Справа № 148/734/14-к
Провадження №11-кп/772/225/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 вересня 2018 року м. Вінниця

Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

судів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем: ОСОБА_5

розглянув «25» вересня 2018 року у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0000069 від 10.04.2014 року по обвинуваченню

ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Торків Тульчинського району
Вінницької області, українця,
громадянина України,
раніше не судимого :

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

За участю сторін кримінального провадження:
прокурора: ОСОБА_7
обвинуваченого: ОСОБА_6
захисника адвоката: ОСОБА_8
свідків: ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11

за апеляційними скаргами прокурора відділу прокуратури Вінницької області ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року, -

В с т а н о в и в:

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України та йому призначено покарання у виді сплати штрафу в дохід держави в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить одна тисяча сімсот гривень.

Вирішена доля речових доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 наказом начальника УМВС України у Вінницькій області №99 о/с від 14.06.2010 призначений на посаду старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області, виконуючи свої службові обов`язки, відповідно до Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 (із змінами та доповненнями), був представником влади (ст.1), відповідно наділений повноваженнями по забезпеченню особистої безпеки громадян, захисту їх прав і свобод, законних інтересів (п.1 ст. 2), був зобов`язаний попереджати правопорушення і припиняти їх (п.2 ст.2), охороняти і забезпечувати громадський порядок (п. 3 ст. 2), виявляти і розкривати злочини, розшукувати осіб, які їх вчинили (п. 4 ст. 2), захищати власність від злочинних посягань (п.6 ст.2), виявляти, попереджати, припиняти і розкривати злочини (п.2 ст.10), переслідуючи мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, умисно, з корисливих мотивів, діючи за попередньою змовою з дільничним інспектором міліції Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_13 , вирок відносно якого набув законної сили, шляхом обману, незаконно, заволодів грошовими коштами ОСОБА_14 , погрожуючи притягненням до кримінальної відповідальності та не складенням протоколу про адміністративне правопорушення передбачене ст. 130 КУпАП за наступних обставин.

ОСОБА_6 під час виконання доручення старшого слідчого СВ Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_15 про проведення слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні №00000266, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, перебуваючи 29.12.2012 у службовому приміщенні дільничного пункту міліції за адресом: смт. Шпиків, вул. Поштова, 8, в період часу з 15:00 до 16:00, достовірно знаючи про те, що розслідування кримінальних проваджень і прийняття в них процесуальних рішень не входить до його службових обов`язків, діючи умисно, з метою одержання неправомірної вигоди для самого себе, використовуючи надані йому владні повноваження всупереч інтересам служби, з метою провокування обставин, що могли передувати отриманню грошової винагороди, повідомив ОСОБА_14 завідомо неправдиві відомості про притягнення його до кримінальної відповідальності за крадіжку майна СТ «Зустріч» з приміщення кафе «Шашлична».

Після чого, ОСОБА_6 , зловживаючи владою, умисно, з метою одержання неправомірної вигоди для самого себе, всупереч інтересам служби, перебуваючи у тому ж службовому кабінеті, висунув ОСОБА_14 незаконну вимогу про передачу йому грошових коштів у сумі 2000 грн., погрожуючи останньому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, а також викликом працівників ДАІ та складанням на ОСОБА_14 протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого 130 КУпАП, за керування автомобілем останнім у нетверезому стані.

Під час цього ОСОБА_13 , діючи у співучасті з ОСОБА_6 , надав мовчазну згоду на вчинення незаконного отримання грошових коштів від ОСОБА_14 за не притягнення його до кримінальної відповідальності та не складенні протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП, яка виразилась у бездіяльності щодо заперечення вчинення таких дій.

ОСОБА_14 , усвідомлюючи, що ОСОБА_6 та ОСОБА_13 являються працівниками правоохоронного органу, тобто представниками влади, будучи введений останніми в оману та сприймаючи реально їх спроможність, як працівників міліції, притягнути його до кримінальної відповідальності та складенні протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП, погодився передати їм визначену суму грошових коштів.

У подальшому, ОСОБА_6 , переслідуючи мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, використовуючи свої владні повноваження всупереч інтересам служби, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_13 , достовірно знаючи про те, що розслідування у кримінальному провадженні і прийняття в них процесуальних рішень не входить до його службових обов`язків, 29.12.2012 у службовому приміщенні дільничного пункту міліції за адресом: смт. Шпиків, вул. Поштова, 8, в період часу з 15:00 до 16:00, діючи з корисливих мотивів, шляхом обману ОСОБА_14 , умисно заволодів його грошовими коштами у сумі 1000 грн., частину з яких у сумі 300 грн. передав ОСОБА_13 .

