Справа №591/5467/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/525/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2018 р. колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

представника цивільного відповідача ПАТ АСК «Омега» - ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 , потерпілої ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2018 року, відносно

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, громадянина України, українця, із середньою освітою, не одруженого, студента УАБС НБУ, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 , потерпілої ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_12 .

Так, прокурор не оспорюючи фактичних обставин справи та доведеності вини ОСОБА_12 у вчиненні злочину, просив вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням його права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Крім цього, просив задовольнити вимоги потерпілої ОСОБА_8 та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_12 по 150 000 грн. як на користь потерпілої так і на корить її сина ОСОБА_14 , а також наступні витрати зі страхової компанії «Омега» :

- по 7308 грн. на кожного (потерпілої ОСОБА_8 та її сина ОСОБА_14 ) моральної шкоди;

- 14616 грн. на користь потерпілої ОСОБА_8 матеріальної шкоди;

- 43848 грн. на користь ОСОБА_14 відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника.

Також, прокурор просив дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, процесуальні документи, в тому числі і ті, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_12 та матеріали цивільного позову. При цьому, з метою забезпечення цивільного позову потерпілої прокурор просив залишити арешт на автомобіль марки ВАЗ 2108, державний номерний знак НОМЕР_1 , накладений ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.07.2015 року.

Потерпіла ОСОБА_8 просила вирок суду скасувати в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_12 покарання, при цьому в іншій частині, а саме в частині стягнення на її користь витрат, потерпіла просила вирок суду змінити та стягнути їх наступним чином:

- 43848 грн. зі страхової компанії «Омега» на користь її сина ОСОБА_14 в якості відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника;

- 2743, 50 грн. зі страхової компанії «Омега» на її користь ОСОБА_8 , в якості відшкодування матеріальної шкоди;

- 150 000 грн. із обвинуваченого ОСОБА_12 на її користь ОСОБА_8 , в якості відшкодування моральної шкоди.

Обвинувачений ОСОБА_12 просив вирок суду скасувати та постановити новий, яким виправдати його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за недоведеністю вини у його вчиненні.

Крім цього просив дослідити наступні докази: протоколи слідчого експерименту за участі свідків та підозрюваного ОСОБА_12 , висновоки судово-автотехнічних експертиз та висновок комплексної судової авто - технічної експертизи та експертизи відеозапису.

Даним вироком ОСОБА_12 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням спеціального права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Згідно ст. 75 КК України ОСОБА_12 звільнено від відбування покарання у виді 3 років позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком в 2 роки.

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, по 50 000 грн. кожному.

Стягнуто з АСК «Омега» на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, по 7308 грн. кожному. В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь держави 3455,10 грн. судових витрат за проведення експертиз.

Скасовано накладений ухвалою слідчого судді від 15.07.2015 року арешт на автомобіль марки ВАЗ-2108, державний номерний знак НОМЕР_2 .В. та визначено повернути його законному власнику.

Так, на переконання прокурора суд призначив обвинуваченому ОСОБА_12 не виправдано м`яку міру покарання, оскільки визнані судом як пом`якшуючі покарання обставини відсутність в останнього судимостей, позитивна характеристика, навчання, а також часткове відшкодування завданих збитків, істотно не знижують ступінь небезпеки вчиненого злочину.

Між тим, суд не врахував того, що ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, вину в якому він, при наявності беззаперечних доказів, взагалі не визнав.

Крім цього, судом не врахована і думка потерпілої, яка разом із своїм представником підтримали прокурора та наполягали на призначенні останньому покарання у виді позбавлення волі.

З огляду на вказане, суд допустив не правильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та безпідставно звільнив обвинуваченого від призначеного покарання, на підставі ст. 75 КК України, з випробуванням.

Крім цього, приймаючи рішення про часткове задоволення цивільного позову потерпілої про стягнення моральної шкоди, суд належним чином його не мотивував. Так, цивільними відповідачами в даному кримінальному провадженні визнано як обвинуваченого ОСОБА_12 так і страхову компанію «Омега», з них потерпіла ОСОБА_8 просила стягнути відшкодування за матеріальну та моральну шкоду, а також шкоду, завдану втратою годувальника. На переконання прокурора, висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог потерпілої про відшкодування витрат на поховання померлого та відшкодування шкоди, завданою втратою годувальника, не відповідають фактичним обставинам справи.

Також, частково задовольняючи позов потерпілої, в порушення ч.4 ст. 174 КПК України, судом безпідставно було знято і накладений на автомобіль марки ВАЗ-2108, державний номерний знак НОМЕР_1 , арешт, оскільки тим самим, судом фактично нівельовано його завдання, щодо запобігання можливості його відчуження.

Потерпіла не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого, теж наголошувала на призначенні йому судом не виправдано м`якої міри покарання, вважаючи, що суд не врахував як її думки так і думки її представника про необхідність призначення ОСОБА_12 покарання у виді позбавлення волі, без застосування відносно нього вимог ст. 75 КК України.

Потерпіла переконана, що не визнаючи свою вину, ОСОБА_12 не відноситься до своєї поведінки критично та не розкаюється у вчиненому. Крім цього, судом як пом`якшуючу покарання обставину, визнано часткове відшкодування обвинуваченим завданих збитків, однак її сума в 10 000 грн. в порівнянні із наслідками смертю чоловіка та батька, є занадто мізерною, а тому її не слід було визнавати такою, що здатна пом`якшити покарання. Не відносяться до таких і інші, визнані судом обставини, зокрема навчання обвинуваченого, позитивна характеристика та відсутність судимостей, оскільки вони виступають як характеризуючі особу обвинуваченого дані. З огляду на викладене, потерпіла просила вирок суду в частині призначення обвинуваченому покарання скасувати, призначивши ОСОБА_12 покарання у виді позбавлення волі, з відбуванням його реально, без випробування.

