Справа № 357/2791/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/742/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 54 20.09.2018
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі головуючого - судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_10 ,

провівши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційний розгляд за апеляційними скаргами прокурорів Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_5 і ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2018 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква, Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано невинуватим та виправдано за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.382 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Згідно із сформульованим в обвинувальному акті зміненим обвинуваченням, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного перешкоджання у виконанні судових рішень, що набрали законної сили, вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам і свободам громадян та державним інтересам, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.382 КК України (в редакції Закону № 2453-VI від 07 липня 2010 року), за наступних обставин.

ОСОБА_7 , працюючи на посаді начальника районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, згідно із наказом голови Державної виконавчої служби України № 791/к від 19.10.2012, умисно, діючи всупереч інтересам служби, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, використовуючи своє службове становище, умисно перешкоджав у виконанні судових рішень, які набрали законної сили, винесених на користь ОСОБА_9 , а саме: постанови Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2012 року у справі №2а-5794/12/1070 та постанови Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2013 року у справі №810/4362/13-а, внаслідок чого було спричинено істотну шкоду нематеріального характеру державним інтересам у вигляді підриву авторитету органів державної виконавчої служби, формування у свідомості громадян недовіри до цієї служби та впевненості у можливості здійснення працівниками державної виконавчої служби своїх повноважень з порушенням чинного законодавства, а також заподіяно істотну шкоду охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, а саме: незаконного перебування автомобіля марки «Мазда», модель 3, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належного ОСОБА_9 , під арештом протягом часу з 06 червня 2013року до 28 жовтня 2014 року, а також незаконного перебування даного автомобіля в розшуку з 06 червня 2013 року до 15 січня 2015 року, в результаті чого ОСОБА_9 був обмежений у праві на вільне користування та розпорядження належним йому на праві власності майном - автомобілем марки «Мазда», модель 3, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 92 217,87 грн, що у 100 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян та є істотною шкодою, через незаконне накладення на нього арешту та оголошення в розшук.

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2018 року ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, за недоведеністю, що в його діях є склад даного злочину.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що наданих стороною обвинувачення доказів недостатньо, щоб зробити беззаперечний висновок поза розумним сумнівом про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, а також не надано доказів щодо заподіяння та розміру завданої злочином шкоди, що є обов`язковою умовою доказування, так як безпосередньо впливає на кваліфікацію дій особи.

Зокрема, суд першої інстанції надав оцінку постанові державного виконавця ОСОБА_12 від 18 червня 2010 року про стягнення з боржника ОСОБА_9 виконавчого збору в розмірі 9221 гривень 78 копійок, винесеній у виконавчому провадженні № 19622633, та встановив, що вказана постанова є законною та обґрунтованою, при цьому, при виконанні вказаного виконавчого провадження державний виконавець застосовувала усі можливі заходи примусового виконання, а тому боржник ОСОБА_9 на законних підставах зобов`язаний був сплатити судовий збір. Також, судом першої інстанції встановлено, що постанова Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2012 року була виконана в повному обсязі 06 червня 2013 року державним виконавцем ОСОБА_13 , а в цей час ОСОБА_7 взагалі перебував у відпустці та не давав державному виконавцю вказівок про відкриття нового провадження щодо залишення в розшуку автомобіля «Мазда», належного ОСОБА_9 . Вказані дії державним виконавцем ОСОБА_13 були вчинені на підставі ч.7 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» щодо стягнення виконавчого збору, оскільки окружний суд своєю постановою не скасував постанову державного виконавця ОСОБА_14 про стягнення з ОСОБА_9 виконавчого збору в сумі 9221,78 гривень. Саме ОСОБА_13 на виконання вимог зазначених норм законодавства України, виділила постанову державного виконавця ОСОБА_14 від 18 червня 2010 року про стягнення з ОСОБА_9 виконавчого збору, в окреме провадження, винесла постанову про арешт майна боржника та оголосила заборону його відчуження. При цьому, державний виконавець ОСОБА_13 помилково внесла відомості про накладення арешту не на все майно боржника, а на транспортний засіб боржника легковий автомобіль «Мазда».

Суд першої інстанції зазначив, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_15 не підтвердили суду, що ОСОБА_7 як їх начальник вчиняв відносно них будь-які умисні дії по вказаному виконавчому провадженню для перешкоджання його виконання, хоча підтвердили, що могли звертатися до нього як до керівника за певними порадами по виконавчих провадженнях.

