Апеляційний суд Рівненської області
_____________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

04 вересня 2018 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю прокурора ОСОБА_4 ,
представника потерпілого ОСОБА_5 ,
підсудного ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу по обвинуваченню
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Рівне, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, на утриманні двоє малолітніх дітей, непрацюючого, раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
за апеляціями прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, потерпілого ОСОБА_8 , підсудного ОСОБА_6 та захисника-адвоката ОСОБА_7 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 12 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 12 лютого 2018 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавленням права керування транспортними засобами. На підставі ст.75 КК України звільнено
_______________________________________________________________________________ Справа № 11/787/4/2018 Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_9 Категорія : ч.2 ст.286 КК України Доповідач : ОСОБА_1 ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки. Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Запобіжний захід ОСОБА_6 підписку про невиїзд залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Як встановлено вироком суду, 30 серпня 2008 року близько 00 год. 15 хв. ОСОБА_6 , керуючи легковим автомобілем «ВАЗ- 211120» н.з. НОМЕР_1 , рухався в темну пору доби зі швидкістю 50-60 км/год. з увімкненим ближнім світлом фар по вул. Соборній в м. Рівне зі сторони вулиці Корольова у напрямку вулиці Кн. Острозького, та поблизу будинку № 440 неправильно оцінив дорожню обстановку, що склалась, при виникненні небезпеки для руху заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, негайно не вжив і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перетинав проїзну частину дороги зліва направо по напрямку руху транспортного засобу, хоча мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування гальмування при своєчасному прийнятті мір до реагування. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді важкої черепно-мозкової травми, перелому склепіння черепа з переходом на основу, забою-стиснення головного мозку важкого ступеня, гострої епідуральної гематоми правої лобно-скроневої ділянки, забійної рани ділянки правого ліктевого суглобу, множинних забоїв, осаднень на тулубі та кінцівках, гематом обох очей з субкон`юнктивальним крововиливом правого ока, які відносяться до тяжких як небезпечні для життя.
В поданих на вирок суду апеляціях:
- прокурор, який брав участь у розгляді справи у суді першої інстанції, не оскаржуючи вирок суду в частині кваліфікації дій, доведеності винуватості, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості. В обґрунтування апеляції вказує, що при призначенні покарання суд необґрунтовано застосував ст.75 КК України, при цьому в мотивувальній частині вироку не зазначено обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, оскільки, на думку апелянта, звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК України можливо лише за наявності комплексу обставин, що пом`якшують покарання. Стверджує, що вчинений підсудним злочин відноситься до категорії тяжких злочинів, збитки заподіянні злочином не відшкодовані , у вчиненому не розкаявся. Додає, що суд безпідставно не застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Просить вирок суду скасувати та постановити новий обвинувальний вирок, яким призначити остаточне покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
- потерпілий ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та постановити новий, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. Вважає, що вирок суду є незаконний, винесений при однобічному, неповному та необ`єктивному з`ясуванню всіх обставин справ, а призначене судом покарання явно несправедливе внаслідок м`якості. Додає, що судом не взято до уваги, що ОСОБА_6 неодноразово порушував правила дорожнього руху, вину у вчиненні злочину не визнав, заподіяну шкоду йому не відшкодував.
- підсудний ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 вважають вирок суду незаконним та необґрунтованим, судом неправильно застосовано матеріальний закон і недотримано кримінально-процесуальний закон, вирок за своєю формою не відповідає закону, за своїм змістом не грунтується на матеріалах справи, досудове розслідування та судовий розгляд справи проведені з грубим порушенням вимог кримінально-процесуального закону, висновки суду у вироку не відповідають фактичним обставинам справи, під час досудового розслідування було порушено право на захист підзахисного.В обґрунтування своїх вимог апелянти покликаються на те, що вирок ухвалено незаконним складом суду, в ньому не проаналізовані і не оцінені всі докази, вирок суду ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах, які зібрані з порушенням процесуального законодавства та відомості в яких не відповідають фактичним обставинам даної ДТП та обстановки та обставинам даної події. Вважають , що суд обґрунтував вирок на доказах, які не були розглянуті в судовому засіданні, зокрема, жоден із протоколів відтворення обстановки і обставин події, на які покликається суд у вироку, обґрунтовуючи доведення вини ОСОБА_6 , не були оголошені та досліджені в судовому засіданні. Вказують на те, що суд необґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку, як допустимий доказ, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схему до нього та фототаблицю, в яких зафіксовано положення автомобіля «ВАЗ-211120», державний номерний знак НОМЕР_2 після ДТП (т.1 а.с.7-12), однак даний доказ отриманий із порушенням процесуального порядку збирання доказів, а відомості, що містяться в даному протоколі з додатками не відповідають фактичним обставинам, зокрема місцю зупинки автомобіля під керуванням ОСОБА_6 після ДТП, а огляд місця ДТП був проведений, всупереч вимогам ч.1 ст.191 КПК України, за участю одного понятого. Крім того, в даному протоколі зазначено ОСОБА_6 як одного з учасників огляду місця ДТП, але водій ОСОБА_6 не був присутній під час огляду слідчим місця ДТП, оскільки під час проведення даної слідчої дії, яка розпочалась о 01 год.20 хв. він перебував в Центрі психічного здоров`я населення на медосвідченні на стан сп`яніння. Додають , що в протоколах огляду місця ДТП та транспорту повинні бути зазначені особи, які брали участь в даних оглядах, а не які формально підписали протоколи і яким не роз`яснювали ні їх прав, ні їх обов`язків, при цьому суд не погодився з доводами сторони захисту про недопустимість як доказу вказаного протоколу, у зв`язку з відсутністю одного з понятих ОСОБА_10 під час проведення даної слідчої дії - огляду місця ДТП, оскільки ця обставина не спростовує дійсності обставин події, встановлених при огляді місця події та не вказує на те, що такий доказ отримано незаконним шляхом. Вказують , що протокол огляду і перевірки технічного стану автомобіля складено не уповноваженою особою до порушення кримінальної справи, а саме інспектором ВОДТП ВДАІ ОСОБА_11 .. Стверджують , що протокол відтворення обстановки та обставин події від 26.09.2015 р. за участю підсудного (а.с. 132-134 том 4 ) не містить відомостей про фактичні обставини даної ДТП, в тому числі про дійсну видимість пішохода з робочого місця водія, зокрема при проведенні даної слідчої дії на місцевості не була відтворена обстановка, яка була під час ДТП, не були розміщені три автомобіля таксі, яких ОСОБА_6 об`їжджав перед самою ДТП, не був відтворений маневр об`їзду ним цих автомобілів, які обмежували оглядовість дороги і видимість пішохода. Крім того, під час проведення даної слідчої дії не був відтворений ні рух пішохода, зокрема його напрямок, ні напрямок руху, ні маневри автомобіля під керуванням ОСОБА_6 до ДТП. Додають , що у вироку не зазначені показання підсудного, показання допитаних судом свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 щодо того, що перед ДТП ОСОБА_6 об`їжджав три припарковані по його смузі руху автомобіля таксі. Стороною захисту зауважено, що слідчим було встановлено видимість пішохода на проїзній частині при умові, що автомобіль під керуванням ОСОБА_6 рухався від перехрестя прямолінійно із боковим інтервалом 0,75 м від осі лівого переднього колеса до осьової лінії дорожньої розмітки, що не відповідає дорожній ситуації під час ДТП. Додають, що судом були оцінені показання потерпілого під час проведення з ним відтворення обстановки та допиту на досудовому слідстві як достовірні, однак при цьому судом не було дано ніякої оцінки висновку судово-медичної експертизи, згідно якої потерпілий під час ДТП перебував в тяжкому ступені алкогольного сп`яніння, не дано жодної оцінки медичним документам, згідно яких при поступленні в лікарню він не пам`ятає обставин ДТП. Стверджує, що показання потерпілого, які він давав і під час досудового слідства, і під час проведення за його участю відтворення обстановки та обставин події, викликають сумнів, оскільки на час ДТП потерпілий перебував в тяжкому стані алкогольного сп`яніння - 4 проміле алкоголю, отримав важку черепно-мозкову травму, після ДТП втратив свідомість, з медичних документів вбачається, що він не пам`ятає обставин ДТП. При цьому потерпілий відмовився давати показання в судовому засіданні після скасування незаконного вироку, тобто перевірити правдивість показань потерпілого щодо того, в якому напрямку та з яким темпом він рухався до ДТП, що було взято експертом як достовірні вихідні дані при дачі висновку, можна лише шляхом призначення автотехнічної експертизи щодо технічної спроможності цих показань потерпілого. Також сторона захисту зауважує, що експерт самостійно вибирав вихідні дані для проведення експертизи, що прямо заборонено п.2.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертних та експертних досліджень. Крім того, додає, що в даному випадку висновки експерта, зазначені в письмовому висновку №6122 від 06.02.2017 р. явно суперечать його поясненням щодо цього ж висновку, які він дав в судовому засіданні. Також при проведенні експертизи експертом не було враховано наявності в ОСОБА_6 перешкод видимості, зокрема, що він перед самим ДТП здійснював об`їзд трьох автомобілів таксі. Стверджують , що суд у вироку зовсім не дав жодної оцінки показанням лікаря-нарколога ОСОБА_15 , психолога, судового експерта ОСОБА_16 , лікаря судового психіатра, експерта ОСОБА_17 .. Вказують, що в матеріалах кримінальної справи відсутні докази щодо витребування слідчим медичної картки потерпілого ОСОБА_8 на підставі якої було дано висновок щодо наявності тілесних ушкоджень потерпілого та визначено ступінь їх тяжкості, в тексті висновку експерта відсутнє посилання на те, що медична картка була належним чином оформлена, не зазначено кількості її аркушів, не зазначено її зміст, що ставить під сумнів даний висновок експерта і відповідно відомості про фактичні обставини, які в ньому зазначені. Крім того заперечують покликання суду у вироку, як на доказ, показання свідка ОСОБА_18 , оскільки він є зацікавленою по справі особою, а саме слідчим, який проводив досудове розслідування і який фактично допустив порушення вимог КПК України під час проведення по даній справі слідчих дій, зокрема огляду місця ДТП без одного із понятих та без захисника ОСОБА_7 , а також саме він порушив право ОСОБА_6 на захист, не допустивши запрошеного ним захисника до участі в справі та змусивши його письмово відмовитись від захисника при умові, що запрошений ним захисник Подиніногін буде присутній під час його допиту, однак без повноважень захисника. Просять вирок суду скасувати та повернути справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора ОСОБА_4 , який підтримав апеляцію прокурора та потерпілого частково, а в задоволенні апеляцій підсудного та його захисника просив відмовити, доводи представника потерпілого ОСОБА_5 , який підтримав частково апеляції потерпілого та прокурора та просив відмовити у задоволенні апеляцій підсудного та його захисника, доводи підсудного ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які просять задовольнити їхні апеляції та направити кримінальну справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції , перевіривши матеріали кримінальної справи, обговоривши доводи апеляцій, провівши судові дебати та надавши останнє слово підсудному , колегія суддів вважає, що апеляції прокурора, потерпілого, підсудного та його захисника не належать до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.323 КПК України (в редакції 1960 року) вирок суду повинен бути законним і обгрунтованим та грунтуватись на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінально-процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.365 КПК України (в редакції 1960 року) вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та оцінені судом відповідно до ст.67 КПК України (в редакції 1960 року), яким судом дана правильна юридична оцінка.

Відповідно до ст.67 КПК України 1960 року суд, прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, оцінюють докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, в суді першої інстанції підсудний ОСОБА_6 вину в інкримінованому злочині не визнав , та дав показання про те, що 30 серпня 2008 року , в час коли сталася ДТП, була темна пора доби, йшов сильний дощ. Пішохода, який перетинав проїзжу частину побачив за півтора-два метри і відразу почав гальмувати, намагаючись уникнути наїзду на нього. Однак зробити це йому не вдалося, і він зачепив пішохода передньою правою частиною автомобіля. Вважає , що правил дорожнього руху не порушував та вжив всіх заходів для того , що б уникнути наїзду на пішохода.