В іншій частині, відшкодування завданих їй збитків, потерпіла просила вирок суду змінити, оскільки вважає, що призначений судом розмір стягнення з ОСОБА_12 моральної шкоди по 50 000 грн. на кожного її та сина, в порівнянні з перенесеними хвилюваннями, стражданнями та порушенням життєвого устрою, є не виправдано малим. Потерпіла та її син втратили чоловіка та батька, була порушена цілісність їхньої родини, вони змушені докладати додаткових зусиль до організації свого життя, більше того, ніщо не може замінити їм втрату рідної людини.

Також, потерпіла стверджує, що покійний ОСОБА_15 виступав в родині за годувальника, однак суд, відмовив малолітньому сину загиблого - ОСОБА_16 у відшкодуванні шкоди завданої втратою годувальника, мотивуючи це відсутністю доказів того, що покійний дійсно утримував свою сім`ю. З таким висновком потерпіла не згодна, оскільки ст. 1200 ЦК України дає малолітнім дітям потерпілого право на відшкодування шкоди завданої їм його смертю, при цьому не вимагаючи жодного підтвердження такого утримання.

Також, суд безпідставно відмовив і у задоволенні позову щодо відшкодування витрат на поховання загиблого, оскільки всі квитанції та грошові чеки були надані нею (потерпілою) страховій компанії, їх сума складала 2743,50 грн. та вона частково була визнана останньою. Однак, суд, не зважаючи на вказані обставини, безпідставно відмовив у їх задоволенні.

Обвинувачений стверджує про те, що наведені у вироку судом докази не доводять його вини у вчиненому злочині.

Так, судом залишено поза увагою наступне. Зокрема, відповідно до пояснень свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 в момент ДТП вони рухались по тротуару, в тому ж напрямку що і потерпілий та інший свідок ОСОБА_19 . При цьому, останній стверджував про те, що рухався праворуч від потерпілого, на розділовій лінії дороги він ( ОСОБА_19 ) зупинився, тоді як потерпілий різко змінив швидкість руху та почав перебігати дорогу. Вказані пояснення узгоджуються з протоколом слідчого експерименту за участю вказаного свідка.

Між тим, обвинувачений загострює свою увагу і на тому, що використаний в ході проведення експертиз (№ 12720 від 07.06.2016 року (а.с. 10-11) момент виникнення небезпеки для нього, як водія, в 75 м. є безпідставним, оскільки таку відстань було визначено виключно на припущеннях слідчого та показах свідка ОСОБА_12 які взагалі є нечіткими, оскільки той так і не зміг пояснити де перебували в момент ДТП два силуети зліва по напрямку його руху на проїжджій частині чи на тротуарі, що є суттєвим. Більше того, такими силуетами могли бути і свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , а не потерпілий зі свідком ОСОБА_19 . Крім цього, допитаний судом експерт ОСОБА_20 чітко та однозначно пояснив про те, що перебування пішохода на тротуарі не можна, згідно існуючих методик проведення судових автотехнічних експертиз, вважати моментом виникнення небезпеки для водія. Крім цього, в ході проведення комплексної автотехнічної експертизи та експертизи відео та аудіо запису № 8107/8544 від 07.10.2016 року взагалі не було досліджено того, що на момент виникнення небезпеки могла вплинути і різка зміна руху пішохода ОСОБА_15 .

Також, апелянт переконаний і в тому, що не реагування ним, як на небезпеку, на двох силуетів, які знаходились за межами смуги його руху, не є порушенням, оскільки його увага в той час була прикута до автомобіля, який рухався йому на зустріч із ввімкненим світлом фар.

Крім цього, обвинувачений наголошує і на тому, що в ході слідчого експерименту, проведеного за його участю, 16.07.2016 року, обставини виявлення ним двох силуетів ліворуч, відносно дорожньої розмітки 1.3 за 75 м. до орієнтиру взагалі не перевірялися. Також, в ході вказаного експерименту 16.07.2016 року, він підтвердив лише час руху пішохода, тоді як інші обставин (місце, взаємне розташування автомобілів в момент виявлення, коли почав напружувати зір до рівня орієнтиру, коли відвів очі до рівня орієнтиру, роз`їзд із зустрічним транспортним засобом, місце де відчув удар, момент розташування автомобіля при виявленні пішохода) , як в попередньо проведеному за його участю слідчому експерименті 10.09.2015 року, вказати вже не зміг. З огляду на це, обвинувачений переконаний в тому, що суд зробив не вірні висновки про те, що він ніби то під час слідчого експерименту підтвердив інформацію про 75 м. до орієнтиру, така інформація надавалася ним тоді, коли він мав статус свідка, а не підозрюваного, і був попереджений про кримінальну відповідальність за надання неправдивих свідчень. Тому, протокол слідчого експерименту від 10.09.2015 року за участю його в якості свідка, взагалі слід визнати не допустимим доказом.

Як встановив суд першої інстанції, 13.07.2015 року приблизно о 21 год. 30 хв., ОСОБА_12 керуючи автомобілем ВАЗ-2108, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в м. Суми з боку вул.20 років Перемоги, по вул. Прокоф`єва, в районі буд.37, зі швидкістю не менше 67,3км/год, чим перевищив дозволену в населених пунктах швидкість руху, зневажив безпекою дорожнього руху, маючи об`єктивну можливість виявити небезпеку для руху, своєчасно не прийняв заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_15 , який в порушення п.п. 4.7, 4.8, 4.14 г ПДР України, перетинав проїзну частину вул. Прокоф`єва зліва направо відносно напрямку руху автомобіля поза пішохідним переходом.

У наслідок дорожньо-транспортної події потерпілий ОСОБА_15 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №631/411 від 25.09.2015 року, отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці події. Відповідно до висновку комплексної судово автотехнічної експертизи та експертизи відеозвукозапису № 8107/8544 від 07.10.2016, при керуванні автомобілем ВАЗ-2108, д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_12 порушив вимоги Правил дорожнього руху України (затверджених постановою КМ України від 10.10.01р. №1306, введених в дію з 1.01.2002) передбачених пунктами: п.12.3 У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п.12.4 У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.; Порушення п. 12.3 ПДР України допущеного водієм ОСОБА_12 знаходиться з прямому причинному зв`язку з подією ДТП і наслідками, що настали.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вимоги своєї апеляційної скарги підтримав частково, відмовившись лише від своїх доводів про безпідставне не застосування судом положень ст. 76 КК України, просив вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким обвинуваченому ОСОБА_12 призначити покарання у виді позбавлення волі, без звільнення його з випробуванням та з позбавленням його права керувати транспортними засобами, а також який просив задовольнити викладені в його скарзі суми до стягнення з обвинуваченого та страхової компанії на користь потерпілої та її сина та який підтримав апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 і заперечив проти апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_12 , думки потерпілої ОСОБА_8 та її представника адвоката ОСОБА_9 , які підтримали вимоги своєї апеляційної скарги та скарги прокурора і заперечили проти апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_12 , думку представника страхової компанії, яка частково визнала заявлені до неї вимоги апеляційних скарг прокурора та потерпілої, зокрема в частині відшкодування витрат на поховання загиблого (2743 грн.) та відшкодування матеріальної шкоди ( 14616,00 грн.), щодо витрат за втрату годувальника (43848,00 грн.) представник заперечила, думки обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_11 , які заперечили проти апеляційних скарг прокурора та потерпілої і підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого, просили вирок суду скасувати та виправдати ОСОБА_12 в інкримінованому йому злочині, дослідивши письмові докази, а саме протоколи слідчих експериментів за участю підозрюваного та свідків, та висновки судово-автотехнічних експертизи, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Так в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_12 не визнаючи свою вину у вчиненому зазначав, що дійсно 13.07.2015 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_21 який перетинав проїзну частину вул. Прокоф`єва зліва направо відносно напрямку руху автомобіля поза пішохідним переходом, однак вказаного пішохода він не бачив, пішохід вибіг зненацька, тому він не мав можливості уникнути зіткнення.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений висловлюючи незгоду з обвинувальним вироком відносно нього вже вказує нові обставини своєї непричетності до вчиненого.

Так обвинувачений обґрунтовує свої апеляційні вимоги тим, що досудове розслідування по даному кримінальному провадженню було проведено неповно та з процесуальними порушеннями. Зокрема, висновки судових автотехнічних експертиз, які взяті за основу обвинувального вироку, базуються на невірних та не підтверджених доказами вихідних даних.

Разом з тим, колегія суддів детально дослідивши такі доводи апеляційної скарги обвинуваченого вважає їх безпідставними і такими, що в повному обсязі спростовуються наявними в матеріалах провадження доказами.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, на обґрунтування висновку про винуватість ОСОБА_12 у вчинені злочину судом було враховано наступні докази.

Показання свідка ОСОБА_22 , який суду пояснив, що в день пригоди по вулиці Прокоф`єва, біля заправки АНП, бачив двох чоловіків які були в стані алкогольного сп`яніння, один був з велосипедом, вони перетинали проїзну частину поза пішохідним переходом, дійшовши до середини дороги чоловік з велосипедом зупинився, а другий побіг і майже добіг до правого краю проїзної частини, але його збив автомобіль, від удару чоловіка підкинуло і він впав на лобове скло і проїхав в такому положенні декілька метрів, потім упав на дорогу, автомобіль ударив пішохода правою фарою відносно до руху авто. Він бачив, що була розбита права фара у автомобіля і лобове скло. Автомобіль рухався приблизно 60 км/год., в період коли сталася пригода дощу не було, погода була ясна, вже потім пішов дощ, міського освітлення на мосту через річку немає. Від початку переходу чоловіків до місця пригоди транспортних засобів не було. В подальшому був здійснено виклик швидкої медичної допомоги і працівників поліції.

Свідок ОСОБА_18 , суду пояснила, що в день пригоди вони разом з ОСОБА_22 , прогулювалися по вулиці Прокоф`єва м. Суми в районі заправки АНП, вона бачила двох чоловіків які похитувались і переходили проїзну частину дороги, один був з велосипедом, потім вона почула писк гальмів і побачила як автомобіль збив одного з перехожих чоловіків удар прийшовся у праву сторону авто відносно його руху, потерпілий впав на авто потім на дорогу без ознак життя. В цей день було сухо, освітлення на мосту не було. Світло горіло на заправці «Аміс», вона бачила, що у автомобіля пошкоджена права фара, тобто з боку пасажирської сторони. Також суду пояснила, що була присутня на слідчому експерименті і давала аналогічні пояснення і відповідала на питання які їй задавали.