Також, суд першої інстанції зазначив, що постанова Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2013 року була виконана державним виконавцем ОСОБА_13 19 листопада 2013 року відповідно до виконавчого листа окружного адміністративного суду від 13 листопада 2013 року, шляхом винесення постанови про скасування виконавчого провадження №38707854 від 06 червня 2013 року, на час виконання вказаної постанови суду ОСОБА_7 перебував у відпустці. Далі, суд указав, що оскільки в постанові окружного суду не було вказано, яку саме постанову державного виконавця слід скасувати, ОСОБА_9 звернувся до суду за роз`ясненням рішення. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2014 року було роз`яснено, що скасуванню підлягає постанова державного виконавця у виконавчому провадженні №38707854 від 06 червня 2013 року. Тобто, постанова державного виконавця ОСОБА_14 від 18 червня 2010 року у виконавчому провадженні №19622633 про стягнення з ОСОБА_9 виконавчого збору в сумі 9221,78 гривень залишилась у силі. Саме тому, за висновком суду першої інстанції, 19 листопада 2013 року державний виконавець ОСОБА_13 самостійно винесла постанову про відкриття нового виконавчого провадження №41292163 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_9 відповідно до постанови державного виконавця ОСОБА_14 від 18 червня 2010 року у виконавчому провадженні №41292163. Як указує суд у вироку, в судовому засіданні ОСОБА_13 пояснила, що вона вважала, що діє в рамках закону, який не надавав їй права самостійно звільнити ОСОБА_9 від сплати виконавчого збору.
Крім того, на переконання суду першої інстанції, причиною тяганини по вказаному виконавчому провадженню стали незаконні дії довірених осіб ПАТ «Укрсоцбанк» при зверненні із заявами про відкликання виконавчого напису про реалізацію заставного майна боржника ОСОБА_9 , а тому дії саме цих службових осіб, які протягом майже двох років не спромоглися надати виконавчій службі належні документи для закриття виконавчого провадження, боржнику ОСОБА_9 слід було оскаржувати до суду. При цьому, суд першої інстанції вважає, що службові особи Білоцерківського райвідділу ДВС в даних випадках діяли виключно у відповідності до п. 2.11.4 Інструкції з організації примусового виконання, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5, відмовляючи у виконанні неналежно оформлених заяв про повернення виконавчого документа стягувачеві. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що сплата ОСОБА_9 боргу в 2014 році ще раз підтверджує, що підстав для закриття виконавчого провадження в 2011-2013 роках не було, і що звільнення боржника від сплати виконавчого збору було помилковим.

Таким чином, на переконання суду першої інстанції, постанови Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2012 року та від 16 вересня 2013 року, а також окрема ухвала окружного суду, хоч і вказують на порушення певних прав ОСОБА_9 , проте не є доказом вчинення саме обвинуваченим ОСОБА_7 умисного злочину, передбаченого ч.3 ст.382 КК України.

Не погоджуючись із вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2018 року, апеляційні скарги на нього подали прокурори Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області та потерпілий ОСОБА_9 .

У своїй апеляційній скарзі прокурори просять скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2018 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 , та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк три роки. Підставами для скасування оскаржуваного вироку прокурори зазначають невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, прокурори вказують про те, що судом першої інстанції взагалі не надано оцінки та не враховано показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_16 відповідно до яких всі дії та процесуальні рішення, які приймались у виконавчих провадженнях, де боржником виступав ОСОБА_9 , робились за прямої вказівки обвинуваченого ОСОБА_7 . Також, за твердженням прокурорів, судом першої інстанції повністю відкинуто показання свідка ОСОБА_15 , відповідно до яких всі дії та процесуальні рішення, які приймались у районному відділі державної виконавчої служби, погоджувались із його керівником ОСОБА_7 . На переконання прокурорів, вказані показання потерпілого та свідків є належними та допустимими, а в сукупності з іншими доказами, дослідженими в ході судового розгляду, свідчать про винуватість ОСОБА_7 .

Крім того, апелянти стверджують, що суд першої інстанції взагалі не надав жодної правової оцінки та не зазначив у судовому рішенні наданих в судовому засіданні показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 .

Також, як указують прокурори, судом взагалі не надано оцінки окремій ухвалі Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року, постановленій у справі №810/5107/14, ухвалі Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2014 року, постановленій у справі №810/4362/13-а, постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року, прийнятій у справі №810/5107/14, при цьому, у вироку суду будь-які відомості про вказані докази відсутні. Прокурори вказують, що зазначеними рішеннями встановлено, що впродовж тривалого періоду часу посадові особи районного відділу Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції систематично вчиняли протиправні дії та приймали рішення, спрямовані на обмеження прав ОСОБА_9 щодо вільного користування та розпорядження належного йому майна шляхом накладення арешту на це майно, а також чинили бездіяльність, що виразилась у невжитті заходів для припинення арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання, таких як оголошення у розшук та затримання автомобіля.

Прокурори зазначають, що судом першої інстанції взагалі не надано оцінки постанові про результати перевірки виконавчого провадження від 05 серпня 2014 року, винесеної ОСОБА_7 , відповідно до якої останній наклав новий арешт на майно боржника ОСОБА_9 та оголосив заборону на його відчуження в межах суми стягнення при виконанні постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 18 червня 2010 року. Прокурори вказують, що зазначена постанова була винесена ОСОБА_7 після надходження до відділу державної виконавчої служби постанови Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2012 року у справі №2а-5794/12/1070 та постанови Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2013 року у справі №810/4362/13-а, які набрали законної сили та про зміст яких було відомо ОСОБА_7 , що свідчить про наявність у ОСОБА_7 прямого умислу на перешкоджання виконання вказаних рішень шляхом безпідставного накладення арешту на майно боржника.

За твердженням прокурорів, судом першої інстанції не надано оцінки доказам, наданим стороною захисту, а саме наказу Головного управління юстиції у Київській області від 14 травня 2013 року №408/4 та довідки, виданої головним бухгалтером ТММТ «Супутник» від 28 березня 2016 року №1, відповідно до яких в період з 27 травня по 29 червня 2013 року ОСОБА_7 перебував у додатковій оплачуваній відпустці, з них з 02 червня 2013 року по 08 червня 2013 року за кордоном. При цьому, як вказують прокурори, суд залишив поза увагою листи від 06 червня 2013 року №4966 та №4967, підписані начальником районного ВДВС Білоцерківського МРУЮ ОСОБА_7 , якими направлялися, в тому числі і ОСОБА_9 , постанова про відкриття виконавчого провадження від 06 червня 2013 року з приводу стягнення з ОСОБА_9 виконавчого збору та постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06 червня 2013 року, винесені державним виконавцем ОСОБА_13 .

Крім того, апелянти вказують, що у своєму рішенні суд першої інстанції посилається на нормативно-правові акти, які ще не були прийняті на момент вчинення ОСОБА_7 відповідних дій. Зокрема, суд зазначив, що службові особи Білоцерківського ВДВС, відмовляючи у виконанні неналежно оформлених заяв представників ПАТ «Укрсоцбанк» про повернення виконавчого документа стягувачеві, боржником за яким був ОСОБА_9 , діяли виключно у відповідності до п. 2.11.4 Інструкції з організації примусового виконання, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5, хоча вказана інструкція була прийнята лише через рік після надходження цих заяв до відділу державної виконавчої служби.

На переконання прокурорів, не відповідають фактичним обставинам справи і висновки суду про відсутність доказів заподіяння та розміру шкоди, оскільки вказана сума підтверджується виконавчим написом від 11 травня 2010 року, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_21 про стягнення з ОСОБА_9 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» боргу в сумі 92217, 87 гривень за рахунок коштів, отриманих від реалізації заставленого майна транспортного засобу Мазда 3. Окрім того, прокурори вказують, що в диспозиції ч.3 ст.382 КК України не зазначено, що обов`язковою умовою вказаного злочину є заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам і свободам громадян, так як зазначена вимога є однією з факультативних умов, за яких настає склад вказаного злочину.

Крім того, за твердженням прокурорів, зі змісту вироку не зрозуміло, на Закон України «Про виконавче провадження» в якій редакції посилається суд першої інстанції.