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування вироку Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року, в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Закрити кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Крім того просить провести часткове апеляційне слідство, а саме допитати його, потерпілого, дослідити всі письмові докази у справі, та допитати свідків.

Свої вимоги обвинувачений мотивував тим, що обвинувальний вирок щодо нього ґрунтується на припущеннях, оскільки суд першої інстанції визнав достовірними показання потерпілого, хоча в них є неточності і суперечливості, судом незаконно взято до уваги як доказ його винуватості показання ОСОБА_14 про телефонну розмову між ними 13.02.2013 року , відповідно до яких під час цієї розмови йшлося про кошти, які він мав йому передати, крім того безпідставно взяв показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та інших

В апеляційній скарзі прокурор відділу прокуратури Вінницької області ОСОБА_12 просить вирок суду щодо ОСОБА_6 засудженого за ч.2 ст. 190 КК України скасувати в частині призначеного покарання, через неправильне застосування кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання, якщо він протягом іспитового строку 2 роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України. На підставі ч. 2 ст. 55 КК України призначити додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади пов`язані із виконанням адміністративно-розпорядчих функцій у правоохоронних органах України строком на 2 роки. Вважає, що суд при обранні виду покарання не врахував те, що ОСОБА_6 , будучи службовою особою, працівником влади, вчинив злочин з використанням займаної посади, що становить суспільну небезпеку. Зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосував кримінальний закон, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 , які в повному обсязі підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, міркування прокурора, який вважає вирок суду щодо ОСОБА_18 незаконним та необґрунтованим, та підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні в повному обсязі, перевіривши матеріали кримінального провадження, провівши часткове судове слідства та обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора не підлягають до задоволення.

Відповідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення має бути законним та обгрунтованим і вмотивованим. Обгрунтоване рішення це таке, що достатньо, добре аргументоване, підтверджене науково, певним досвідом, переконливими доказами, доведеними фактами.

Обґрунтованим є судове рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для кримінального провадження, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Обґрунтованість судового рішення полягає у правильності встановлення фактичних обставин справи та правильній оцінці доказів.

Обґрунтованим судове рішення слід вважати, якщо: 1) суд повністю встановив обставини, що мають значення для кримінального провадження; 2) ці обставини доказані; 3) висновок суду відповідає викладеним у рішенні обставинам кримінального провадження.

На думку апеляційного суду, таке рішення є законним, оскільки відповідає завданням кримінального провадження щодо захисту особи, охорони прав та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений та засуджений, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчинені кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Європейський суд з прав людини зазначає, що рівень певності, якого має досягти суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 в заволодінні чужим майном шляхом обману, шахрайства кваліфікуючою ознакою якого являється шахрайство вчинене за попередньою змовою групою осіб, - є обґрунтованими.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що органами досудового слідства і судом по даному провадженню дотримано вимог кримінально процесуального законодавства, спрямованих на встановлення в справі об`єктивної істини.

Вина ОСОБА_6 доведена послідовними і незмінними показаннями потерпілого та свідків, дослідженими в суді першої інстанції доказами, яким суд надав обєктивну правову оцінку.

Так потерпілий ОСОБА_14 в суді першої інстанції детально повідомив про обставини вчинення щодо нього кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , які працювали дільничними інспекторами міліції. ОСОБА_19 , шляхом погроз та переслідувань, протягом тривалого часу вимагав й нього гроші в сумі 2000 грн. ОСОБА_6 погрожував складенням протоколу про адміністративне правопорушення, казав, що підкине йому наркотичні засоби, дасть команду працівникам ДАІ постійно зупиняти його автомобіль. В день його затримання за підозрою у вчиненні крадіжки він передав ОСОБА_6 1000 грн. і ще стільки ж мав віддати пізніше. ОСОБА_6 телефонував до нього, приходив додому та вимагав віддати 1000 грн. З даного приводу він звернувся до УМВС України у Вінницькій області з заявою про вимагання грошей. Після чого він зателефонував ОСОБА_6 , який сказав, що гроші слід передати ОСОБА_13 . Передача грошей останньому за вказівкою ОСОБА_6 відбулась у дільничному пункті міліції в смт. Шпиків.