Свідок ОСОБА_19 , який суду пояснював те, що коли вони з потерпілим переходили дорогу зліва автомобілів не було, як не було їх і праворуч, вказана ділянка дороги в районі моста, сама по собі може приховувати автомобілі, так як має спуски і підйоми. Перехід дороги тривав 15-20 секунд. Вогні на заправці горіли яскраво. Він почув хлопок і побачив як потерпілого підкинуло і автомобіль проїхав гальмуючи, ще 20-30 метрів.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції цілком обґрунтовано покладені в основу вироку показання зазначених свідків, оскільки вони повністю узгоджуються з іншими доказами по справі.

Так, із дослідженого судом протоколу огляду місця дорожньо - транспортної пригоди від 13.07.2015 року з доданою до нього схемою, судом було встановлено те, що місцем пригоди є проїзна частина дороги в районі будинку № 37 що по вулиці Прокоф`єва м. Суми. За вказаним протоколом детально описані, розташування, автомобіля, трупа потерпілого, а також за наслідками пригоди складена схема дорожньо-транспортної пригоди, із зазначенням розмірів проїзної частини, розташування автомобіля ОСОБА_12 та шлях руху потерпілого, яку підписали водій ОСОБА_12 , слідчий та поняті. При цьому, жодних зауважень протокол не містить.

Не надано їх як і в ході судового розгляду справи судом першої інстанції так і в ході її апеляційного перегляду, що свідчить про згоду учасників кримінального провадження з вказаним протоколом , як з належним доказом. (а.с. 211 -214 т.1).

Крім цього, суд дослідив і доданий до вказаного протоколу додаток (фото таблиці) з якого вбачається, що труп потерпілого розташований на проїзній частині справа від автомобіля, яким в момент дорожньо-транспортної пригоди керував ОСОБА_12 (а.с. 201-202 т.1).

Також, судом враховано і висновок судово-медичної експертизи № 631/411 від 25.09.2015 року, відповідно до якої потерпілий ОСОБА_15 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер на місці пригоди (а.с. 203-205 т.1).

Також, висновком судової транспортно-трасологічної експертизи за № 84 від 14.08.2015 року визначено, що місце наїзду на пішохода знаходиться на лівій (другій) смузі напрямку руху автомобіля ВАЗ 2108, д.н. НОМЕР_1 (а.с.149-151 т. 1). Вказаний висновок експерта учасниками кримінального провадження не оспорюється, а його достовірність під сумнів не ставиться.

Крім цього, в основу свого вироку, на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_12 , суд поклав і ряд інших письмових доказів, які за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_12 , теж стали предметом повторного дослідження апеляційним судом, зокрема це :

- протокол слідчого експерименту з участю ОСОБА_12 і його захисника ОСОБА_11 від 16.07.2016 року (7, 11 т. 2) в якому викладено надані підозрюваним ОСОБА_12 пояснення, зокрема те, що 13.07.2015 року близько 21.30 год. він керував автомобілем ВАЗ 2108, д.н.з. НОМЕР_1 , і рухався зі швидкістю близько 60 км/год. по вул. Прокоф`єва з боку вул. Г.Кондратьєва. В районі будинку № 37 сталася ДТП наїзд на пішохода, який перетинав проїжджу частину дороги зліва на право в напрямку його руху. Після цього підозрюваному ОСОБА_12 було запропоновано на проїзній частині вказати розташування місця наїзду на пішохода, розташування його автомобіля під час руху, а також розташування зустрічного автомобіля, який як пояснив ОСОБА_12 , рухався йому на зустріч і з яким він розминався, після чого і помітив пішохода. Також, було запропоновано вказати місце де він розминувся із зустрічним автомобілем, після руху пішохода, на що підозрюваний ОСОБА_12 пояснив, що він вже показував на дорозі всі ці місця під час проведення слідчого експерименту з ним, який було проведено 10.09.2015 року. При цьому ОСОБА_12 пояснив, що він підтверджує місце розташування наїзду на пішохода, яке розташоване в 6.01 м. від правого бордюру і в 28.3 м. до рівня орієнтиру (електро опори обраної за орієнтир під час ОМП). Також, він підтвердив розташування місця виявлення пішоходів на середині дороги в 29.9 м. до рівня орієнтиру. Місце роз`їзду із зустрічним автомобілем на відстані 46.7 м. до рівня орієнтиру. Крім цього, ОСОБА_12 не зміг пояснити про темп переміщення пішохода, оскільки пройшло багато часу, однак він пояснив про те, що підтверджує надані ним раніше свідчення в ході слідчого експерименту від 10.09.2015 року.

- протокол слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_22 від 12.08.2015 року (а.с. 12-15 т. 2) згідно якого останній вказав на місце виходу пішоходів на проїзну частину (25.78 м. до орієнтиру та 24.1 м. від правого краю проїзної частини), відстань на якій пішоходи рухались один від одного (0.75 м.), місце знаходження автомобіля у момент виходу пішоходів (5.55 м. від правого краю проїзної частини та 123.9 м. до орієнтиру), місце знаходження автомобіля в момент гальмування (5.55 м. до правого краю та 81.9 м. до орієнтиру), місце знаходження пішоходів у цей момент (24.78 м. до орієнтиру та 4.7 м. до осьової лінії дорожньої розмітки), крім цього, коли автомобіль знаходився на відстані 5.55 м. до правого краю та 58.1 м. до орієнтиру, то пішоходи у цей час знаходилися на відстані 24.15 м. до орієнтиру та на лінії осьової розмітки 1.3. Також, свідок вказав, що швидкість руху автомобіля на момент виходу пішоходів на проїзну частину та на момент зменшення швидкості складала 65 км/год., швидкість автомобіля в момент наїзду складала 45-50 км/год. Крім цього, свідок вказав на місце наїзду, а також на відстань яку вони подолали сповільненим та швидким темпом. З врахуванням цього, було визначено і час за який пішоходи подолали вказані відстані та зокрема і сам загиблий. Крім цього, свідок вказував на те, що в момент ДТП працювало дорожнє освітлення, проїзна частина була суха. Між тим, даний експеримент проводився з врахуванням нанесених слідів гальмування та початку осипу.

- протокол слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_19 від 18.08.2015 року (а.с. 16-19 т. 2) відповідно до якого, останній вказав на місце виходу пішоходів на проїзну частину (22.5 м. від орієнтиру та 24.1 м. до правого краю), відстань між пішоходами (1.2 м.), відстань яку вони подолали спокійним та швидким темпом, відстань на якій він свідок, знаходився в момент пришвидшення руху загиблим, відстань яку подолав загиблий швидким темпом, місце наїзду на загиблого. З врахуванням викладеного було встановлено і час за який покійний подолав певну відстань повільним і швидким темпом. Про швидкість руху авто свідок вказати не зміг.

- протокол слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_18 від 12.08.2015 року (а.с. 20-23 т. 2) згідно, якого остання вказала на місце виходу пішоходів на проїзну частину (25.78 м. до орієнтиру, 24.1 м. до правого краю) відстань на якій пішоходи рухалися один від одного (0.75 м.), відстань яку, вона частково бачила, що вони подолали (5.45 м.). З урахуванням цього було визначено і час за який загиблий подолав вказану відстань. Крім цього, свідок вказала на місце наїзду (23.45 м. до орієнтиру та 5.95 м. до правого краю). Про швидкість авто вказати не змогла, оскільки авто до моменту наїзду не бачила. Дорожнє освітлення малося, проїзна частина була в сухому стані. Експеримент було проведено з врахуванням нанесених слідів гальмування.

Крім того, судом першої інстанції були враховані і проведені судово - авто технічні експертизи, що були проведені з врахуванням вказаних слідчих експериментів зі свідками та самим ОСОБА_12 , та які теж за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_12 повторно дослідились судом апеляційної інстанції.

З вказаних експертиз як суд першої інстанції так і апеляційний суд встановили те, що проведені експертні дослідження підтвердили швидкість руху автомобіля ВАЗ 2108, д.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_12 , 67,3 км/год., порушення ним п.12.3,12.4 і 12.9 (б) Правил Дорожнього Руху України, а також те, що водій ОСОБА_12 , мав технічну можливість уникнути пригоди шляхом виконання вимог вказаних пунктів правил.

Крім цього, в основу вироку судом було покладено і висновок комплексної судової автотехнічної експертизи за № 8107/8544 від 07.10.2016 року (а.с.153-167 т. 1) і додані до нього фото таблиці, які теж за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_12 в апеляційного суду стали повторним предметом дослідження.

Як вбачається з висновку зазначеної експертизи визначена експертом швидкість руху автомобіля, яким керував обвинувачений, склала 67,3 км/год. В даній дорожній ситуації водій автомобіля ВАЗ 2108, д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_12 повинен був діяти відповідно до вимог п.12,3, 12,4, 12,9 (б) Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації водій автомобіля ВАЗ 2108, д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_12 при встановленому експертним шляхом моменті виникнення небезпеки для його руху, мав технічну можливість уникнути пригоди шляхом зупинки автомобіля, до лінії руху пішохода ОСОБА_15 навіть як при розрахунковій швидкості експертом 67,3 км/год., так і при швидкості руху для населених пунктів 60 км/год., тобто мав можливість запобігти даної пригоди, шляхом виконання вимог п.12,3 Правил Дорожнього руху України.

Крім цього, судом першої інстанції в якості свідка був допитаний і експерт ОСОБА_20 , який суду пояснив, що відповідно до постанов органів досудового слідства він в рамках кримінального провадження за № 0004066 проводив автотехнічну експертизу, а потім і комплексну автотехнічну експертизу, висновки підтримує повністю. Відповідно до висновку вказаних експертиз, моментом виявлення небезпеки для водія були задані слідчим дані, відповідно до показів свідка ОСОБА_22 , ОСОБА_19 , а також водія ОСОБА_12 . Відповідно до вказаних даних був визначений момент виявлення небезпеки він складає 75 метрів до потерпілого, а також визначена експерементальним шляхом швидкість авто яка склала 67,3 км/год.

Між тим, враховуючи викладені обставини, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_12 , в частині того, що висновки вказаних експертиз зроблені не вірно, оскільки в них використовувалися дані, зокрема момент виникнення небезпеки для нього як водія в 75 м., які на його переконання, були надані експертам виключно з припущень слідчого та не чітких його ОСОБА_12 пояснень, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, як було встановлено апеляційним судом в ході вивчення звукозапису допиту експерта - свідка ОСОБА_20 , останній, між іншого, суду пояснив те, що висновки експертиз було зроблено як на підставі постанов слідчого так і з врахуванням даних, вказаних в слідчих експериментах зі свідками ОСОБА_22 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та самого обвинуваченого ОСОБА_12 . В основу висновків експерта було покладено темп руху пішоходів та швидкість автомобіля. При цьому, на запитання захисника чи було ними, як експертами, в ході проведення експертиз, встановлено момент виникнення для водія небезпеки в 75 м. та чи були вони ними використані при винесенні висновків, останній пояснив, що вказана відстань в 75 м. дійсно містилася в постанові слідчого, однак вона ними при самих розрахунках не враховувалась, а взяти була до уваги виключно для встановлення того факту, чи міг водій на вказаній відстані виявити силует пішохода. При цьому, в подальшому наголосив на тому, що навіть за відсутності цих даних, в тому числі і за відсутності слідчого експерименту з ОСОБА_12 , дані висновки можливо було зробити і за наявності слідчих експериментів проведених зі свідками, оскільки в них містяться всі необхідні дані для проведення експертиз.

Крім цього, захисником було поставлено експерту ОСОБА_20 і інше питання чи можна вважати різкі зміни руху пішохода моментом виникнення небезпеки для водія, на що той вказав, що такий момент виникає коли автомобіль знаходиться на відстані зупиночного шляху до лінії руху пішохода, а не в момент зміни його руху. На підтвердження своїх доводів експертом було оголошено зміст методичних рекомендацій щодо проведення експертиз.

Вказані пояснення експерта, які жодним чином не спростовані обвинуваченим та його захисником, на переконання колегії суддів, виступають на спростування вище викладених доводів апелянта.

Також, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, твердження апеляційної скарги обвинуваченого про те, що в своїх поясненнях він так і не зміг пояснити де саме він бачив двох силуетів на проїжджій частині чи на тротуарі, а також те, що ними могли бути взагалі свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , а не пішоходи які перетинали дорогу, а тому експертизи могли бути проведені не вірно, виходячи з такого.

Так, висновки експертів були зроблені не виключно на підставі його ОСОБА_12 пояснень, а і на підставі слідчих експериментів з трьома свідками ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які чітко вказали необхідні для проведення експертиз дані і прямо вказали про пішоходів на проїзній частині.

Більше того, як зазначалося вище, в основу висновків було покладено темп руху пішоходів та швидкість руху автомобіля. Вказане свідчить про те, що доводи апелянта в цій частині для винесення експертами висновків не відігравали імперативної ролі.

З тих же підстав, колегія суддів не може врахувати і доводи апелянта про те, що в ході проведення слідчого експерименту з його участю 16.07.2016 року, не перевірялися обставини щодо виявлення ним двох силуетів ліворуч.

Крім того, на запитання колегія суддів апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_12 повідомив, що про зазначені обставини, а саме два силуети на тротуарі він в ході досудового розслідування слідчому, а також при проведенні слідчого експерименту не повідомляв, а чому згадав про ці силуети більше ніж через два роки після події ДТП пояснити апеляційному суду не зміг. Тим більше, що в ході досудового розслідування обвинувачений користувався юридичною допомогою захисника.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає таку позицію обвинуваченого ОСОБА_12 нічим іншим, як способом ухилення від кримінальної відповідальності.

Також, апеляційний суд не може визнати такими, що впливають на результат висновків експертиз, та більше того їх спростовують, доводи апелянта про те, що протокол слідчого експерименту від 16.07.2016 року не містить відомості про вказане ним місце, взаємне розташування автомобілів в момент виявлення, коли почав напружувати зір до рівня орієнтиру, коли відвів очі до рівня орієнтиру, роз`їзд із зустрічним транспортним засобом, місце де відчув удар та момент розташування автомобіля при виявленні пішохода, оскільки відповідно до його змісту ОСОБА_12 було запропоновано на проїзній частині вказати розташування місця наїзду на пішохода, розташування його автомобіля під час руху, а також розташування зустрічного автомобіля, який як пояснив ОСОБА_12 , рухався йому на зустріч і з яким він розминався, після чого і помітив пішохода. Також, було запропоновано вказати місце де він розминувся із зустрічним автомобілем, після руху пішохода, на що підозрюваний ОСОБА_12 пояснив, що він вже показував на дорозі всі ці місця під час проведення слідчого експерименту з ним, який було проведено 10.09.2015 року. ОСОБА_12 пояснив, що він підтверджує місце розташування наїзду на пішохода, яке розташоване в 6.01 м. від правого бордюру і в 28.3 м. до рівня орієнтиру (електро опори обраної за орієнтир під час ОМП). При цьому, він підтвердив розташування місця виявлення пішоходів на середині дороги в 29.9 м. до рівня орієнтиру.

Разом з тим, протокол слідчого експерименту підписаний як ОСОБА_12 так і його захисником ОСОБА_11 , жодних зауважень, як до його змісту, так і вихідних даних зокрема «…відстань 75 м. до орієнтиру…» вони не мали. Необхідні дані для проведення експертиз, як зазначалося вище, були надані також і свідками кримінального правопорушення.

Щодо доводів апелянта про те, що суд зробив не вірні висновки про те, що він ніби то під час слідчого експерименту підтвердив інформацію про 75 м. до орієнтиру, при цьому не врахувавши того, що в той момент він перебував в якості свідка і був попереджений про кримінальну відповідальність, то їх колегія суддів теж не вважає такими, що впливають на законність оскаржуваного рішення. Оскільки між іншого суд виходив зі змісту протоколу слідчого експерименту та доданої до нього схеми ДТП, які підписані всіма учасниками кримінального провадження, в тому числі і ОСОБА_12 та його захисником ОСОБА_11 , які не мали до них жодних зауважень, в тому числі і до вихідних даних 75 м. до орієнтиру.

При цьому, в якості свідка, як стверджує ОСОБА_12 , він вже не перебував та мав статус підозрюваного, інший же протокол слідчого експерименту від 10.09.2015 року де ОСОБА_12 дійсно був свідком, матеріали кримінального провадження взагалі не містять, при винесенні відносно ОСОБА_12 обвинувального вироку суд цей протокол не враховував та не посилався на нього у своєму рішенні.

Також, колегія суддів не може погодитись і з твердженнями апелянта про те, що в ході проведення комплексної авто технічної експертизи та експертизи відео та аудіо запису № 8107/8544 від 07.10.2016 року експертом не було враховано того, що на момент виникнення небезпеки могла вплинути і різка зміна руху пішохода ОСОБА_15 , оскільки вони суперечать змісту вказаного висновку. Так, зі його змісту вбачається як експерт досліджував відеозапис з місця події та ним було встановлено те, що «…в момент часу «21:21:12» один із пішоходів зупиняється на проїзній частині, а інший продовжує рух та збільшує темп свого руху..». При цьому, експертом із наданого відеозапису не вдалося за можливе встановити конкретне розташування пішохода на проїзній частині відносно розподільчої смуги, зокрема з числовими значеннями, в момент збільшення темпу руху, через низьку якість відео та через перекриття самого місця зіткнення дорожніми знаками (а.с. 161 т. 1). Однак, експерт в ході винесення експертизи врахував вихідні дані, що були надані свідками та ОСОБА_12 в ході слідчих експериментів в яких дані обставини містяться.

Не вважає колегія суддів такими, що виключають вину ОСОБА_12 у вчиненому і його доводи про те, що, відповідно до пояснень експерта ОСОБА_20 , перебування пішохода на тротуарі не можна, згідно існуючих методик проведення судових авто технічних експертиз, вважати моментом виникнення небезпеки для водія, оскільки їх експерт надав на запитання захисника, яке було йому поставлене як варіант такої ситуації, при цьому, експерт наголосив на тому, що проведення експертизи було зроблено на підставі вихідних даних відповідно до яких пішоходи перебували на проїзній частині, а не на тротуарі. І крім того, як було зазначено вище, обвинувачений ОСОБА_12 в ході досудового розслідування не повідомляв про ці обставини (наявність пішоходів на тротуарі, яких він бачив) слідчого чи експерта, а загадав про них лише через два роки після ДТП.

Щодо тверджень ОСОБА_12 про те, що не реагування ним, як на небезпеку, на двох силуетів, які знаходились за межами смуги його руху, не є порушенням, оскільки його увага в той час була прикута до автомобіля, який рухався йому на зустріч із ввімкненим світлом фар, то їх колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до п. 12.3 ПДР України у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

При цьому, рухаючись на автомобілі, який є джерелом підвищеної небезпеки, водій беззаперечно повинен враховувати всю дорожню обстановку з метою не допущення порушення правил ПДР України.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини злочину, давши належну оцінку доказам у їх сукупності, визнавши їх належними та допустимими, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_12 в порушенні ПДР України, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження які потягли його смерть та вірно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України. Тому апеляційна скарга обвинуваченого, про його виправдання за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.286 КК України не підлягає до задоволення.

Разом з тим, вірно встановивши фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та вірно кваліфікувавши дії ОСОБА_12 , суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому не в повній мірі врахував вимоги ст. 65 КК України про загальні засади призначення покарання та на переконання колегії суддів, не виправдано звільнив його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, як про це обґрунтовано зазначають прокурор та потерпіла в своїх апеляційних скаргах.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_12 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, відсутність обтяжуючих покарання обставин, та наявність пом`якшуючих покарання обставин, зокрема відсутність в обвинуваченого судимостей, його позитивну характеристику, його навчання та часткове відшкодування завданих збитків та дійшов висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням його права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. Та з врахуванням всіх обставин справи та характеризуючих особу обвинуваченого даних суд дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_12 від призначеного покарання з випробуванням строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та запобігання вчиненню нею нових злочинів.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з кваліфікації злочинів, особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення, суд має належним чином мотивувати своє рішення, як це рекомендовано постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_12 від призначеного покарання з випробуванням, вказаних вимог закону не дотримався.

Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_12 вчинив тяжкий злочин із тяжкими наслідками смерть потерпілого, при цьому своєї вини не визнав взагалі, навіть під тиском беззаперечних на те доказів, не висловив свого жалю, не вибачився перед потерпілою дружиною загиблого, категорично стверджував про свою не винуватість. Вказане свідчить про відсутність в особи щирого каяття та засудження своїх дій, хоч і вони і не носять умисного характеру, однак, порушення ним, як водієм ПДР України, призвело до тяжких та незворотних наслідків. Відсутність у ОСОБА_12 бажання усвідомити значущість вчиненого ним злочину, на переконання колегії суддів, виступає перешкодою у його подальшому виправленні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із доводами апеляційних скарг потерпілої та прокурора в частині безпідставного звільнення обвинуваченого ОСОБА_12 від призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Таким чином, вирок Зарічного районного суду міста Суми від 21 лютого 2018 року відносно ОСОБА_12 підлягає скасуванню в частині призначення покарання, та ухваленню в цій частині нового вироку, яким вважати ОСОБА_12 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, які слід відбувати реально з позбавленням його права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

З огляду на викладене, апеляційні скарги прокурора та потерпілої в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_12 покарання підлягають частковому задоволенню.