Разом з тим, вина підсудного ОСОБА_6 підтверджується оголошеними в суді першої інстанції показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який зазначив, що 30 серпня 2008 року близько півночі він знаходився по вулиці Соборній в м. Рівне, поблизу будинку № 440. На вулиці було темно, однак працювало вуличне освітлення і тому видно було добре, йшов невеликий дощ. На одній із ділянок вул.Соборна, навпроти зупинки маршрутних транспортних засобів, він вирішив перейти проїзну частину дороги поза межами пішоходного переходу. Перед виходом на проїзну частину дороги він подивився ліворуч і переконався, що транспортних засобів немає, і тому почав переходити дорогу. Дійшовши до середини дороги до суцільної лінії розмітки, він зупинився і поглянув праворуч, де побачив, що зі сторони вулиці Корольова рухається автомобіль з увімкненим світлом фар, який був за 50-60 метрів від нього. Він подумав, що встигне перейти дорогу і тому відновив рух і почав далі рухатися в середньому темпі. В якийсь момент руху він раптом відчув удар в праву частину тіла. Після удару втратив свідомість. Прийшов до свідомості на другий день в центральній міській лікарні м. Рівне, де він проходив стаціонарне лікування. Під час лікування він переніс декілька хірургічних операцій.

Доводи захисника ОСОБА_7 та підсудного ОСОБА_6 про неправдивість показань потерпілого ОСОБА_8 та неможливість ним відтворити обставини дорожньо-транспортної пригоди внаслідок перебування останнім в стані тяжкого алкогольного сп`яніння та отриманої внаслідок ДТП важкої черепно-мозкової травми є безпідставними, оскільки в суді першої інстанції було безпосередньо досліджено висновок амбулаторної судово-психіатричної експертизи №328/10 від 29.07.2010 року по обстеженню потерпілого (а.с.2-5 т.2), допитано лікаря судово-психіатричного експертта ОСОБА_17 , психолога-судового експерта ОСОБА_16 , спеціаліста, лікаря-нарколога ОСОБА_15 ..

Так, згідно показань судово-психіатричного експерта ОСОБА_17 , потерпілий ОСОБА_8 на момент проведення експертизи послідовно розповідав про події того дня, а тому під час проведення з ним відтворення обстановки і обставин події, міг відтворити ті обставини, які сприймав і запам`ятав.

Судовий експерт ОСОБА_16 в суді першої інстанції ствердила, що вказати яким чином стан алкогольного сп`янінння вплинув на потерпілого не може, оскільки , це індивідуально. Потерпілий ОСОБА_8 під час проведення експертизи давав послідовні показання, в поясненнях до настання ДТП не плутався.

Спеціаліст ОСОБА_15 (лікар-нарколог) підтвердила, що поведінка людини, її хода в стані алкогольного сп`яніння, залежить від її індивідуальних особливостей. Сама концентрація алкоголю в крові не свідчить про фізіологічний стан особи, оскільки це є індивідуально і залежить від багатьох різних чинників.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що показання потерпілого ОСОБА_8 щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди є правдивими, оскільки вони об`єктивно узгоджуються з дослідженими судом доказами: висновками судово-медичної експертизи та судової автотехнічної експертизи, протоколами відтворення обставин та обстановки події, даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, даними протоколу огляду і перевірки технічного стану автомобіля « ВАЗ-211120» державний номер НОМЕР_1 , при цьому висновок амбулаторної судової психолого-психіатричної експертизи №328/10 від 29.07.2010 року не має для суду наперед встановленої сили і оцінений судом за своїм внутрішнім переконанням із врахуванням показань експертів.

Показання потерпілого ОСОБА_8 щодо обставин ДТП підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 , який є батьком підсудного, в судовому засіданні повідомив, що 30 серпня 2008 року близько 00 годин 15 хв. він знаходився в якості пасажира на передньому сидінні власного автомобіля марки "ВАЗ- 211120" н.з. НОМЕР_1 , який рухався під керуванням його сина ОСОБА_19 по вулиці Соборна в м. Рівне зі сторони вулиці Корольова в напрямку вулиці Кн.Острозького зі швидкістю приблизно 50-60 км/год. з увімкненим ближнім світлом фар. Проїзна частина дороги була мокрою, йшов дощ. Видимість та оглядовість були задовільними. Працювало вуличне освітлення. На вул.Соборна, навпроти зупинки маршрутних транспортних засобів, несподівано, за півтора-два метри він побачив пішохода, який переходив дорогу. Син також побачив даного пішохода і почав гальмувати та трохи відвертати кермо ліворуч, намагаючись уникнути наїзду. Однак уникнути цього не вдалося, і автомобіль здійснив наїзд на пішохода передньою частиною в районі правої передньої фари, правого поворотника та правого бокового дзеркала заднього виду. Пішохода відкинуло вбік у "кишеню", де зупинка маршрутних таксі. Відразу вони з сином підійшли до пішохода, який лежав на дорозі і був без свідомості. Хтось з присутніх викликав швидку та працівників міліції. Внаслідок ДТП його автомобіль був пошкоджений. На другий день після ДТП він разом із сином звернулися в лікарню, в якій перебував потерпілий, придбали необхідні ліки за списком лікарів на суму близько 500 гривень. Вони мали намір відшкодувати збитки і про це говорили із братом потерпілого, однак не домовилися щодо суми відшкодування.
Обставини зазначеної дорожньо-транспортної пригоди підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_14 , який будучи попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та за дачу завідомо неправдивих показань, в суді першої інстанції підтвердив, що в один з літніх вечорів 2008 року він таксував в м. Рівне, і близько 23-ї години знаходився на вулиці Соборна на зупинці таксі, навпроти магазину «Мілан», в своєму автомобілі, слухав музику, а також рацію, очікував пасажирів. Через деякий час він почув удар, вийшов із свого автомобіля і побачив, що лежить збита людина, і хтось із присутніх викликав швидку медичну допомогу. Самого моменту зіткнення він не бачив, але чув шум від гальмування. Автомобіль зупинився по правій стороні дороги, приблизно навпроти кінця «карману». Автомобіль підсудного ОСОБА_6 він побачив, коли той уже зупинився. На місці ДТП перебував всього 20 хвилин. Знайшов його батько підсудного, оскільки вони разом працювали та були колегами по роботі.
Не викликають сумнів у колегії суддів також оголошені показання свідка ОСОБА_18 , який як слідчий проводив досудове слідство по даній кримінальній справі, виїжджав на місце ДТП, який вказував, що коли він приїхав на місце події, то потерпілого уже забрала швидка медична допомога, автомобілів таксі на стоянці не було. У присутності підсудного, експерта, понятих було проведено огляд місця події, складено схему ДТП, проведено заміри і всі присутні особи підписались. Крім того, ним з`ясовувалось з експертом питання щодо слідів гальмування - слідів гальмування на місці події виявлено не було. В ту ніч йшов дощ. Кримінальну справу було порушено по факту ДТП, оскільки на момент правопорушення не було відомо, хто винен в ДТП водій чи пішохід. Під час проведення досудового слідства водій і його батько були допитані в якості свідків, які попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. В подальшому, під час проведення досудового розслідування ОСОБА_6 було роз`яснено право мати захисника, однак від захисника він відмовився, про що написав відмову. Під час досудового слідства ОСОБА_6 стверджував, що пішохід потерпілий рухався зліва направо. Крім того зазначив, що в ході проведення досудового слідства ОСОБА_6 неодноразово змінював свої показання. Всі процесуальні документи ОСОБА_6 підписував самостійно, погоджувався, що у них було написано, заперечень не мав.
Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України підтверджується дослідженими в суді першої інстанції іншими доказами, зокрема:
- Висновком автотехнічної експертизи №383 від 20.09.2008 року, з якого вбачається, що робоча гальмівна система, система рульового керування, система освітлення досліджуваного автомобіля «ВАЗ-211120», державний номер НОМЕР_1 на момент огляду знаходились в працездатному стані та могли виконувати функції передбачені конструкцією (т.1 а.с.48-52).
- Протоколом відтворення обстановки та обставин події від 02.05.2015 року з участю підсудного ОСОБА_6 , де у присутності понятих останній повідомив та показав, коли, де, за яких обставин і яким чином він допустив дорожньо-транспортну пригоду, вказав місце наїзду на пішохода (а.с.116-119 т.4) .
- Протоколом відтворення обстановки та обставин події від 02.05.2015 року за участю свідка ОСОБА_12 , де в присутності понятих свідок відтворив обстановку та обставини події, а саме показав, коли, де, за яких обставин його син допустив дорожньо-транспортну пригоду, вказав місце наїзду на пішохода (а.с.113-115 т.4) .
- Протоколом відтворення обстановки та обставин події від 26.09.2015 за участю підсудного, де в ході проведення вказаної слідчої дії з метою встановлення конкретної видимості пішохода з робочого місця водія та загальної видимості елементів проїзджої частини з робочого місця водія, ОСОБА_6 на місці події показував та засвідчив на якій відстані він побачив статиста з робочого місця водія, а саме - 59 м. (а.с. 132-134 т.4).
- Даними протоколу відтворення обстановки та обставин події за участю потерпілого ОСОБА_8 від 03.10.2016 року, де в присутності понятих останній повідомив та показав, коли, де, за яких обставин на нього як на пішохода був здійснений наїзд автомобілем, вказав місце наїзду (а.с. 215-219 т.4) .
- Протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схемою до нього та фото таблицею, в яких зафіксовано положення автомобіля «ВАЗ-211120» державний номер НОМЕР_1 після ДТП ( т.1 а.с.7-12).
- Протоколом огляду і перевірки технічного стану автомобіля «ВАЗ-211120» державний номер НОМЕР_1 , яким підтверджується наявність на транспортному засобі механічних пошкоджень (т.1 а.с.13).
- Висновком судово-медичної експертизи № 2193 від 14 жовтня 2008 року з якого вбачається, що у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді важкої черепно-мозкової травми: перелом склепіння черепа з переходом на основу, забій-стиснення головного мозку важкого ступеня, гостра епідуральна гематома правої лобно-скроневої ділянки, забійна рана правої скронево-тім`яної ділянки, осаднення правої скроневої ділянки; забійної рани ділянки правого ліктьового суглобу, множинних забоїв, осаднень на тулубі і кінцівках, гематом обох очей з субкон`юнктивальним крововиливом правого ока. Вказані тілесні ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя. В момент первинного контактування найбільш ймовірно потерпілий перебував у вертикальному положенні і був повернутий правою боковою поверхнею тіла до транспортного засобу, або в положенні близькім до цього ( том 1 а.с. 56-57).
- Висновком судової автотехнічної експертизи №6122 від 06 лютого 2017 року, з якого вбачається, що в даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ-211120» н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути скоєння наїзду на ОСОБА_8 шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування (але такого гальмування водій до наїзду не застосовував). Дії водія ОСОБА_6 з технічної точки зору, не відповідали вимогам п.п.1.5; 1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»); 12.3 ПДР України, згідно якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. Причиною даної дорожньо-транспортної пригоди з технічної точки зору є невідповідаючі вимогам п.12.3 ПДР України, дії водія автомобіля «ВАЗ-211120» н.з. НОМЕР_1 , який з моменту виникнення небезпеки для руху своєчасно не застосував екстренне гальмування (а.с. 2-12 т.5).
В суді першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_20 підтвердив висновки судово-медичної експертизи №2193 від 14 жовтня 2008 року та пояснив, що отримані потерпілим ОСОБА_8 тілесні ушкодження могли виникнути тільки від удару автомобіля, можливість отримання їх від падіння на асфальт - заперечив.
Також в суді першої інстанції був допитани судовий експерт ОСОБА_21 , який проводив судову автотехнічну експертизу. Вказав, що оскільки показання свідка ОСОБА_12 та підсудного ОСОБА_6 про обставини ДТП, які зафіксовані у протоколах відтворень обстановки і обставин події ДТП (проведених 2 травня 2015 року) , технічно неспроможні, вони не використовувались при дачі висновку експерта. При вихідних даних, які зазначені захисником підсудного, застосувати екстрене гальмування технічно неможливо. Крім того, зазначив, якщо у момент виникнення небезпеки для руху водієві ОСОБА_6 віддаль від автомобіля ВАЗ до пішохода складала 59 м ( згідно результатів відтворення обстановки і обставин події ДТП із підсудним ОСОБА_6 від 26.09.2015 року), то при таких вихідних даних вказаний водій мав технічну можливість уникнути скоєння наїзду на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування. Крім того, зазначив, що за 1,5-2-3 метри технічно неможливо відреагувати та привести в дію гальмівну ситему, як про це зазначає підсудний, і такі данні є технічно неспроможні.
На думку колегії суддів , не заслуговують на увагу доводи захисника ОСОБА_7 та підсудного ОСОБА_6 про те, що суд не дав оцінки оголошеним показанням свідка ОСОБА_10 , оскільки судом першої інстанції у вироку суду викладені вмотивовані висновки з цього приводу і сумніву не викликають.