Звукозаписи телефонної розмови 13.02.2013 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_6 , а також розмови між ОСОБА_14 та ОСОБА_13 в приміщенні відділення міліції смт. Шпиків при передачі коштів останньому, який був предметом дослідження в суді першої інстанції відповідно до ст. 359 КПК України, свідчить, що під час вказаної розмови ОСОБА_14 вказав на те, що раніше він вже передавав гроші ОСОБА_6 . Даний доказ в повній мірі підтверджує послідовність та правдивість показів як ОСОБА_14 , так і ОСОБА_13 щодо обставин вчинення злочину та отримання коштів від обвинуваченого

На неодноразові виклики в судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_14 не з`являвся, що являється його правом, суд з`ясувавши думку учасників кримінального провадження ухвалив розглянути апеляційне провадження у відсутність потерпілого ОСОБА_14 .

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 частково підтримав своє клопотання про проведення повного судового слідства по даному кримінальному провадженню, обмежившись лише допитом свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ( батьків обвинуваченого) та ОСОБА_20 , яке судом було задоволено, в частині відтворення звукозапису судового засідання першої інстанції при допиті інших свідків кримінального провадження, судом було відмовлено, оскільки свідки можуть бути викликані в судове засідання, разом з тим обвинувачений відмовився від виклику свідків в судове засідання.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 , суду першої інстанції показав, що він працював на посаді ДІМ Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області. В грудні 2012 року надійшло повідомлення про крадіжку в кафе «Шашлична». Було встановлено, що до вчинення крадіжки міг бути причетний житель смт. Шпиків, ОСОБА_14 , однак підозра не підтвердилась. Під час затримання ОСОБА_14 , ОСОБА_6 отримав від нього гроші, частину яких віддав йому та повідомив, що ОСОБА_14 має ще дати грошові кошти в сумі 1400 грн. ОСОБА_6 телефонував до ОСОБА_14 , вимагав віддати решту грошей. Також ОСОБА_6 дав йому номер телефону ОСОБА_14 та сказав зателефонувати до нього щодо отримання грошей, що він і зробив. Гроші в сумі 1000 грн. ОСОБА_14 передав йому в службовому кабінеті ДПМ. Про зустріч з ОСОБА_14 домовився ОСОБА_6 .

Відповідно до вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 червня 2013 року ОСОБА_13 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 364, ч.2 ст. 190 КК України і йому призначено покарання.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Вінницької області, яка набула законної сили, відповідно до якої вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 5 червня 2013 року відносно ОСОБА_13 - змінено, виключивши з вироку вказівку про вчинення ОСОБА_13 кримінальних правопорушень за попередньою змовою з ОСОБА_6 та зазначено у вироку, що « ОСОБА_13 вчинив кримінальні правопорушення, передбаченні ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 190 КК України, за попередньою змовою з особою, матеріали кримінального провадження щодо якої виділенні в окреме провадження», в іншій частині вирок залишено без змін (т.2 а.с. 128-132). Вказаною ухвалою спростовуються доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , щодо обмови його ОСОБА_13 , а також доводяться обставини вчинення злочину за попередньою змовою;

Суд першої інстанції дав вірну оцінку доводам обвинуваченого ОСОБА_6 в частині недопустимості доказів показів свідка ОСОБА_13 на підставі ч.2 ст. 96 КПК України, зазначивши, що за приписам вказаної правової норми, доведення недостовірності показів свідка може мати місце, з метою підтвердження його нечесності. Разом з тим, отримані в судовому засіданні покази свідка ОСОБА_13 узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні показами потерпілого, інших свідків, дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження.

Свідок ОСОБА_21 в суді першої інстанції пояснила, що вона проживає в цивільному шлюбі з ОСОБА_14 . В день коли затримали її чоловіка, вона пішла до відділку міліції. ОСОБА_6 сказав, що її чоловік вчинив злочин, однак все можливо залагодити і це буде коштувати дві тисячі гривень. ОСОБА_14 дав ОСОБА_6 тисячу гривень та сказав, що треба ще стільки ж віддати. Після чого, ОСОБА_6 телефонував до ОСОБА_14 , приходив до них додому. ОСОБА_14 казав, що ОСОБА_6 вимагає у нього решту грошей.

