АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №11-кп/790/878/18 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.121 КК України
УХВАЛА
Іменем України

14 червня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
потерпілої - ОСОБА_7 ,
представника потерпілої - ОСОБА_8 ,
захисника - ОСОБА_9 ,
обвинуваченого - ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника та прокурора на вирок Київського районного суду м. Харкова від 06.11.2017р. відносно ОСОБА_10 ,-
ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, з неповною середньою освітою, непрацюючий, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

-31.01.1996р. Київським райсудом м. Харкова за ст.102, ч.2 ст.106, ч.1 ст.145 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, відповідно до ст.45 КК України іспитовий термін 2 роки;
-22.03.2004р. Московським райсудом м. Харкова за ч.2 ст.187 КК України до 5 років 5 місяців позбавлення волі;
-15.09.2008р. Київським райсудом м. Харкова за ч.1 ст.196 КК України до 1 року позбавлення волі, відповідно до ст.75 КК України іспитовий термін 1 рік;
-30.07.2010р. Московським райсудом м. Харкова за ч.1 ст.122 КК України до 2 років позбавлення волі, відповідно до ст.75 КК України іспитовий термін 2 роки;
-21.11.2011р. Київським райсудом м. Харкова за ч.1 ст.296 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі,
засуджений за ч.2 ст.121 КК України до 8(восьми) років позбавлення волі.
Згідно вироку, ОСОБА_10 , 15.10.2014р., о 20год., знаходячись біля воріт будинку №4 по вул. Проспектній у м. Харкові, під час раптового виниклого конфлікту з ОСОБА_11 , маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, завдав один удар ребром долоні правої руки в область шиї ОСОБА_11 . Внаслідок чого, останній отримав наступні тілесні ушкодження: закрита травма шиї у вигляді: садна на передній поверхні шиї, крововиливи в підшкірно-жирову клітковину шиї лівої передньої поверхні верхньої і середньої третини, згинального перелому лівої пластини щитовидного хряща, згинального перелому персневидного хряща по лівій боковій його поверхні, розриви слизової оболонки трахеї в проекції переломів хрящів гортані та був доставлений в 30 лікарню м. Харкова, де помер ІНФОРМАЦІЯ_2 о 00:42 годині.
Причиною смерті ОСОБА_11 є закрита травма шиї з переломами хрящів гортані і розривами слизової оболонки трахеї, що ускладнилася в своїй течії закриттям дихальних шляхів кров`ю і розвитком механічної асфіксії, що і стало безпосередньою причиною смерті. Тупа закрита травма шиї з переломами хрящів гортані і асфіктичними ознаками, стосовно до живих осіб носить ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя. Між маючою місце закритою тупою травмою шиї на трупі ОСОБА_11 і настанням його смерті є причинний зв`язок.
Захисник посилаючись на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи просить вирок суду змінити, перекваліфікувавши дії обвинуваченого з ч.2 ст.121 КК України на ст.119 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи встановлені фактичні обставини та кваліфікацію, просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину, особі обвинуваченого, що за своїм розміром є явно несправедливим в наслідок м`якості. Ухвалити новий, яким ОСОБА_10 призначити за ч.2 ст.121 КК України 9 років позбавлення волі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтів, які просили задовольнити кожний свою апеляційну скаргу, обвинуваченого, який підтримав позицію захисника, а решта учасників судового провадження підтримали апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляції слід залишити без задоволення виходячи з наступного.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Як вбачається з вироку суду (т.3 а.с.34-41), фактичні обставини справи встановлені у загальному порядку на підставі досліджених у суді доказах. При цьому сам обвинувачений ОСОБА_10 , свою вину визнав частково, підтвердив, що саме він ударив ОСОБА_11 ребром долоні по шиї, але захищаючись від нього. При цьому 15.10.2014р., приблизно о 20:00 год., він відчув запах диму, вийшов на вулицю, де ОСОБА_11 палив листя, зробив йому зауваження, на що ОСОБА_11 почав реагувати агресивно, він намагався загорнути листя, та опік ноги, присів, а в цей момент ОСОБА_11 зробив рух, нібито намагався ударити його граблями, на що він ударив його наодмаш ребром долоні правої руки в область шиї справа, при цьому ОСОБА_11 стояв з правого боку від нього, тримаючи в руках граблі, і був розвернутий обличчям до правого плеча ОСОБА_10 . Після отримання удару, ОСОБА_11 відразу зайшов до себе до двору, а він також пішов до себе до дому.

Таким чином, фактично обвинувачений дав показання, які за своїм змістом збігаються з фактичними обставинами встановленими суд першої інстанції за виключенням того що ОСОБА_11 начебто намагався вдарити граблями.

Проте, потерпіла ОСОБА_7 категорично заперечувала наявність грабель, бо її чоловік залишався біля вогнища лише зі штапиком, яким той ворушив листя, а вказаного інструменту у них взагалі немає.

Оцінюючи зазначені розбіжності, колегія суддів враховує дані, щодо обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий в тому числі за завдання умисних тілесних ушкоджень, а також фізіологічні данні убитого, який є пенсіонером 1950р.н., а ОСОБА_10 1976р.н., крім того ОСОБА_10 значно фізично розвинутій ніж ОСОБА_11 тому приходить до висновку, що версія про граблі є надуманою для уникнення відповідальності за вчинене.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з аргументацією суду першої інстанції з цього приводу, який вказав, що посилання обвинуваченого ОСОБА_10 , що він захищаючись від удару потерпілого граблями наніс йому один удар в шию за обставин зазначених самим ОСОБА_10 , спростовуються висновком судово-медичної експертизи №117/3348-Дм/14 від 25.11.2014р. згідно якого пояснення ОСОБА_10 відповідають даним судово-медичної експертизи відносно механізму та строків виникнення закритої травми шиї, але не відповідають локалізації, так як при проведенні слідчого експерименту (так і в суді), «… навідліт його вдарив… вдарив його ребром долоні в шию з правої сторони правою рукою…», що не відповідає даним судово-медичної експертизи та висновкам медико-криміналістичної експертизи. Закрита травма шиї могла утворитися вірогідніше за все, при передньобоковому впливі зовнішньої сили зліва.
Посилання захисника на те, що при належній медичній допомозі смерть потерпілого не настала б, жодним чином не спростовують висновків суду в об`ємі обвинувачення визнаного судом встановленим, оскільки судово-медичними експертизами встановлений причинний зв`язок між наявною закритою тупою травмою шиї на трупі потерпілого і настанням смерті.
Наведені захисником аргументи були предметом перевірки судом першої інстанції і з цього приводу їм надана відповідна оцінка з якою колегія суддів повністю погоджується.

Інкримінований обвинуваченому злочин передбачає відповідальність за вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, має місце тоді, коли в результаті описаного у ч.1 ст.121 діяння настає смерть потерпілого. Особливістю цього кваліфікованого виду умисного тяжкого тілесного ушкодження є те, що у ньому присутні два суспільно небезпечні наслідки (первинний - тяжкі тілесні ушкодження і похідний - смерть), психічне ставлення до яких з боку винного є різним. До заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження він ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження необережно.
Згідно ст. 24 КК України умисел поділяється на прямий і непрямий. Останній відповідно до ч.3 вказаної норми є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Розмежування об`єктивних ознак складів злочинів умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого передбаченого ч.2 ст.121 КК України та вбивства з необережності ст.119 КК України полягає у тому, що в останньому випадку механізм нанесення тілесного ушкодження повинен вбачати умисел на нанесення удару невизначеної сили, а не спричинення смерті або нанесення тяжкого тілесного ушкодження.
При цьому необхідно враховувати правові позиції Верховного Суду України, викладені у Постанові від 28.05.2015р. у справі №5-25кс15. Зокрема, якщо, цілеспрямовано наносячи удар, особа не конкретизує у своїй свідомості, яку саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично спричинено ним потерпілому, то в цьому випадку така особа діє з невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого вона хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди. У таких випадках винувата особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно. Що стосується смерті потерпілого, то в її настанні присутня лише необережна форма вини, бо хоча він і не бажав цього настання і навіть свідомо не допускав його, але повинен був і міг передбачити, що внаслідок його злочинних дій може настати і такий наслідок, як смерть потерпілого.
Поряд з цим, відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003р. «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст.121 КК України), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Встановлюючи суб`єктивні ознаки складів злочинів умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст.121 КК України), необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони цього злочину, є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і в у прямій, і непрямій формі. Зокрема, непрямий умисел наявний тоді, якщо винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на певні обставини, які могли б його відвернути (п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003р. «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»). Також непрямий умисел має місце в тому випадку, якщо у підсудного не було чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків. Питання про умисел винного або відсутність такого умислу необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку підсудного та потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Крім цього, виходячи із положень правової позиції Верховного Суду України у справі № 5-25кс15 від 28.05.2015р. прояв ознак умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, та вбивства через необережність, їх відмінність між собою полягає у фактичних підставах кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння.
Таким чином, з урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає встановленим, що ОСОБА_10 наносячи умисний удар ОСОБА_11 не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично спричинено ним потерпілому. Тобто в даному випадку він діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого, хоча і бажав спричинити або свідомо припускав спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизував точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.
Отже у такому випадку, виходячи з вищенаведених правових позицій, його дії вірно кваліфіковані судом за ч.2 ст.121 КК України оскільки саме від його умисних дії ОСОБА_11 отримав тяжке тілесне ушкодження від якого настала смерть останнього.

Таким чином, виходячи з наведеного колегія суддів приходить до висновку про безпідставність апеляційних вимог захисника щодо перекваліфікації дій обвинуваченого на ст.119 КК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо незгоди з розміром призначеного покарання в наслідок м`якості, на думку колегії суддів є необґрунтованими оскільки призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, згідно з вимогами ст. 65 КК України.

При цьому, як випливає з вироку, суд першої інстанції врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані про особу обвинуваченого, який характеризується формально, є працездатним, однак офіційно ніде не працює, раніше неодноразово судимий, на обліку у лікаря нарколога або психіатру не перебуває.

Обставин, що пом`якшують покарання судом не встановлено, а скоєння злочину стосовно людини похилого віку обставиною, що обтяжує покарання.

Із врахуванням вищенаведеного суд першої інстанції прийшов до правильного, на думку колегії суддів висновку, що виправлення ОСОБА_10 не можливе без ізоляції його від суспільства.
Разом з тим враховуючи, що ОСОБА_10 маючи декілька судимостей за вчинення різних злочинів, двічі вже реально відбував покарання у місцях позбавлення волі але на шлях виправлення не став, що безумовно свідчить про підвищену суспільну небезпечність цієї особи тому суд обґрунтовано призначив йому покарання в межах санкції ч.2 ст.121 КК України, розмір якого колегія суддів вважає необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене покарання за своїм розміром є справедливим і підстав для збільшення його розміру не вбачає, а тому вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.405, 407-409, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги захисника та прокурора залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Харкова від 06.11.2017р. відносно ОСОБА_10 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, у той же час з моменту отримання копії.

Головуючий

Судді