Що стосується доводів захисника та підсудного про невиконання судом першої інстанції вказівок Апеляційного суду Рівненської області, викладених в ухвалі від 17 березня 2014 року в частині проведення відтворення обстановки та обставин події в не тих погодніх умовах, які були під час ДТП, то на думку колегії суддів, вони є безпідставними, оскільки згідно зазначеної ухвали (а.с.174-176 Т.3), судом наголошено на тому, що вказана слідча дія проводилася в умовах іншої тривалості дня - часу та заходу сонця, освітленості, а не за інших погодніх умов.
Крім того, як вбачається з матеріалів кримінальної справи , за дорученням суду відтворення обстановки і обставин події органом досудового слідства проведено в умовах найбільш наближених до часу, в який сталася дорожньо-транспортна пригода.
Доводи захисника ОСОБА_7 та підсудного ОСОБА_6 про порушення права підсудного на захист під час досудового слідства є безпідставними, оскільки з показань слідчого ОСОБА_18 вбачається, що під час досудового слідства ОСОБА_22 роз`яснювалося право на захист , останній відмовився мати захисника. Крім того, згідно інформації прокуратури м.Рівне від 25.06.2015 року за №56-4784 вих.14 (а.с. 29 Т.5) про результати розгляду заяви ОСОБА_23 від 23.04.2013 року про порушення слідчим СУ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_18 прав підозрюваного ОСОБА_6 на захист не знайшло підтвердження, а кримінальне провадження №0164 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.374 КК України, було закрито у зв`язку з відсутністю в діях слідчого складу вказаного кримінального правопопорушення.
Не заслуговують на увагу доводи захисника та підсудного про допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону при розгляді кримінальної справи, а саме: вирок ухвалено незаконним складом суду.
Так, під час судового розгляду судді ОСОБА_9 неодноразово заявлялись відводи захисником ОСОБА_7 , які були вирішені у відповідності до вимог глави 4 КПК України 1960 року. Підстав вважати, що заяви захисника ОСОБА_7 щодо відводу судді ОСОБА_9 є обґрунтовані, колегією суддів не встановлено.
При перевірці доводів захисника ОСОБА_7 та підсудного ОСОБА_6 , колегією суддів не встановлено порушень кримінально-процесуального закону, які є істотними.
Згідно до ч.2 ст.374 КПК України 1960 року апеляційний суд скасовує вирок (постанову) і повертає справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції, якщо при розгляді справи в суді першої інстанції були допущені такі істотні порушення кримінально-процесуального закону, які виключали можливість постановлення вироку чи постанови, зокрема, порушення, зазначені в пунктах 2,3,4,6-10,13 частини другої статті 370 КПК України.
В апеляціях захисника та підсудного наведені дві підстави, передбачені ч.2 ст.370 КПК України, а саме вирок винесено незаконним складом суду; порушено право обвинуваченого на захист, які під час розгляду справи в апеляційному суді не знайшли свого підтвердження. Інших підстав, які є безумовною підставою для скасування судового рішення з поверненням кримінальної справи на новий судовий розгляд, апеляції захисника ОСОБА_7 та підсудного ОСОБА_6 не містять, та при апеляційному розгляді ними не наведено.
За таких обставин, встановлені судом фактичні обставини кримінальної справи свідчать про те, що під час судового розгляду належними та допустимими доказами доведено вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Що стосується призначеного підсудному покарання, судом першої інстанції при його призначенні в повній мірі дотримано вимоги ст.ст.50, 65 КК України.
Згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах санкції частини статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Доводи апеляцій прокурора та потерпілого щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі підсудного через м`якість, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу із наступних підстав.
Відповідно до ст.372 КПК України (в редакції 1960 року) невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі засудженого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею Кримінального кодексу, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим як внаслідок м`якості, так і суворості.

На думку колегії суддів, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції правомірно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, відсутність обставин, які обтяжують покарання; обставини, що пом`якшують покарання- підсудний вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив злочин з необережності, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, одружений, сам повністю утримує сім`ю, виховує і утримує двох малолітніх дітей, та дійшов обґрунтованого висновку про призначення йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції, передбаченої ч.2 ст.286 КК України без призначення додаткового покарання , яке за своїм розміром відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного , є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Доводи прокурора в апеляції про те, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання на підставі ст.75 КК України не ґрунтується на законі, а рішення суду є не мотивованим, на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки враховані обставини, а саме: вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинення необережного злочину, за місцем проживання характеризується як порядний, ввічливий, як особистість з високими моральними, духовними принципами та цінностями, його молодий вік, а також наявність на утриманні двох малолітніх дітей, дали суду першої інстанції обґрунтовані підстави вважати, що виправлення підсудного та попередження вчинення ним нових злочинів можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, вказане рішення суду вмотивоване.
Що стосується доводів апеляції прокурора та потерпілого щодо безпідставного не застосування судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.
Санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає безальтернативний вид покарання, а саме - у виді позбавлення волі на строк від 3 (трьох) до 8 (восьми) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 (трьох) років або без такого, тобто позбавлення права керувати транспортними засобами, згідно ст.55 КК України, є додатковим покаранням і питання про його призначення є правом суду, а не обов`язком.

Підстав вважати, що призначене ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим внаслідок м`якості та недостатнім для виправлення та попередження нових злочинів, немає.

Тобто, на думку колегії суддів, в апеляціях ні прокурором, ні потерпілим не наведено обґрунтованих доводів про те, чому призначене підсудному ОСОБА_6 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі та якого звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки з покладенням на підсудного обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, в порівнянні з тим, яке просить прокурор в апеляції, а саме 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки, та потерпілий 8 (вісім) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, є несправедливим, не досягне мети покарання, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі підсудного.
Крім того, колегія суддів наголошує, що у відповідності до ч.2 ст.400 КПК України 1960 року посилення покарання або застосування закону про більш тяжкий злочин при новому розгляді справи судом першої інстанції або апеляційним судом допускається тільки за умови, що вирок було скасовано за м`якістю покарання або у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжкий злочин за поданням прокурора або за скаргою потерпілого чи його представника, а також коли при новому розслідуванні справи буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжкий злочин, або коли збільшився обсяг обвинувачення.
З матеріалів кримінальної справи вбачається, що вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 01 листопада 2012 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки (а.с.25-28 Т.3)
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 лютого 2013 року вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 01 листопада 2012 року, залишено без зміни, а апеляцію засудженого, захисника ОСОБА_7 , без задоволення ( а.с108-110 Т.3).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2014 року (а.с.162-165 Т.3), касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 лютого 2013 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 17 березеня 2014 року (а.с.174-176 Т.3) , вирок Костопільського районного суду Рівнеської області від 01 листопада 2012 року стосовно ОСОБА_6 скасовано за апеляціями прокурора, засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , а справу повернуто в той же суд на новий розгляд. Підставою для скасування вироку суду першої інстанції стали істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону.
Водночас , в апеляції : прокурор , який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, просить призначити остаточне покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки; а потерпілий ОСОБА_8 - призначити покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки, що не відповідає вимогам ч.2 ст.400 КПК України 1960 року, і суд першої інстанції та апеляційний суд не може посилити покарання підсудному при новому розгляді після скасування попереднього вироку. Як вбачається з вироку суду, підсудним ОСОБА_6 вчинено злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, 30 серпня 2008 року, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином.
Відповідно до ч.5 ст.74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього кодексу.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності , якщо з дня вчинення нею тяжкого злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 10 років .
За таких обставин, враховуючи, що на даний час минуло більше десяти років з дня вчинення злочину, підсудний ОСОБА_6 підлягає звільненню від покарання на підставах, передбачених ст.49 КК України, оскільки вказане звільнення покращує його становище в порівнянні із звільненням від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.373 КПК України 1960 року , апеляційний суд змінює вирок в інших випадках, коли зміна вироку не погіршує становища засудженого.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 362, 365, 366, 373, 377, 379 КПК України (в редакції 1960 року), та п.11 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України , колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :
Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 12 лютого 2018 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, змінити.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

В решті вирок суду - залишити без зміни.
Апеляції прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, потерпілого ОСОБА_8 , підсудного ОСОБА_6 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.
С У Д Д І :

________________ ________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3