Також, на переконання прокурорів, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, прокурором в ході судового розгляду справи 25 серпня 2016 року було заявлене клопотання про відсторонення обвинуваченого ОСОБА_7 від посади, яке, всупереч вимог ст.156 КПК України, було повернуте головуючим прокурору лише 11 жовтня 2016 року. Крім того, після зміни прокурором обвинувачення 06 лютого 2018 року, в наступному судовому засіданні, яке відбулося 30 березня 2018 року, суд, всупереч вимог ст.338 КПК України, не роз`яснив потерпілому його право підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі та не з`ясував думку потерпілого щодо зміненого обвинувачення. Також, прокурори вказують, що під час допиту потерпілого ОСОБА_9 18 травня 2018 року, суд, в порушення вимог ст.353 КПК України, не з`ясував у яких стосунках перебуває потерпілий з обвинуваченим та не повідомив потерпілого про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Прокурори зазначають, що всупереч вимог ст.352 КПК України, головуючим під час допиту свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 не було з`ясовано, чи отримали свідки пам`ятку про права та обов`язки свідка, чи зрозумілі вони їм, не з`ясувано чи не відмовляються свідки від давання показань та не попереджено їх про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, не з`ясовано стосунки свідків із потерпілим та обвинуваченим. Крім того, прокурори вказують, що судом, всупереч ст.100 КПК України, у вироку не вирішено долю речових доказів, а саме копій документів виконавчих проваджень.

Також, прокурори вказують на допущення судом першої інстанції у вироку суперечності, а саме встановлення тієї обставини, що постанова окружного суду була виконана державним виконавцем ОСОБА_13 в повному обсязі мало бути підставою для встановлення судом відсутності події злочину, натомість, суд встановив відсутність в діянні ОСОБА_7 складу злочину.

Таким чином, на переконання прокурорів, висновки суду першої інстанції є надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, що вплинуло на вирішення питання про винуватість ОСОБА_7 , оскільки суд взагалі не навів та не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

У поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2018 року щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити нове правосудне рішення у справі. Підставами для скасування вироку суду потерпілий зазначає невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги потерпілий стверджує, що судом першої інстанції безпідставно не надано оцінки його показанням, а також рішенням адміністративних судів та касаційного суду, де вказано, що особиста протиправна бездіяльність ОСОБА_7 мала місце, крім того, судом першої інстанції перекручено хронологію подій.

За твердженням апелянта, судом не надано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_13 щодо спонукання її ОСОБА_7 на відкриття провадження про стягнення судового збору та маніпуляцій з державним реєстром, а саме винесення постанов іншими датами. Крім того, потерпілий вважає, що підписавши супровідний лист до постанови від 06 червня 2013 року у виконавчому провадженні № 38707854, ОСОБА_7 також несе відповідальність за відкриття цього виконавчого провадження. До того ж, як вказує потерпілий, судом не надано оцінки тій обставині, що ОСОБА_7 в цей час перебував за кордоном.

Також, на переконання потерпілого, судом першої інстанції не надано належної оцінки тій обставині, що до теперішнього часу ОСОБА_7 не виконана постанова Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2013 року щодо скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 38707854 про стягнення виконавчого збору, незважаючи на те, що своєю ухвалою від 03 березня 2014 року Київський окружний адміністративний суд зобов`язав його особисто виконати вказану постанову.

Потерпілий вказує, що судом першої інстанції безпідставно не надано оцінки тому факту, що Київський окружний адміністративний суд своїми рішеннями від 20 серпня 2014 року та від 11 серпня 2015 року повторно визнав постанову про стягнення виконавчого збору від 18 червня 2010 року протиправною та незаконною. Потерпілий вважає, що за три роки ОСОБА_7 повинен був сам скасувати цю постанову, однак не скасував, хоча і перевіряв виконавче провадження, про що свідчить постанова про перевірку від 05 серпня 2014 року.

На переконання потерпілого, про умисел ОСОБА_7 на вчинення інкримінованого йому злочину свідчить також та обставина, що на основі постанови від 18 червня 2010 року про стягнення виконавчого збору ОСОБА_7 19 листопада 2013 року відкрив нове виконавче провадження №41292163, тобто, з одних і тих же підстав було відкрито два виконавчих провадження, які є одночасно діючими. Як стверджує потерпілий, ОСОБА_7 ввів в оману Київський окружний адміністративний суд, надавши звіт про виконання рішення суду від 16 вересня 2013 року, що не відповідає дійсності оскільки фактично він його не виконав, що також залишилось поза увагою суду першої інстанції. На підтвердження своїх доводів потерпілий вказує, що 27 березня 2018 року його автомобіль був затриманий поліцією, так як він до цього часу є в базі даних за виконавчими написами державної виконавчої служби, підписаними особисто ОСОБА_7 . Потерпілий зазначає, що докази на підтвердження вказаної події ним були надані до суду першої інстанції, однак не отримали будь - якої оцінки судом.

Як вказує апелянт, суд першої інстанції взагалі не надав оцінки окремій ухвалі Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року та постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року.

