Справа № 216/5418/17
Провадження 1-кс/216/4403/18
УХВАЛА
про скасування арешту майна

13 вересня 2018 року слідчий суддя Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку ч. 4 ст. 107 КПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, -
В С Т А Н О В И В:

Адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна, в порядку статті 174 КПК України, по кримінальному провадженню № 0000174 від 04.09.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України.
В обгрунтування клопотання зазначив, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить автобус марки «Фольксваген LT35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , (номер кузова НОМЕР_2 ).
16.04.2018 року слідчий СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з клопотанням про арешт автобуса «Фольксваген LT35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , (номер кузова НОМЕР_2 ). Однак слідчим суддею вказаного суду було відмовлено в задоволенні клопотання слідчого, про що винесено відповідну ухвалу від 17.04.2018 року.
Прокурором Криворізької місцевої прокуратури № 3 було оскаржено ухвалу слідчого судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна від 17.04.2018 року до Апеляційного суду Дніпропетровської області.
16.05.2018 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області було скасовано ухвалу слідчого судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 17.04.2018 року про відмову в задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області про арешт майна, та накладено арешт на автобус «Фольксваген LT35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , (номер кузова НОМЕР_2 ), який належить ОСОБА_4 , та свідоцтво про реєстрацію на вказаний автобус НОМЕР_3 від 10.03.2007 року.
Виходячи із змісту вказаної ухвали Апеляційного суду, арешт на тимчасово вилучений автобус накладався з метою його збереження у тому стані, в якому його було вилучено, що було важливо для забезпечення завдання та потреб даного кримінального провадження.
На день подання даного клопотання володільцем даного автобуса ОСОБА_4 було усунуто недоліки що до його технічного стану та приведено технічний стан автобусу до вимог Правил СЕК ООН R 80-00, Правил СЄК ООН R 43-00 та Правил СЄК ООН R 52-01, про що свідчить Протокол контрольних випробувань даного автобусу ПВ-1 №559/18-М2 від 02.05.2018 року (копія протоколу додається).
У зв`язку з тим, що в застосуванні арешту автомобіля, відпала потреба, на підставі викладеного, керуючись статтею 174 КПК України, заявник просив суд скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року.
Заявник у судове засідання не з`явився, представник надав суду заяву про розгляд справи в їх відсутність, на задоволені клопотання наполягав.
Слідчий ОСОБА_6 у судове засідання також надав заяву про розгляд справи в його відсутність, оскільки він зайнятий в іншому кримінальному процесі, не заперечує щодо скасування арешту майна, оскільки всі слідчі дії вже проведено.
Суд, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, що представлені в обґрунтування клопотання, прийшов до висновку, що клопотання підлягає задоволенню.
Так, згідно ст.174 КПК України зазначено коло осіб які мають право заявити клопотання про скасування арешту майна. Серед вказаних осіб зазначені законний представник, власник майна або інший володілець.
У відповідності до ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб».
У відповідності до ч.3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
З матеріалів клопотання вбачається, що 16.05.2018 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області було скасовано ухвалу слідчого судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 17.04.2018 року про відмову в задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області про арешт майна, та накладено арешт на автобус «Фольксваген LT35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , (номер кузова НОМЕР_2 ), який належить ОСОБА_4 , та свідоцтво про реєстрацію на вказаний автобус НОМЕР_3 від 10.03.2007 року (а.с. 4-6).
Судом встановлено, що володільцем даного автобуса ОСОБА_4 було усунуто недоліки що до його технічного стану та приведено технічний стан автобусу до вимог Правил СЕК ООН R 80-00, Правил СЄК ООН R 43-00 та Правил СЄК ООН R 52-01, про що свідчить Протокол контрольних випробувань даного автобусу ПВ-1 №559/18-М2 від 02.05.2018 року (а.с. 7-11), тому на теперішній час відпала потреба у застосуванні арешту майна.
Європейський Суд з прав людини у справі "Свято-Михайлівської парафії проти України" (заява №77703/01) від 14 червня 2007 року в пункті 128 рішення зазначив, що "…в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією ( 995_004). Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання…"
В ч.4 ст.173 КПК України визначено, що при задоволенні клопотання про арешт майна застосовується найменш обтяжливий спосіб арешту майна, а також необхідно врахувати наслідки арешту майна для інших осіб. Так, з матеріалів клопотання вбачається, що існування подальшої заборони на володіння і користування своїм майном являється непропорційним та непомірним тягарем для володільця, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції з прав людини і основних свобод і свавільним обмеженням права власника на мирне володіння своїм майном (Рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 р. справа "East/West Alliance Limited" проти України").
Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції". Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.
Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", п. п. 69 і 73, Series A N 52).
Іншими словами, ЄСПЛ наголошує на необхідності існування обґрунтованого пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання вважає, що воно підлягає задоволенню, оскільки необхідність у подальшому арешті автомобілю марки «Фольксваген LT35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вже відпала, вказана обставина ніким не спростовується, тому на думку суду необхідно скасувати арешт з автомобіля.
На підставі викладеного, керуючись ст. 174, 372 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, - задовольнити.
Скасувати арешт на майно, а саме автобус марки «Фольксваген LT35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , (номер кузова НОМЕР_2 ), який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 10.03.2007 року належить ОСОБА_4 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та свідоцтво про реєстрацію на вказаний автобус НОМЕР_3 від 10.03.2007 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1