печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року Печерський районний суд м. Києва у складі колегії суддів:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4

за участі прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілої адвоката - ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_9

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання власника майна ОСОБА_10 про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_10 звернулася до суду з клопотанням про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0005341 від 24.10.2017 року, обвинувальний акт у якому знаходиться у судовому провадженні Печерського районного суду у справі №757/13278/18-к.
В обґрунтування клопотання зазначає, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2017 року у справі № 757/69737/17-к було задоволено клопотання представника цивільного позивача про арешт майна у кримінальному провадженні №0005341 та, окрім іншого, накладено арешт на майно, яке належить їй, ОСОБА_10 , на праві особистої приватної власності, а саме на гаражі, машиномісця в підземному паркінгу № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 на АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; житловий будинок АДРЕСА_3 ; земельну ділянку, кадастровий номер :03:032:0115 (площа (га) 0,182), розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; машиномісця в підземному автопаркінгу № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , розташовані за адресою: АДРЕСА_4 ; кв. АДРЕСА_5 на АДРЕСА_4 ; земельну ділянку, кадастровий номер: :03:03260100 (площа (га) 0,0292), розташовану за адресою: АДРЕСА_6 , та транспортний засіб «LexusLX 570», 2010 р. в., номер кузова НОМЕР_5 із забороною розпорядження.
Зазначає, що арешт накладено необґрунтовано та безпідставно, а існування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження порушує її права та інтереси, як законного власника вказаного майна, оскільки ОСОБА_10 немає необхідного процесуального статусу у даному кримінальному провадженні, тобто не є обвинуваченою особою, та не є особою, яка несе цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану діями обвинуваченого ОСОБА_8 , при цьому арештоване майно належить їй як добросовісному набувачу. Право власності ОСОБА_10 на вказане майно підтверджується відповідними правовстановлюючими документами, зокрема на житловий будинок АДРЕСА_3 договором дарування від 24.02.2000 року, на земельну ділянку кадастровий номер :03:032:0100 договором дарування від 17.06.2013 року, на земельну ділянку кадастровий номер: :03:0115 договором дарування від 07.03.2001 року, на кв. АДРЕСА_7 договором дарування від 15.05.2015 року, на паркомісце № НОМЕР_3 на АДРЕСА_4 договором дарування від 15.05.2015 року, на паркомісце № НОМЕР_4 на АДРЕСА_4 договором дарування від 15.05.2015 року, на квартиру АДРЕСА_2 договором купівлі-продажу від 14.09.2010 року, на машиномісце№ НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 , ум. Києві договором купівлі-продажу від 14.09.2010 року, на машиномісце № НОМЕР_2 на АДРЕСА_1 договором купівлі-продажу від 14.09.2010 року, на транспортний засіб «LexusLX 570» свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 від 08.07.2010 року. Зазначає, що майно, яке належить їй на підставі зазначених договорів купівлі-продажу, в тому числі транспортний засіб «LexusLX 570», було придбане нею за особисті грошові заощадження, походження яких підтверджується договором купівлі-продажу цінних паперів №Т149;К11/1 від 12.12.2003 року. Звертає увагу, що представник цивільного позивача у своєму клопотанні не довів факту того, що ОСОБА_10 наділена статусом особи, яка несе цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану діями обвинуваченого ОСОБА_8 , та не обґрунтував свій цивільний позов у даному кримінальному провадженні, відповідно не надав слідчому судді належних та допустимих доказів того, що майно та статус ОСОБА_10 відповідають критеріям, встановленим ч. 6 ст. 170 КПК України. Також, у даному випадку майно ОСОБА_10 не підлягає конфіскації, оскільки не є власністю обвинуваченого у кримінальному провадженні ОСОБА_8 . Також зазначила, що розгляд слідчим суддею питання про арешт належного їй майна, відбувався без її участі. Вважає, з огляду на ст. 170 КПК України, що вжитий захід забезпечення кримінального провадження перешкоджає реалізації права власності особи, та за таких обставин просить скасувати арешт на вказане майно.
В судовому засіданні представник ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_9 підтримала доводи клопотання, просила його задовольнити.
Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 також підтримали клопотання та просили його задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання не заперечував.
Представник цивільного позивача ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_6 проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на наявність підстав для застосування арешту майна.
Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши в нарадчій кімнаті матеріали клопотання, дійшов наступних висновків.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Таким чином, виходячи з наведених положень ст. 174 КПК України, питання про скасування арешту розглядається судом за відповідним зверненням осіб, визначених частиною першої цієї статті.