Слід також зазначити, що судом першої інстанції допитані свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , показання яких узгоджуються між собою та поясненнями потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_21 , та є послідовними і повністю підтверджують встановлені судом обставини вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 злочину, будь яких суперечностей в показах даних свідків не встановлено.

Допитані в судовому засіданні апеляційної інстанції в якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 підтвердили знайомство обвинуваченого ОСОБА_6 із потерпілим ОСОБА_14 , разом з тим по обсставинам кримінального провадження вони нічого не змогли пояснити.

Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України також підтверджується всебічно дослідженими зібраними в кримінальному провадженні доказами.

Так, згідно витягу з кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000039 від 7.02.2013року ОСОБА_14 подав заяву про вчинення відносно нього кримінального правопорушення працівниками Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області ( а.с. 27, т.2).
Заяву ОСОБА_14 про вчинення відносно нього кримінального правопорушення містить відомості що кошти з нього вимагали працівники міліції ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , а також зазначено про отримання ОСОБА_6 коштів в сумі 1000 грн. 30.12.2012 року ( а.с. 28, т.2).

Як вірно зазначив суд першої інстанції, досліджені матеріали кримінального провадження № 0000266 за фактом крадіжки майна з кафе «Шашлична» СТ Зустріч, смт. Шпиків, підтверджують, що 30.12.2012 року, ст. ДІМ Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_6 проводив допити свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_14 , ОСОБА_25 (а.с.38-62, т.2).

Також судом у вироку наведено спростування доводів обвинуваченого ОСОБА_6 щодо непричетності його до вчинення злочину та недопустимості доказів у справі, в тому числі незаконності вироку суду стосовно ОСОБА_13 , показів останнього щодо обставин правопорушення

Дослідивши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення вірними, такими, що підтверджуються належними доказами, яким суд дав обґрунтовану та об`єктивну оцінку.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду кримінального провадження.

Також відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора, в якій стоїть питання про скасування вироку суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання через його м`якість.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, згідно положень п. 2, 3 ч. 1 ст. 65 КК України та п.п. 1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" від 24 жовтня 2003 року № 7, при призначенні покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 190 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, віднесене до категорії середньої тяжкості.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості покарання є необґрунтованими та непереконливими.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження і вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , суд навів докази, дав їм відповідну оцінку і мотивував свої висновки стосовно злочину за який його засуджено.

Обставин, які б свідчили про підвищену суспільну небезпечність ОСОБА_6 , як на тому наполягає прокурор, апеляційний суд не знаходить. Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Разом з тим слід зазначити, що судом першої інстанції при призначенні показання обвинуваченому ОСОБА_6 враховано, що останній за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, має на утриманні малолітню дитину, тому обґрунтовано дійшов до висновку, що виправлення та перевиховання і попередження нових злочинів обвинуваченого можливе у виді штрафу.

Доводи прокурора щодо м`якості призначеного обвинуваченому покарання є безпідставними, оскільки вирок суду в цій частині, всупереч тверджень апеляційної скарги, ґрунтується на вимогах ст.ст. 50, 52, 54, 65 КК України і підстав для його скасування в цій частині суд не вбачає.

Основне покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у виді штрафу, призначене судом першої інстанції, на думку апеляційного суду, є необхідним та достатнім для його виправлення і перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів.

Твердження прокурора викладені в апеляційній скарзі про призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади пов`язані із виконанням адміністративно-розпорядчих функцій у правоохоронних органах України строком на 2 роки не може бути задоволено, оскільки не ґрунтується на вимогах закону про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті Особливої частини КК України за умови, що з урахуванням характеру злочину, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Враховуючи, що прокурор в ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції змінив обвинувачення, виключивши з обвинувального акту ст. 364 ч. 1 КК України, тобто вчинення ОСОБА_6 злочину за посадою та у зв`язку із зайняттям певною діяльністю, підстав для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади пов`язані із виконанням адміністративно-розпорядчих функцій у правоохоронних органах України по кримінальному правопорушенню за ч. 2 ст. 190 КК України, яке не відноситься до злочинів у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг підстав немає.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст. 190 КК України залишити без змін.

Відповідно до ч.2 ст. 532 КПК України, судове рішення апеляційної інстанції набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Згідно з оригіналом: