Єдиний унікальний номер 242/3686/17
Номер провадження 11-кп/775/515/2018

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року колегія суддів судової палати з кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі: ОСОБА_4 ,

за участю

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області в режимі відеоконференції розглянувши матеріали кримінального провадження № 0001392 від 14 серпня 2017 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Селидівського міського суду Донецької області від 01 лютого 2018 року щодо ОСОБА_6 за ст. 391 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Селидівського міського суду Донецької області від 01 лютого 2018 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Костянтинівка, Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який відбуває покарання в ДУ «Селидівська виправна колонія (№82)», раніше судимого: 19.05.2016 року вироком Апеляційного суду Запорізької області за ст. 185 ч. 3 КК України до 4 років позбавлення волі; 07.07.2016 року Костянтинівським міськрайонннм судом за ст. 186 ч. 2, 71 ч. 1 КК України до 4 років 9 місяців позбавлення волі, ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 14.11.2016 року вирок Костянтинівського міськрайонного суду від 07 червня 2016 року змінено в частині призначення покарання, вважати засудженим за ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років 09 місяців позбавлення волі

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України, та призначено покарання у вигляді 1 року позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України призначено остаточне покарання у виді 1 (одного) року 1 (місяця) позбавлення волі.

Відповідно до вироку Селидівського міського суду Донецької області від 01 лютого 2018 року, ОСОБА_6 з 23.12.2016 року відбуває покарання в Державній установі «Селидівська виправна колонія (№ 82)», яка розташована за адресою: Донецька область, смт. Гостре, вул. Погранична, 1, за вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07.07.2016 року за ст. 186 ч. 2 у виді 4 (чотирьох) років 9 (дев`яти) місяців позбавлення волі. Однак, відбуваючи покарання в ДУ «Селидівська виправна колонія (№ 82)» засуджений ОСОБА_6 на шлях виправлення не став і в період відбування покарання, знову вчинив злочин, який виразився у злісній непокорі законним вимогам адміністрації установи виконання покарань за наступних обставин.

ОСОБА_6 ,відбуваючи покарання у виді позбавлення волі в Державній установі «Селидівська виправна колонія (№ 82)», неодноразово порушував режим відбування покарання, за що 10 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, в тому числі 15.06.2017 року за злісне порушення вимог режиму відбування покарання був переведений до приміщення камерного типу (одиночної камери) строком на 1 місяць.

14.08.2017 р., приблизно о 06 годині 40 хвилин, засуджений ОСОБА_6 , будучи особою, яка була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери), відмовився виконати законні вимоги заступника начальника Державної установи «Селидівська виправна колонія (№ 82)» ОСОБА_7 щодо прибирання житлового приміщення секції, хоча за графіком чергувань був черговим по житловій секції відділення СПС № 9, необхідним для чергування інвентарем був забезпечений і за станом здоров`я мав можливість виконати цю роботу.

За злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань ОСОБА_6 було попереджено про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 391 КК України і висунуто повторну законну вимогу щодо прибирання житлової секції, проте засуджений ОСОБА_6 , знов у категоричній формі відмовився виконати вимоги заступника начальника ДУ «Селидівська виправна колонія № 82» ОСОБА_7 , тим самим порушив режим тримання, а саме: п. 2 розділу III правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 року № 2186/5.

На вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій вказує, що з оскаржуваним вироком незгідний у зв`язку з надмірною суворістю. Також вказує, що судом не було взято до уваги його пояснення, а саме, що він не визнає своєї провини, судом було проігноровано його лінію захисту, не було взято до уваги його особисті дані, його доводи, у зв`язку з чим суд допустив неповноту та однобічність судового процесу.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор ОСОБА_8 просить вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення. Крім того, пояснив, що у суді першої інстанції ОСОБА_6 добровільно надав суду визнавальні показання, а тому на його думку, за таких підстав доводи, які викладені у його апеляційній скарзі, є необґрунтованими та безпідставними.

Обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував проти розгляду справи в режимі відеоконференції, але під час розгляду справи без поважних причин відмовився приймати участь в судовому засіданні, самовільно покинув зал судового зсідання.

Заслухавши доповідача, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. При цьому суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, не вправі встановлювати й доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції. Отже, суд апеляційної інстанції виходить з того, що було встановлено вироком суду першої інстанції.

За змістом ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК України, суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Обов`язковою умовою застосування такого порядку судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження події кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Суд зобов`язаний з`ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що, у такому випадку, вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Якщо, принаймні, одна з наведених обставин заперечується будь-ким із учасників судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а спрощена процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

Практикою Європейського суду з прав людини визнано і про це, вказано в рішенні від 15 липня 2010 року у справі «Руслан Яковенко проти України», що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатись на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або для обґрунтування своїх рішень.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції цих вимог закону дотримано не було.

Так, при проведенні судового розгляду в порядку ч.3 ст.349 КПК України, суд виходив з того, що ОСОБА_6 свою вину у вчиненому визнав в повному обсязі, та на підтвердження його вини у вироку послався саме на ці показання обвинуваченого, згідно яких він підтвердив фактичні обставини, викладені у обвинувальному акті.

Судом апеляційної інстанції було відтворено хід судового засідання - був прослуханий аудіодиск.

Встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 , фактично не визнав свою провину у скоєнні інкримінованого злочину, заявивши, що не знає за що його притягають до кримінальної відповідальності, вважає, що відмова помити підлогу в камері це не є злочином, тобто не визнав провину в повному обсязі. Таким чином порушено право обвинуваченого на захист.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, незважаючи на вищевикладене та позицію обвинуваченого, безпідставно обмежився дослідження фактичних обставин провадження лише допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів провадження, належним чином не з`ясувавши обставини вчинення інкримінованого злочину, викладені в обвинувальному акті, та безпідставно здійснив судовий розгляд провадження у спрощеному порядку, передбаченому ч. 3. ст. 349 КПК України, чим порушив право обвинуваченого на захист та позбавив його права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Допущені порушення кримінального процесуального закону, відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, є істотними і такими, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, враховуючи, що розгляд провадження місцевим судом відбувався за скороченою процедурою, без дослідження усіх доказів, позбавлений можливості усунути допущені судом порушення, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення та винести нове рішення.

Згідно з п.6 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що такими загальними засадами кримінального провадження у цьому випадку є верховенство права та законність, дотримання яких не було забезпечено судом під час розгляду кримінального провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та, у зв`язку з допущенням судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, з урахуванням загальних засад кримінального провадження і з метою забезпечення права обвинуваченого на захист, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Скасовуючи вирок суду за наведених підстав, колегія суддів не входить в обговорення всіх доводів поданої апеляційної скарги обвинуваченого, однак вважає, що вони, підлягають перевірці під час нового судового розгляду, як такі, що мають суттєве значення у цьому кримінальному провадженні.

При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, створити сторонам необхідні умови для забезпечення рівних прав у наданні доказів на підтвердження своїх позицій і доведенні перед судом їх переконливості та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам закону.

При цьому, колегія суддів вважає, якщо під час нового судового розгляду підтвердиться об`єм обвинувачення, визнаний судом першої інстанції доведеним, то призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання слід вважати таким, що є справедливим та відповідає загальним засадам призначення покарання.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а вирок суду скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції

Керуючись ст. ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Вирок Селидівського міського суду Донецької області від 01 лютого 2018 року відносно ОСОБА_6 скасувати, призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: