печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2018 року слідчий суддя Печерського районного суду м.Києва ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна по кримінальному провадженні № 0001343,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 звернулась до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту та позбавлення права на відчуження та розпорядження майном, а саме групи нежитлових приміщень № 9-12, загальною площею 1209,95 кв.м., блок соціально побутового обслуговування, що є двоповерховою будівлею з підвалом та надбудовою, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 000, яке належить на праві власності ОСОБА_5 , накладені ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 23.05.2018 року по справі №757/23022/18-к.
В судове засідання заявник не з`явився, про розгляд клопотання повідомлений належним чином, причини неявки невідомі.
Слідчий в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував у повному обсязі, просив відмовити.
Слідчий суддя, заслухавши пояснення слідчого, дослідивши матеріали клопотання дійшов наступних висновків.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Таким чином, виходячи з наведених положень ст. 174 КПК України, питання про скасування арешту розглядається слідчим суддею за відповідним зверненням осіб, визначених частиною першої цієї статті. В судовому засіданні встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0001343 від 12.09.2017 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.05.2018 року у справі № 757/23022/18-к накладено арешт на нерухоме майно, а саме на групу нежитлових приміщень № 9-12 загальною площею 1209,95 м2, Блок соціально-побутового обслуговування, що є двоповерховою будівлею з підвалом та надбудовою, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 000, яке згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_5 , позбавивши її права на відчуження та розпорядження цим майном. Як визначено ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадженні слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 Кримінального процесуального кодексу України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Слідчий суддя дослідивши матеріали, вважає, що доводи клопотання про скасування арешту є необґрунтованими, оскільки на час винесення ухвал про накладення арешту на нерухоме майно існували підстави для такого арешту, крім того слідчим суддею не встановлено, що в подальшому застосуванні арешту відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї або іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно. Таким чином, слідчий суддя вважає накладений арешт на нерухоме майно, а саме на групу нежитлових приміщень № 9-12 загальною площею 1209,95 м2, Блок соціально-побутового обслуговування, що є двоповерховою будівлею з підвалом та надбудовою, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 000, яке згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_5 , обґрунтованим, з урахуванням наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, у зв`язку з чим клопотання про скасування арешту не підлягає задоволенню. Керуючись ст.ст. 174, 303, 305-307, 309 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна по кримінальному провадженні № 0001343.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1