Постанова
Іменем України
21 червня 2018 року

м. Київ
справа № 488/3967/15-к
провадження № 51-2019 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 21 квітня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000264 за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2016 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.
Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 матеріальну та моральну шкоду.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 квітня 2017 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , представника потерпілих ОСОБА_11 та прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк призначеного ОСОБА_8 покарання, строк попереднього ув`язнення з 20 грудня 2016 року по 21 квітня 2017 року (включно) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 01 грудня 2014 року близько 07.05 год., керуючи технічно справним автомобілем «BMW 316i», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині на пр. Богоявленському (Жовтневому) у м. Миколаєві зі сторони вул. Лесі Українки у напрямку вул. Ленінградської у своїй смузі руху зі швидкістю приблизно 50-60 км/год., грубо порушив вимоги п. п. 2.3 «б», 12.1, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, виїхав на смугу зустрічного руху, внаслідок чого допустив зіткнення свого автомобіля «BMW 316i» із автомобілем «НYUNDAI і30», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням потерпілого ОСОБА_10 , в салоні якого на задньому сидінні перебувала потерпіла ОСОБА_9 та їх малолітній син ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітньому пасажиру автомобілю «НYUNDAI і30» ОСОБА_12 були спричинені тілесні ушкодження, від яких він помер.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційних скаргах захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять скасувати постановлені відносно засудженого ОСОБА_8 судові рішення через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Захисники зазначають, що в обвинувальному акті не сформульоване обвинувачення, висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_8 не відповідає фактичним обставинам справи, вирок ґрунтується на недопустимих доказах, зокрема, протоколі огляду місця події, висновку судової транспортно-трасологічної експертизи, не вмотивовано причин відхилення клопотань сторони захисту про проведення додаткових експертиз. Також зазначають, що апеляційний суд безпідставно відмовив у повторному дослідженні доказів, ухвала цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а проголошення повного тексту цього судового рішення не було та, відповідно, не вівся журнал судового засідання, що є порушенням вимог ст. 108 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарг та просив залишити судові рішення без зміни.

Мотиви суду

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

У касаційних скаргах захисники вказують на неповноту судового розгляду кримінального провадження та, по суті, не погоджуються зі встановленими судом фактичними обставинами справи. Проте, відповідно до вищенаведеної норми процесуального закону, це не є предметом перегляду суду касаційної інстанції. При розгляді доводів, наведених у касаційних скаргах, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Твердження захисників про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України не ґрунтуються на законі.

Визначаючи основні терміни КПК, у п. 13 ч. 1 ст. 3 законодавець виклав загальне, незалежно від стадій кримінального провадження, визначення поняття обвинувачення, відповідно до якого обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим законом. Згідно зі ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З огляду на практику Європейського суду з прав людини, обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення щодо вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті ст. 6 Конвенції суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Судами першої та апеляційної інстанцій судовий розгляд проводиться відносно ОСОБА_8 в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а предметом перевірки суду касаційної інстанції є рішення цих судів.

Посилання захисників на невмотивованість вироку суду першої інстанції є безпідставним.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , дійшов висновку про доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину та кваліфікував дії винного за ч. 2 ст. 286 КК України. Своє рішення суд обґрунтував, зокрема: показаннями потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які розповіли про обставини ДТП та про місце зіткнення автомобілів; показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які були очевидцями події та послідовно стверджували про порушення ПДР водієм автомобіля «BMW 316i» ОСОБА_8 ; даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, де зафіксовано розташування транспортних засобів з виявленими у них механічними пошкодженнями; висновками судової транспортно-трасологічної експертизи № 4/193 від 12 січня 2015 року, комплексної транспортно-трасологічної експертизи № 63 від 10 квітня 2015 року та авто технічної експертизи № 3244/3245 від 31 липня 2015 року, де чітко наведено послідовність зіткнення автомобілів, місця їх контактування і розташування на дорозі та один до одного, а також вказано причини виникнення дорожньо-транспортної пригоди. Допитані в судовому засіданні експерти, які проводили ці експертизи, підтримали свої висновки та впевнено вказали на те, що зіткнення відбулося на смузі руху автомобіля «НYUNDAI і30», а причиною зіткнення стало порушення водієм автомобіля «BMW 316i» ОСОБА_8 правил дорожнього руху.

Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, суд відповідно до ст. 94 КПК України навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, оскільки винуватість засудженого доведена судом відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Така позиція узгоджується і з позицією Європейського суду з прав людини, який у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» .

Твердження захисників про недопустимість таких доказів, як протокол огляду місця події та висновки експертиз, які ґрунтувалися на даних, отриманих з цього протоколу, були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій та визнані безпідставними. Зокрема, судами обґрунтовано зазначено, що відповідно до схеми до протоколу огляду місця події, ширина проїзної частини складає 9,1 м, така ж ширина зафіксована і в схемі до додаткового огляду місця події, яку захисник не оспорює. З фотознімків, долучених до протоколу огляду, вбачається, що на ділянці, де відбулося зіткнення автомобілів, ширина проїзної частини однакова. Що ж стосується інших вимірювань, то суди обґрунтовано зазначили, що вони вказують на відстань між краєм проїзної частини дороги, графічно зображеними на ній об`єктами, їх розмір та відстань між ними.

Так само не відповідає дійсності твердження захисників про те, що вищенаведений протокол складений з порушенням вимог ст.ст. 104, 223, 237 КПК України. Місцевий суд ретельно дослідив вказаний доказ та дійшов обґрунтованого висновку про відповідність його вимогам зазначених норм процесуального закону.

Отже, суд вірно дійшов висновку про належність та допустимість цього доказу та, відповідно, і висновків експертиз, зроблених на підставі даних протоколу огляду місця події та інших матеріалів справи.

Посилання захисників на невмотивовану відмову суду в задоволенні клопотань сторони захисту про проведення додаткових експертиз не ґрунтуються на матеріалах провадження. З наявних матеріалів вбачається, що суд розглянув усі клопотання захисників про проведення додаткових експертиз та мотивованими ухвалами відмовив у їх задоволенні, навівши причини, з яких ці клопотання не підлягають задоволенню.

Вирок суду є законним, вмотивованим та обґрунтованим, відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Апеляційний суд у судовому засіданні відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням сторін повторно частково дослідив докази, а саме: протокол огляду місця події, висновки експертиз та матеріали, що характеризують особу обвинуваченого, оцінив ці докази з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а сукупність доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, як цього вимагає ст. 94 цього Кодексу, і дійшов висновку про те, що винуватість ОСОБА_8 доведена місцевим судом на основі належних і допустимих доказів, кваліфікація дій винного є правильною. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є вмотивованою та обґрунтованою, містить відповіді на усі доводи апеляційних скарг.

Твердження захисників про порушення вимог кримінального процесуального закону під час проголошення повного тексту ухвали апеляційного суду не знайшло свого підтвердження.

З матеріалів провадження встановлено, що 21 квітня 2017 року було проголошено резолютивну частину ухвали апеляційного суду, в якій вказано, що її повний текст буде оголошено о 16 годині 26 квітня 2017 року.

Засуджений ОСОБА_8 подав до апеляційного суду письмову заяву про те, що він не бажає бути присутнім при оголошенні повного тексту ухвали. Та обставина, що згідно довідки секретаря судового засідання всі учасники судового розгляду не прибули у судове засідання для оголошення повного тексту судового рішення не свідчить, що ухвала не була проголошена в установленому законом порядку.

Частина 4 ст. 107 КПК України передбачає, що у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється. Отже, фіксування технічними засобами оголошення повного тексту судового рішення не відбулося у зв`язку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які брали участь у судовому провадженні.

У ч. 1 ст. 412 КПК України законодавець визначив, що невід`ємною властивістю поняття «істотність порушення вимог кримінального процесуального закону» є його здатність перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Отже, норму права, яка зазначена в ст. 108 цього Кодексу, необхідно розуміти з урахуванням положень ч. 1 ст. 412 КПК України так, що відсутність журналу судового засідання у випадках, коли його відсутність не може в жодному разі перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, яке вже ухвалено в установленому законом порядку та проголошено його резолютивну частину учасникам процесу, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Перевіркою матеріалів провадження не встановлено таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційних скарг захисників немає. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 21 квітня 2017 рокустосовно ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_15