Номер провадження: 11-сс/785/1035/18
Номер справи місцевого суду: 522/2141/18, 1-кс/522/7723/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника апелянта адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_8 та директора РЛП «Тілігульський» ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.05.2018 року про арешт майна, вилученого 06.03.2018 року в ході обшуків у кримінальному провадженні №0000021, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.01.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України,

встановив:

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого з ОВС СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , про арешт майна, вилученого 06.03.2018 року в ході обшуків за адресами:

- м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд.64 в офісному приміщенні ТОВ «Лінккор»;

- м. Одеса, вул. Рожева, буд.3 за місцем проживання директора ТОВ «Укргазифікація Південь» ОСОБА_10 ;

- АДРЕСА_1 за місцем проживання директора РЛП «Тілігульський» - ОСОБА_8 ;

- Одеська область, м. Доброслав, вул. Центральна, буд.33 в офісному приміщенні РЛП «Тілігульський»;

- м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, буд.20А в офісному приміщенні ТОВ «Укргазифікація Південь»;

у кримінальному провадженні №0000021, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.01.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України.

Обґрунтовуючи своє рішення, слідчий суддя зазначив, що в цілях наявності необхідності в забезпеченні збереження зазначених у клопотанні речей і документів, забезпечення повноти, всебічності та неупередженості досудового розслідування, враховуючи, що таке майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення та може бути доказом у кримінальному провадженні.

На дану ухвалу ОСОБА_8 як фізична особа та як директор РЛП «Тілігульський» подав апеляційні скарги, в яких вказує, що вважає ухвалу незаконною в частині арешту майна, вилученого в ході обшуків від 06.03.2018 року за місцем проживання директора РЛП «Тілігульський» - ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , та в офісному приміщенні РЛП «Тілігульський» за адресою: Одеська область, м. Доброслав, вул. Центральна, буд.33, просить ухвалу в цій частині скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна, вилученого за вищевказаними адресами, та зобов`язати слідчого повернути вилучене майно.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу апелянт зазначає, що слідчий суддя під час розгляду клопотання не перевірив та не встановив наявність належних підстав для арешту майна, не звернув увагу на відсутність достатніх доказів, що вказують на вчинення особою чи особами, на майно яких слідчий просив накласти арешт, кримінального правопорушення.

Крім того, апелянт зазначає, що вилучене майно незаконно утримувалось слідчим понад встановлені КПК строки без ухвали слідчого судді про арешт такого майна.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ адвоката, який підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи клопотання, колегія суддів доходить висновків про таке.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною першою статті 172 КПК України встановлено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого про арешт майна не в повній мірі дотримався вищевказаних вимог Закону та Конвенції, внаслідок чого постановив законне та обґрунтоване рішення.

Слідчим при складанні клопотання про накладення арешту на майно не дотримані вимоги ч.2 ст.171 КПК України, зокрема, у клопотанні не вказано: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Зазначений у клопотанні слідчого перелік майна, на яке належить накласти арешт, не містить індивідуально-визначених ознак речей і документів, що унеможливлює ідентифікацію такого майна.

Крім того, до матеріалів провадження не долучено жодних документів, які підтверджували би належність вилученого майна до даного кримінального правопорушення, у зв`язку з чим неможливо встановити відповідність такого майна критеріям, встановленим ст.98 КПК України. У клопотанні слідчого також не зазначено, доказом яких обставин, що мають значення для встановлення істини у кримінальному провадженні, може бути вилучене майно, які конкретно сліди кримінального правопорушення таке майно могло на собі зберегти, а тому значення вилученого майна як речового доказу у кримінальному провадженні слідчим та прокурором не обґрунтоване.

В порушення вимог ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого про арешт майна не зазначені правові підстави, мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Таким чином, клопотання та долучені до нього матеріали не відповідають вимогам ч.2 ст.171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Вищевказані обставини залишились поза увагою слідчого судді, клопотання слідчого було розглянуто неповно та однобічно, внаслідок чого слідчий суддя дійшов передчасного висновку про необхідність накладення арешту на майно, не мотивував своє рішення та в ухвалі не зазначив, чим саме зумовлена необхідність арешту майна та якими конкретно доказами вона підтверджується.

Більш того, за наявних недоліків клопотання та долучених матеріалів слідчий суддя взагалі не мав можливості повно, всебічно та об`єктивно розглянути його, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про необхідність накладення арешту на майно з підстав, викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, враховуючи вищезазначені порушення, допущені під час оформлення клопотання та додаткових матеріалів, є передчасним, необґрунтованим і не узгоджується з вищевказаними вимогами кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Зі змісту оскаржуваної ухвали не вбачається чому слідчий суддя дійшов до висновку про необхідність задоволення клопотання. В ухвалі відсутні підстави і мотиви задоволення клопотання, а наявне лише цитування вимог статей кримінального процесуального закону. Не визначений в ході розгляду клопотання також процесуальний статус вилученого майна, на яке слідчий суддя наклав арешт, відповідно до вимог ч. 2 ст. 167 та ч. 2 ст. 170 КПК України, що свідчить про неповноту судового розгляду.