Потерпілий зазначає, що наявність порушень законодавства під час здійснення виконавчих проваджень у діях ОСОБА_7 та ОСОБА_13 було встановлено і Міністерством юстиції України, про що свідчить лист від 30 жовтня 2015 року №16259-0-32-15/20.4, надісланий у відповідь на окрему ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року.

Таким чином, на переконання потерпілого ОСОБА_9 , суд першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 не дотримався вимог кримінального процесуального закону, а саме не здійснив належної перевірки та оцінки доказів у їх сукупності, та прийшов до передчасного висновку про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Не погоджуючись із поданими апеляційними скаргами, захисник обвинуваченого подала на них заперечення, в яких, наводячи відповідні обґрунтування, вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а подані апеляційні скарги - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурорів, один з яких підтримав апеляційну скаргу прокурорів та потерпілого, а інший, підтримавши частково апеляційні скарги, просив скасувати оскаржуваний вирок та призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції, доводи потерпілого, який підтримав подані апеляційні скарги, доводи обвинуваченого та захисника, які заперечили проти апеляційних скарг, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, допитавши свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_15 , провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону.

Згідно із п.1 ч.3 ст.374 КПК України, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються, в тому числі, формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Однак, суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених норм кримінального процесуального закону не дотримався, що призвело до прийняття судового рішення, сумнівного з точки зору його відповідності вимогам ст.370 КПК України.

Як вбачається із вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2018 року, ухваленого відносно ОСОБА_7 , під час судового розгляду судом першої інстанції було досліджено ряд доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, зокрема, були досліджені матеріали виконавчих проваджень, постанови Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2012 року та від 16 вересня 2013 року, у перешкоджанні виконання яких обвинувачується ОСОБА_7 , а також допитані потерпілий ОСОБА_9 та свідки обвинувачення ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 .

Разом із тим, судом першої інстанції не надано жодної оцінки зазначеним доказам та, всупереч вимогам ч.3 ст.374 КПК України, не зазначено мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, в тому числі і показання свідків та потерпілого, які взагалі не наведені у мотивувальній частині оскаржуваного вироку.

При цьому, допитана в ході апеляційного розгляду свідок ОСОБА_16 надала показання про те, що саме начальником РВ ДВС Білоцерківського МРУЮ ОСОБА_7 їй надавалися вказівки щодо порядку виконання постанов Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2012 року та від 16 вересня 2013 року у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_9 боргу на користь АКБ «Укрсоцбанк» та виконавчого збору, а також вказівки щодо відкриття нових виконавчих проваджень щодо стягнення з нього виконавчого збору та накладення арешту на майно ОСОБА_9 , що свідчить про формальне виконання зазначених вище судових рішень та подальше порушення законних прав потерпілого щодо володіння та розпорядження своїм майном. Більш того, свідок ОСОБА_16 зазначила, що рішення про відкриття виконавчих проваджень про стягнення з ОСОБА_9 судового збору, всупереч постановам Київського окружного адміністративного суду, приймалися нею за вказівкою ОСОБА_7 задніми числами, а деякі в період, коли вона була відсутня на роботі.

Зазначені показання свідка ОСОБА_16 в сукупності з іншими доказами, можуть свідчити про перешкоджання керівником РВ ДВС Білоцерківського МРУЮ ОСОБА_7 реальному виконанню постанов Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2012 року та від 16 вересня 2013 року.

Однак, відсутність оцінки судом першої інстанції досліджених доказів, які надала сторона обвинувачення, в тому числі і показань свідків, позбавляє можливості суд апеляційної інстанції зробити однозначний висновок щодо обґрунтованості чи необґрунтованості висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.382 КК України.

Відповідно до ст. 90 КПК України, рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.

Всупереч положень зазначеної норми кримінального процесуального закону, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку ставить під сумнів правильність висновків постанови Київського окружного адміністративного суду щодо безпідставності прийнятого РВ ДВС Білоцерківського МРУЮ рішення про стягнення з потерпілого ОСОБА_9 судового збору у розмірі 9221, 78 гривень, що є недопустимим (т.5, а.с. 140-141).

Вказані вище порушення вимог кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, є істотними, так як перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому доводи апеляційних скарг прокурорів та потерпілого підлягають ретельній перевірці під час нового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_7 судом першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2018 року, ухвалений відносно ОСОБА_7 скасувати.
Призначити новий розгляд кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, в суді першої інстанції в іншому складі суду.
Судді:

_______________ _________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4