В судовому засіданні встановлено, що слідчим відділом Печерського УП ГУ НП у м. Києві здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0005341 від 24.10.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2017 року задоволено клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_6 , та окрім іншого, накладено арешт на гаражі, машиномісця у підземному паркінгу № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 на вул. Протасів Яр, 8 в м. Києві; кв. АДРЕСА_2 ; житловий будинок АДРЕСА_3 ; земельну ділянку, кадастровий номер :03:032:0115 (площа (га) 0,182), розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; машиномісця в підземному автопаркінгу № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , розташовані за адресою: АДРЕСА_4 ; кв. № 138 на вул. Панаса Мирного, 28-А у м. Києві; земельну ділянку, кадастровий номер: :03:03260100 (площа (га) 0,0292), розташована за адресою: АДРЕСА_6 , та транспортний засіб «LexusLX 570», 2010 р. в., номер кузова НОМЕР_5 із забороною розпорядження.
При судовому розгляді клопотання про арешт майна слідчий суддя повинен перевірити відповідність змісту клопотання вимогам закону, з`ясувати питання наявності правових підстав для накладення арешту та доцільності його накладення в межах даного кримінального провадження (ст. ст. 171, 173 КПК України).
Натомість, при розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 174 КПК України, судне надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали від 27.11.2017 року про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює доводи клопотання в частині обґрунтованості підстав для скасування раніше накладеного арешту.
Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Так, ст. 7 та 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, носить у собі тимчасовий характер.
При накладенні арешту на майно ОСОБА_10 слідчим суддею, з огляду на дані досудового розслідування у кримінальному провадженні та клопотання представника цивільного позивача, було встановлено наявність достатніх правових підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, належного дружині підозрюваного ОСОБА_8 - ОСОБА_10 , з метою забезпечення цивільного позову, оскільки останнє набуте нею за час шлюбу. При цьому слідчий суддя вказав, що ним було враховано наведені у клопотанні представника цивільного позивача правові підстави для арешту майна ОСОБА_10 , а саме що вказане майно є предметами та засобами вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, а також з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), припинення злочинної діяльності.
Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Приймаючи до уваги відомості, які викладені в матеріалах клопотання щодо набуття ОСОБА_10 права власності на арештоване майно, з наданням відповідних документів, які спростовують твердження слідчого судді про те, що вказане майно є предметами та засобами вчинення кримінального правопорушення, або воно відповідає критеріям ч. 6 ст. 170 КПК України, які по собі об`єктивними даними не підтверджуються, суд приходить до висновку про необґрунтованість арешту майна на підставі ч. 6 ст. 170 КПК України з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), припинення злочинної діяльності.
Так, судом встановлено, що арештоване ухвалою слідчого судді майно належить ОСОБА_10 на підставі відповідних правовстановлюючих документів, зокрема, машиномісце № НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2010 року, реєстровий №5104, машиномісце № НОМЕР_2 на АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу машиномісця від 14.09.2010 року, реєстровий №5107, кв. АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.09.2010 року, реєстровий №5101, житловий будинок АДРЕСА_3 на підставі договору дарування будинку (дачного будинку) № 4 від 24.02.2000 року, реєстровий № 1-439, та інформаційної довідка з ДРРПНМ номер 73015923 від 16.11.2016 року, земельна ділянка площею 0,182 на АДРЕСА_3 , кадастровий номер :03:032:0115, на підставі договору дарування земельної ділянки від 07.03.2001 року, реєстровий №915, витяг з ДЗК номер НВ-018 від 23.02.2018 року, державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 954071, кадастровий номер: :03:032:0083, виданий 26.05.2011 року, державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №954070, кадастровий номер: :03:032:0082, виданий 26.05.2011 року, утворена в результаті об`єднання двох останніх земельних ділянок, машиномісце № НОМЕР_3 у підземному паркінгу буд. АДРЕСА_4 на підставі договору дарування машиномісця від 15.05.2015 року, реєстровий №100; машиномісце № НОМЕР_4 у підземному паркінгу буд. АДРЕСА_4 на підставі договору дарування машиномісця від 15.05.2015 року, реєстровий №101; кв. АДРЕСА_7 на підставі договору дарування квартири від 15.05.2015 року, реєстровий №99; земельна ділянка АДРЕСА_8 , кадастровий номер: :03:032:0100, на підставі договору дарування земельної ділянки від 17.06.2013 року, реєстровий № 900, та витягу з ДЗК номер НВ-018 від 23.02.2018 року; транспортний засіб «LexusLX 570», 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_5 , на підставі свідоцтва про реєстрацію технічного засобу НОМЕР_6 від 08.07.2010 року.