Щодо доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілої в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_12 на користь потерпілої та її сина моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до оскаржуваного вироку суду, вказаний цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 судом було задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_12 на її користь та на користь її сина ОСОБА_14 по 50 000 грн. на кожного моральної шкоди. В апеляційній скарзі потерпіла просила збільшити розмір моральної шкоди на її користь до 150 000грн.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Однак, зазначені вимоги закону судом першої інстанції у повній мірі не дотримані. Так, при визначенні розміру моральної шкоди суд усупереч вимогам ст. 1167 ЦК України не в повній мірі врахував характер вчиненого ОСОБА_12 кримінального правопорушення та характер страждань потерпілої ОСОБА_8 пов`язаних із загибеллю її чоловіка та батька її малолітнього сина, а також тривалість їх фізичних і моральних страждань, настання негативних змін у їх житті. У вироку не наведено переконливих мотивів прийнятого рішення про стягнення на користь ОСОБА_8 та її сина ОСОБА_14 саме по 50 000 грн., хоча потерпіла заявила позов на відшкодування їй моральної шкоди в значно більшому розмірі (по 150 000 грн. на кожного).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність збільшення розміру стягнутої на користь потерпілої моральної шкоди до 90 000 грн. оскільки саме така сума моральної шкоди буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості, і таке збільшення розміру моральної шкоди не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Щодо вимог апеляційної скарги прокурора про стягнення із страхової компанії на користь потерпілої та її сина по 7308 грн. на кожного моральної шкоди, то їх колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вимоги цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 в цій частині судом вже було задоволено.

Щодо вимог апеляційних скарг прокурора та потерпілої про стягнення зі страхової компанії на користь останньої матеріальної шкоди (витрат на поховання), то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви потерпілої ОСОБА_8 , остання просила суд стягнути із страхової компанії 14 616,00 грн. матеріальної шкоди (а.с. 25).

Відповідно до наявних письмових пояснень страхової компанії, та частково визнала вимоги потерпілої ОСОБА_8 та була готова сплатити на її користь із заявлених нею 14 616 грн. лише 2743,50 грн. витрат на поховання (а.с. 62 т.1). В ході апеляційного розгляду представник АСК «Омега» вимоги про стягнення витрат на поховання на суму 2 743,50грн визнала.

За таких обставин, колегія суддів вважає задовольнити позовні вимоги потерпілої в цій частині та стягнути з АСК «Омега» витрати на поховання на вказану суму.

Також, як прокурор так і потерпіла просили колегію суддів стягнути зі страхової компанії на користь ОСОБА_14 43 848 грн. відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника, оскільки на їх переконання суд їм безпідставно у цьому відмовив.

Як вбачається зі змісту позовної заяви потерпілої ОСОБА_8 , остання просила суд стягнути із страхової компанії на користь її сина ОСОБА_14 43 848 грн. шкоди, пов`язаної із втратою годувальника (а.с. 25).

Відповідно до письмових пояснень страхової компанії та, вказані позовні вимоги потерпілої ОСОБА_8 , в частині відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника, взагалі не визнала. Мотивом такої відмови стало відсутність у покійного офіційного місця роботи та відсутність підстав вважати, що він дійсно був годувальником в сім`ї.

Вивчивши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційних скарг в цій частині колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Згідно п.1 ч.1 ст. 1200 ЦК України шкода відшкодовується дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

Крім цього, ч.2 ст. 1200 ЦК України визначає те, що особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження покійний ОСОБА_15 перебував у шлюбі із ОСОБА_8 (а.с. 32 т.1), в ході вказаного шлюбу у них є спільна дитина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 29 т.1), відповідно до наявної в матеріалах довідки склад їхньої сім`ї складався із покійного, його дружини та сина (а.с. 34 т.1).

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних відомостей про те, який дохід отримував покійний ОСОБА_15 , а в самій позовній заяві потерпілої взагалі вказано про те, що її чоловік на момент смерті офіційно працевлаштований не був, а працював лише неофіційно. Крім цього, ні потерпіла ні її представник в ході апеляційного розгляду справи не змогли надати жодних документів які б допомогли визначити дохід покійного та підтвердити той факт, що він дійсно виступав в сім`ї годувальником. Що стосується посилання представника потерпілої на рішення Тернопільського міськрайонного суду за 2015 рік, то колегія суддів не може взяти його до уваги, оскільки воно вирішено в порядку цивільного судочинства і стосується інших обставин.

З огляду на викладене апеляційні вимоги прокурора та потерпілої в цій частині є необґрунтовані і задоволенню не підлягають.

Що стосується вказівки прокурора в апеляційній скарзі про безпідставне скасування судом першої інстанції арешту, накладеного на автомобіль ВАЗ-2108, державний номерний знак НОМЕР_1 , та визначено повернути його законному власнику, то вимога є обґрунтованою, оскільки відповідно до ч.4 ст.174 КПК України судом вирішено питання про задоволення цивільного позову та стягнення певних витрат з обвинуваченого.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 413, 420 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 та потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2018 року відносно ОСОБА_12 в частині призначення покарання та скасуванням арешту на майно, скасувати, у зв`язку з не правильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_12 призначити покарання за вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням спеціального права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Збільшити розмір стягнутої на користь потерпілої моральної шкоди та стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_8 90 000 грн. моральної шкоди.

Стягнути із страхової компанії ПАТ АСК «Омега» на користь ОСОБА_8 , в якості відшкодування витрат на поховання 2 743,50грн.

Автомобіль ВАЗ-2108, державний номерний знак НОМЕР_1 , належний ОСОБА_12 , на який накладено арешт конфіскувати в рахунок відшкодування шкоди потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_14 .

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Вирок суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5