На переконання апеляційного суду, слідчі судді та суди апеляційної інстанції не повинні формально підходити до розгляду таких клопотань та приймати рішення про задоволення невмотивованих клопотань слідчого, які не відповідають вимогам кримінального процесуального закону.

Встановлений апеляційним судом факт невідповідності вимогам закону клопотання слідчого, яке слідчий суддя районного суду, маючи таку можливість, не повернув органу досудового розслідування, а прийняв його до розгляду та, більш того, безпідставно задовольнив, на переконання апеляційного суду, є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Розглядаючи по суті клопотання слідчого про арешт майна та приймаючи рішення по суті клопотання, апеляційний суд враховує таке.

З долучених до клопотання слідчого матеріалів вбачається, що 07.03.2018 року слідчий звертався до слідчого судді з аналогічним клопотанням про арешт майна, вилученого в ході обшуку від 06.03.2018 року, однак ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 16.03.2018 року вказане клопотання було повернуто прокурору для усунення недоліків у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст.171 КПК України.

Після цього 20.04.2018 року слідчий повторно звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з клопотанням про арешт майна.

При цьому при перевірці змісту вищевказаних клопотань слідчого апеляційним судом було встановлено, що недоліки клопотання усунуті не були, у повторному клопотанні додатково викладені посилання на норми кримінального процесуального Закону, однак вимогам ст.171 КПК України повторне клопотання слідчого також не відповідає, у ньому не конкретизована мета накладення арешту та не визначено процесуального статусу майна, на яке слідчий просить накласти арешт.

В судовому засіданні прокурор зазначив, що зазначене майно необхідно арештувати з метою проведення перевірки фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, при цьому не зміг пояснити, чим саме обумовлюється необхідність у вилученні та накладенні арешту саме на оригінали документів, не мотивував необхідності такого ступеню втручання у права власника, а також не обґрунтував неможливості досягнення цілей та завдань кримінального провадження в частині перевірки обставин кримінального провадження шляхом вилучення копії необхідних документів.

Враховуючи, що слідчим суддею аналогічне клопотання про арешт майна вже поверталось прокурору у зв`язку з його невідповідністю вимогам кримінального процесуального Закону, а також фактичне неусунення органом досудового розслідування недоліків клопотання, апеляційний суд вважає, що таке клопотання не підлягає задоволенню як неналежним чином мотивоване та необґрунтоване.

У клопотанні слідчий просить накласти арешт на майно, вилучене в ході проведення обшуків у різних суб`єктів господарської діяльності і у різних осіб, що є недопустимим.

В апеляційній скарзі апелянт порушує питання щодо скасування ухвали слідчого судді в повному обсязі, з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання частково, зокрема тільки в частині накладення арешту на майно, яке вилучене у апелянта в його домоволодінні і в офісі.

У зв`язку з тим, що положеннями ч.1 ст.404 КПК України встановлені межі апеляційного перегляду судових рішень, а саме - передбачений перегляд апеляційним судом судових рішень суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, апеляційний суд позбавлений можливості прийняти рішення щодо майна інших осіб, на яке слідчий просить накласти арешт в цьому клопотанні, від яких не надійшли апеляційні скарги, оскільки таким чином будуть порушені процесуальні права цих осіб, зокрема буде порушене їх право на апеляційне оскарження.

Разом з цим, оскільки у одному клопотанні порушується питання про арешт майна декількох власників, а оскаржуваною ухвалою накладений арешт декількох власників, апеляційний суд позбавлений можливості вирішити питання про арешт майна лише одного власника, не порушивши при цьому права інших власників, тому згідно з положеннями ч.3 ст.404 КПК України вважає за необхідне скасувати арешт у повному обсязі.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та вважає за необхідне її частково задовольнити, оскаржувану ухвалу слідчого судді - скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Керуючись ст.ст. 170-173, 376, 399, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_8 та директора РЛП «Тілігульський» ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.05.2018 року про арешт майна, вилученого 06.03.2018 року в ході обшуків у кримінальному провадженні №0000021, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.01.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання старшого слідчого з ОВС СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , про арешт майна, вилученого 06.03.2018 року в ході обшуків за адресами: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд.64 в офісному приміщенні ТОВ «Лінккор»; м. Одеса, вул. Рожева, буд.3 за місцем проживання директора ТОВ «Укргазифікація Південь» ОСОБА_10 ; АДРЕСА_1 за місцем проживання директора РЛП «Тілігульський» - ОСОБА_8 ; Одеська область, м. Доброслав, вул. Центральна, буд.33 в офісному приміщенні РЛП «Тілігульський»; м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, буд.20А в офісному приміщенні ТОВ «Укргазифікація Південь»; у кримінальному провадженні №0000021, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.01.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4