АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/961/18 Справа № 199/6010/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001132, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2018 року щодо

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпро, зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений просить оскаржуваний вирок суду скасувати, кримінальне провадження у відношенні нього закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» № 1810-VIII від 22 грудня 2016 року звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання.

Цивільний позов ОСОБА_7 задоволено частково та вирішено стягнути з ОСОБА_10 на його користь додаткові витрати на придбання ліків у розмірі 2408 гривень 71 копійка та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 гривень, а усього стягнути 12408 гривень 71 копійку.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про стягнення відшкодування моральної шкоди в іншій частині відмовлено.
Вирішено питання про речові докази.

ОСОБА_10 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 09 травня 2017 року, приблизно о 08 год. 00 хв., зайшов у під`їзд № 4 будинку АДРЕСА_2 та, пройшовши до дверей ліфту, які розташовані на першому поверсі, перед собою побачив раніше знайомого сусіда ОСОБА_7 , який вже очікував прибуття ліфту. Між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 на ґрунті неприязних відносин, які склалися раніше, почався словесний конфлікт, під час якого у ОСОБА_10 раптово виник злочинний намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .

Реалізовуючи зазначений злочинний умисел, ОСОБА_10 09 травня 2017 року приблизно о 08 год. 00 хв., продовжуючи перебувати у під`їзді № 4 вказаного вище будинку, знаходячись позаду потерпілого ОСОБА_7 , діючи умисно, своїми обома руками схопив за плечі та повалив останнього спиною на бетонне покриття, від чого ОСОБА_7 потилицею вдарився об підлогу. Потім ОСОБА_10 в хаотичному порядку, обома руками, стиснутими у кулак, наніс ОСОБА_7 не менше 15 ударів в область голови, обличчя, тулуба та кінцівок. При цьому ОСОБА_7 задля відхилення ударів та з метою самозахисту закрив обличчя обома руками, по яким ОСОБА_10 також наносив удари.

Після цього, доводячи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_10 наніс потерпілому ОСОБА_7 правою рукою, стиснутою у кулак, ще один удар в область лівого ока, від чого останній втратив свідомість.

В результаті злочинний дій ОСОБА_10 , потерпілому ОСОБА_7 були спричинені у своїй сукупності тілесні ушкодження середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день).

Вищезазначені дії обвинуваченого були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 1 ст. 122 КК України за ознаками умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але такого, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, обвинувачений зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Вказує, що висновки суду, зазначені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, а докази не досліджені належним чином, оскільки насправді саме ОСОБА_7 напав на нього та спричинив тілесні ушкодження, а він був вимушений захищатися, в результаті чого вони обидва отримали тілесні ушкодження. Він з цього приводу із самого початку досудового розслідування дає послідовні показання, що підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які вказали, що обвинувачений розповідав їм, що 09.05.2017 р. на першому поверсі будинку біля ліфту на нього напав ОСОБА_7 .

Зазначає, що судом були взяті до уваги докази на підтвердження його вини, які є недопустими, а саме відеозапис з камер працівників поліції, оскільки компакт-диск, який був визнаний слідчим як доказ, отриманий з порушенням вимог КПК України: набутий слідчим з невідомого джерела за невстановлених обставин, а також перенесення на нього інформації з відеореєстратора патрульного відбулося у невідомий спосіб, без дотримання встановлених КПК Україгни процедур. Крім того, вказаний відеозапис має фрагментарний характер та містить лише вибіркові епізоди події.

Апелянт вказує, що наявний у справі протокол огляду від 22.06.2017 року є також недопустимим доказом, оскільки йому не було повідомлено під час отримання від нього пояснень, що він може відмовитися від надання показань, та не відповідати на запитання, що є порушенням як процесуального законодавства України, так і практики ЄСПЛ, та тягне недопустимість отриманих від нього відомостей як доказів.

Також вказує на безпідставність та помилковість висновків суду про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень середньої тяжкості зважаючи на те, що з висновку експерта взагалі не вбачається, на підставі чого останній визначив такий ступінь тяжкості за умови того, що потерпілий перебував на лікарняному протягом 10 днів, а не понад 3 тижні. На думку апелянта, не дав суд належної оцінки і тому, що документація щодо стану зору ОСОБА_7 до 09.05.2017 р. експертом взагалі не вивчалася попри те, потерпілий хворіє на хронічне захворювання обох очей міопію, зв`язок між якою та зниженням зору останнього не досліджувався.

Крім того зазначає, що судом не були усунуті протиріччя у його показаннях та показаннях потерпілого, як і в цілому докази не були досліджені належним чином.

Одночасно вказує, що ним за фактом спричинених йому тілесних ушкоджень Мовсесяном було подано заяву до поліції, а кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України перебуває на стадії досудового розслідування. Вважає, що за викладених обставин цивільний позов у даному провадженні не підлягає задоволенню.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу потерпілий ОСОБА_7 зазначає, що апеляційна скарга обвинуваченого є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки судом першої інстанції було належним чином встановлено та досліджено всі обставини скоєння злочину ОСОБА_10 зроблено правильні висновки, перевірено докази на їх допустимість та належність, у зв`язку з чим оскаржуваний вирок суду є законним та обґрунтованим, а підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого не вбачається.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які на задоволенні апеляційної скарги наполягали; потерпілого, представника потерпілого та прокурора, які проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність;перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винність ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, в тому числі: показаннями потерпілого ОСОБА_7 щодо фактичних обставин скоєння кримінального правопорушення; протоколом слідчого експерименту від 15.06.2017 року, у межах якого потерплий ОСОБА_7 показав механізм нанесення йому 09.05.2017 р. тілесних ушкоджень ОСОБА_10 ; актом судово-медичного дослідження від 10.05.2017 р. № 137б та висновком судово-медичної експертизи від 23.06.2017 р. № 2014е, якими встановлений характер, обсяг та ступінь тяжкості заподіяних ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, час їх заподіяння, кількість травматичних дій, а також констатовано, що локалізація та характер вказаних ушкоджень не суперечать механізму їх спричинення, на який вказав потерпілий у межах слідчого експерименту за його участю; відеозаписом з нагрудних відеокамер співробітників патрульної поліції у тій частині, в якій він був визнаний судом допустимим доказом.

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши у вироку вищезазначені та інші докази, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки суд першої інстанції дав належну оцінку наданим стороною обвинувачення доказам не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і ці докази в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та доведеності вини останнього у його вчиненні, а також для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки вони випливають з його власного тлумачення норм матеріального та процесуального закону та суб`єктивного аналізу і переоцінки окремих доказів. При цьому оцінка і тлумачення таких доказів здійснюються тенденційно, вибірково, спотворюючи їх зміст та відокремлено від інших обставин та доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність. Крім того, доводи апеляційної скарги в цілому повторюють лінію захисту, обрану обвинуваченим та його захисником в суді першої інстанції, яка була перевірена, та в оскаржуваному вироку детально проаналізована і ґрунтовно визнана неспроможною.

Так, доводи апелянта про те, що фактично саме ОСОБА_7 був ініціатором конфлікту, внаслідок якого вони обидва отримали тілесні ушкодження, були прийняті до уваги судом першої інстанції, який надав перевагу версії обвинуваченого про те, що потерпілий не пустив ОСОБА_10 до ліфту, а після висловленої останнім образи повернувся до нього для з`ясування стосунків. Разом із тим, як було правильно констатовано судом першої інстанції, вказані обставини не свідчать про те, що обвинувачений лише захищався від потерпілого, оскільки перебування ОСОБА_10 у стані необхідної оборони об`єктивно спростовується тим, що наявні у ОСОБА_7 тілесні ушкодження за характером, кількістю і тяжкістю значно перевищують як тілесні ушкодження, виявлені в обвинуваченого, так і ті ушкодження, що могли бути заподіяні ОСОБА_16 у випадку, якщо б ОСОБА_10 лише захищався.

У зв`язку з наведеним не можуть бути прийняті до уваги і доводи апелянта про те, що факт перебування його у стані необхідної оборони свідчить про безпідставність задоволення судом цивільного позову потерпілого.

Посилання апелянта на показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 колегія суддів вважає неспроможним зважаючи на те, що вказані особи не були очевидцями скоєння злочину та про пов`язані з ним обставини обізнані лише зі слів самого обвинуваченого.

Доводи апелянта щодо недопустимості як доказу відеозапису з камер працівників поліції та протоколу його огляду не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд першої інстанції в оскаржуваному вироку, погоджуючись із запереченнями сторони захисту, обґрунтовано визнав вказаний відеозапис недопустимим доказом в частині зафіксованих ним пояснень ОСОБА_10 , отриманих без попередження останнього про його право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання. Разом з тим, колегія суддів вважає правильним і висновок суду першої інстанції про те, що решта зафіксованих відомостей, зокрема обстановка біля квартири обвинуваченого та його зовнішній вигляд, - відповідають критеріям процесуального закону щодо допустимості доказів, а міркування сторони захисту щодо протилежного мають характер особистих суб`єктивних оцінок та довільного тлумачення положень процесуального закону.

Посилання апелянта на безпідставність та помилковість висновків суду про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень середньої тяжкості та обґрунтування їх експертними висновками, що викликають сумнів у достовірності, колегія суддів оцінює критично.

Так, експерт ОСОБА_17 , будучи допитаною у судовому засіданні, надала детальні роз`яснення раніше наданих нею висновків, якими повністю спростувала доводи сторони захисту щодо їх необґрунтованості. Зокрема з її пояснень вбачається, що ступінь тяжкості заподіяних потерпілому ОСОБА_16 тілесних ушкоджень був визначений з урахуванням тривалості розладу його здоров`я, тобто періоду, на протязі якого його зір не відновився, що не можна ототожнювати з тривалістю періоду його стаціонарного лікування, на яку вказує обвинувачений в апеляційній скарзі.

Посилання апелянта на те, що експертом не було досліджено медичну документацію щодо стану зору ОСОБА_7 за період до 09.05.2017 р., правильність експертних висновків також не спростовують зважаючи на те, що експертом із наявної медичної документації було встановлено погіршення стану зору потерпілого, первинно зафіксованого 11.05.2017 р., і те, що зір останнього до 19.06.2017 р. до вказаного рівня не відновився.

Є неспроможними і посилання апелянта на те, що експертом не було досліджено наявність причинною зв`язку міг погіршенням зору потерпілого та його захворюванням на міопію, зважаючи на те, що експертом було констатовано причинний зв`язок саме між заподіяними ОСОБА_7 тілесними ушкодженнями та погіршенням його зору.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги як такі, що мають суб`єктивний характер, не спростовують правильності висновків суду, покладених в основу оскаржуваного вироку, і не свідчать про його незаконність та/або необгрунтованість.

З урахуванням наведеного колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2018 року щодо ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4