , що обтяжують та пом`якшують покарання.

При цьому, обставин, що обтяжують покарання судом встановлено не було. Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину , добровільне відшкодування потерпілій завданої кримінальним правопорушенням майнової шкоди.

Вирішуючи питання про застосування додаткового покарання, суд першої інстанції послався на вчинення ним тяжкого злочину, що пов`язаний із порушенням правил безпеки дорожнього руху та прийшов до висновку про необхідність застосування такого додаткового покарання як позбавлення права керування транспортними засобами.

Правильно, на переконання колегії суддів, було вирішено судом першої інстанції також і питання щодо вирішення цивільного позову потерпілої.

Доводи апеляційних скарг потерпілої та прокурора, що приймав участь у суді першої інстанції щодо необґрунтованого звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів вважає непереконливими.

Відповідно до вимог статей 50,65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання , необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій , їх небезпечності та даним про особу винного.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи , визнаної винною у вчиненні злочині , і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання , необхідне і достатнє для виправлення засуджених , а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими , так і іншими особами . Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України , відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави , з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд , крім випадків засудження за корупційний злочин , при призначенні покарання у виді виправних робіт , службового обмеження для військовослужбовців , обмеження волі , а також позбавлення волі на строк не більш п`яти років , враховуючи тяжкість злочину , особу винного та інші обставини справи , дійсне висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання , він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Зі змісту апеляційних скарг прокурора , що приймав участь у суді першої інстанції та потерпілої вбачається, що фактично вони порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та звільнення від його відбування і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Враховуючи тяжкість вчиненого злочину, що згідно зі ст. 12 КК є тяжким злочином , проте вчиненим з необережності , дані про особу винного, який вину визнав, позитивно характеризується, не має судимості, суд призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років , яке за розміром не є мінімальним у межах санкції, зазначеної норми.

Разом із тим, зваживши на конкретні обставини кримінального провадження, за яких злочин вчинений з необережності, встановивши наявність пом`якшуючих покарання обставини щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілій завданої кримінальним правопорушенням майнової шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання, врахувавши наявність інших обставин молодий вік обвинуваченого, позитивні характеристики, відшкодування майнової шкоди, думку потерпілої, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства та на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, який є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Переконливих доводів, які б спростовували висновок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, а також свідчили б про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, прокурор та потерпіла у апеляційних скаргах не навели.

Крім наведених висновків на спростування доводів апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні та потерпілої , колегія суддів звертає увагу на таке.

Вказаний вирок та ухвала колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області вже були предметом розгляду Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

За наслідками цього розгляду постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 20 березня 2018 року було скасовано ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 травня 2017 року та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.439 КПК України при новому розгляді у суді першої чи апеляційної інстанції застосування суворішого покарання або закону про більш тяжке кримінальне правопорушення допускається тільки за умови, що вирок було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника, а також якщо при новому розгляді було встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, або якщо збільшився обсяг обвинувачення.

Зі змісту постанови колегії суддів Касаційного кримінального суду від 20 березня 2018 року вбачається, що ухвала Апеляційного суду Полтавської області від 29 травня 2017 року була скасована через допущені істотні порушення кримінального процесуального законодавства. Висновків про необхідність посилення покарання постанова Касаційного кримінального суду не містить.

Також варто звернути увагу , що обговоривши доводи апеляційної скарги потерпілої щодо скасування вироку суду першої інстанції, колегія суддів Касаційного кримінального суду дійшла до висновку, що звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався положень ст.75 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які могли б поставити під сумнів законність, обгрунтованість та вмотивованість судового рішення, колегією суддів під час апеляційного розгляду, не встановлено.

За таких обставин, апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та потерпілої не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.376,404,405,407 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду Полтавської області,-

у х в а л и л а:
Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та прокурора Лубенської місцевої прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення , а вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку прогятом 3 місяців з моменту проголошення судового рішення.

Судді:

____________ _________________ ___________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4