З наведеного вбачається, що зазначене майно належить ОСОБА_10 на праві особистої приватної власності, оскільки подароване їй особисто (житловий будинок АДРЕСА_3 ; земельна ділянка площею 0,182 га на АДРЕСА_3 ; земельна ділянка 10 площею 0,0292 га на вул. Старокиївській у смт Козин Обухівського р-ну Київської обл.; машиномісце № НОМЕР_3 у підземному паркінгу буд. АДРЕСА_4 ; машиномісце № НОМЕР_4 у підземному паркінгу буд. АДРЕСА_4 ; кв. АДРЕСА_7 ) на підставі відповідних договорів дарування, або придбане нею за кошти, які належали їй особисто (машиномісце № НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 ; машиномісце № НОМЕР_2 на АДРЕСА_1 та кв. АДРЕСА_2 ),
Такий правовий статус майна ОСОБА_10 визначається нормою ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, згідно якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Зазначений статус майна ОСОБА_10 підтверджується ще й положеннями шлюбного договору, укладеного 15.05.2015 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , реєстровий № 102, згідно якого вказане майно також є її особистою приватною власністю.
При цьому, суд не ставить під сумнів наявність у ОСОБА_10 коштів, які належали їй особисто, та за які вона була спроможна придбати майно за вищевказаними договорами купівлі-продажу, оскільки ця наявність підтверджується договором купівлі-продажу цінних паперів №Т149; К11/1 від 12.12.2013 року.
При цьому суд вважає за необхідне зазначити щодо правомочності шлюбного договору від 15.05.2015 року та договору купівлі-продажу цінних паперів №Т149; К11/1 від 12.12.2013 року наступне.
Відповідно до вимог національного цивільного законодавства в Україні діє принцип презумпції правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 Цивільного кодексу України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.
За таких обставин суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_10 , як одноосібний власник, є добросовісним набувачем вказаного майна, що унеможливлює накладення на нього арешту, оскільки не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів (ч. 10 ст. 170 КПК України).
Також, суд погоджується з доводами ОСОБА_10 про те, що вона не є особою, яка несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки самі по собі факт її перебування у шлюбі з ОСОБА_8 та факт набуття нею в особисту приватну власність вказаного майна під час цього шлюбу не породжують настання у неї настання такого виду відповідальності.
Крім цього, на відсутність у ОСОБА_10 такої відповідальності вказує ще й те, вона не була стороною договорів позик грошових коштів, укладених ОСОБА_8 , не надавала своєї згоди ОСОБА_8 на укладення ним таких угод, відповідно ОСОБА_8 використовував отримані за цими угодами кошти у власних інтересах, а не в інтересах їх сім`ї. Вказані обставини не створюють для неї будь-яких обов`язків як для другого з подружжя, оскільки матеріалами клопотання представника цивільного позивача не підтверджується те, що обвинувачений ОСОБА_8 використав отримані грошові кошти в інтересах сім`ї ОСОБА_10 та ОСОБА_8 (ч. 4 ст. 65 СК України).
Зазначене підтверджується й тим, що відповідно до п. 6 вищезазначеного шлюбного договору 15.05.2015 року, будь-які зобов`язання за договорами позик, кредитними договорами, іншими договорами, правочинами є особистими зобов`язаннями того з подружжя, хто є стороною таких договорів (правочинів). Цивільну, а також будь-яку іншу відповідальність за вказаними договорами (правочинами), самостійно несе сторона такого договору (правочину).
У свою чергу, представником цивільного позивача до клопотання про арешт майна ОСОБА_10 не було додано належних доказів на підтвердження того, що у договірних зобов`язаннях обвинуваченого ОСОБА_8 вона мала статус заставодавця, поручителя чи гаранта, щоб породжувало у неї цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями останнього.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_10 не мала і не має ознак особи, яка б згідно вимог ч. 6 ст. 170 КПК України підпадала під критерії особи, яка несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями обвинуваченого ОСОБА_8 .
При цьому, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_8 на даний час не є власником арештованого майна, не був ним на час розгляду слідчим суддею клопотання про накладення арешту, відтак немає буд-якого правового зв`язку з цим майном.
Крім того, судом встановлено, що на момент розгляду клопотання відсутні дані про те, що ОСОБА_10 причетна до вчинення злочину з приводу якого обвинувачується ОСОБА_8 та здійснювалося досудове розслідування у вищенаведеному кримінальному провадженні, в межах якого був накладений арешт, а тому виходячи з цієї ознаки вона не є належним суб`єктом застосування таких заходів забезпечення кримінального провадження.
Також, суд, дослідивши матеріали клопотання ОСОБА_10 , дійшов висновку про необґрунтованість заявленої цивільним позивачем суми позову, виходячи з наступного.
Так, з наявних матеріалів вбачається, що ОСОБА_11 заявлено цивільний позов у сумі 540 000 дол. США.
Проте, з доданих до клопотання доказів, а саме з постанови слідчого про залучення цивільного позивача та представника цивільного позивача від 01.11.2017 року та довідки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , вихідний № 459/02-14 від 10.10.2017 року, на яку посилається слідчий у вказаній постанові, слідує, що цивільний позивач ОСОБА_11 має право лише на 1/4 частину від суми цивільного позову, адже є спадкоємицею лише 1/4 частки спадкового майна.
Зазначене свідчить про те, що цивільний позивач ОСОБА_11 , за клопотанням представника якої слідчим суддею було накладено арешт на майно ОСОБА_10 , є спадкоємицею лише 1/4 частки від 540 000 дол. США, тобто 135 000 дол. США з відповідним правом вимоги саме цієї суми.
Будь-яких доказів на спростування зазначеного матеріали клопотання представника цивільного позивача не містять, що дає суду підстави стверджувати, що розмір цивільного позову ОСОБА_11 є необґрунтованим через відсутність доказів розміру шкоди завданої кримінальним правопорушенням, розміру заявлених позовних вимог, а також факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди у заявленому розмірі.
Наведені обставини у своїй сукупності спростовують посилання слідчого судді про накладення арешту саме з метою забезпечення цивільного позову та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), припинення злочинної діяльності, оскільки воно суперечить вимогам ч.6ст. 170 КПК України в частині обов`язкової наявності обґрунтованого розміру цивільного позову.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49-62, від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Як встановлено в абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Виходячи з викладеного, проаналізувавши зміст фабули кримінального правопорушення, в ході досудового розслідування якого накладено арешт на майно, що належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_10 , враховуючи пояснення особи, що подала клопотання, процесуальну позицію прокурора, пояснення представника цивільного позивача, суд приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту є обґрунтованими, оскільки наданими матеріалами доведено відсутність підстав для арешту майна, а також ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як а ні прокурор, а ні цивільний позивач, не представили суду належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, а суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим кодексом, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання власника майна ОСОБА_10 та скасувати арешт на гаражі, машиномісця № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 в підземному паркінгу на АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; житловий будинок АДРЕСА_3 ; земельну ділянку, кадастровий номер :03:032:0115 (площа (га) 0,182), розташована за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, смт. Козин, вул. Старокиївська; земельнуділянку 10/4; машиномісця № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 в підземному автопаркінгу за адресою: АДРЕСА_4 ; кв. АДРЕСА_5 на вул. Панаса Мирного, 28-А у м. Києві; земельну ділянку, кадастровий номер: :03:03260100 (площа (га) 0,0292), розташована за адресою: АДРЕСА_6 , та транспортний засіб «LexusLX 570», 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_5 , з скасуванням заборони розпорядження ними.
Щодо процесуальної можливості вирішення клопотання ОСОБА_10 на даній стадії судового провадження у справі № 757/13278/18-к, то суд виходить з нормативних приписів ч.ч. 1, 2 ст.174 КПК України, згідно яких підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.
Водночас, норма ст. 315 КПК України не містить будь-яких процесуальних заборон на розгляд клопотання про скасування арешту майна у підготовчому судовому засіданні.
За таких обставин, керуючись ст. 174, 315 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Клопотання ОСОБА_10 про скасування арешту майна задовольнити.
Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2017 року у справі №757/69737/17-к на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_10 , а саме:
- квартиру АДРЕСА_2 ;
- машиномісце № НОМЕР_1 у підземному паркінгу на вул. Протасів Яр, 8 у м. Києві;
- машиномісце № НОМЕР_2 у підземному паркінгу на АДРЕСА_1 ;
- квартиру АДРЕСА_7 ;
- машиномісце № НОМЕР_3 у підземному автопаркінгу на АДРЕСА_4 ;
- машиномісце № НОМЕР_4 у підземному автопаркінгу на АДРЕСА_4 ;
- житловий будинок АДРЕСА_3 ;
- земельну ділянку площею 0,182 га, кадастровий номер: :03:032:0115, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 ;
- земельну ділянку площею 0,0292 га, кадастровий номер: :03:032:0100, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 ;
- транспортний засіб «LexusLX 570», 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3