Справа № 461/6885/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/783/849/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_7

та його представника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу представника особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року про накладення арешту на майно

в с т а н о в и л а :
ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року клопотання старшого слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000387 задоволено.

Накладено арешт на виявлене та вилучене в ході обшуку майно: 1) банківську картку № НОМЕР_1 ; 2) фрагмент паперу з рукописними записами; 3) банківську картку № НОМЕР_2 ; 4) банківську картку № НОМЕР_3 ; 5) банківську картку № НОМЕР_4 ; 6) банківську картку № НОМЕР_5 ; 7) банківську картку № НОМЕР_6 ; 8) грошові кошти в сумі 5000 доларів США; 9) мобільний телефон марки «Iphone», ІМЕІ НОМЕР_7 , з сім-карткою № НОМЕР_8 .

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_7 , в якій просить скасувати зазначену хувалу слідчого судді та прийняти нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на вилучене майно та зобов`язати слідчого на підставі п.2 ч.1 ст. 169 КПК України повернути тимчасово вилучене майно особі, в якої воно було вилучено.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ухвала слідчого судді винесена з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що слідчий суддя не навів в оскаржуваній ухвалі мотивів, з яких він встановив, що вилучені речі та документи є речовими доказами. Слідчий суддя не оглядав зазначених вилучених речей та документів, не міг бачити, чи є на них сліди кримінального правопорушення, чи були такі речі знаряддям його вчинення. Вказує на те, що слідчий суддя порушив норми ст. 98 КПК України, яка визначає поняття речових доказів та наводить ознаки, за якими речі можуть визнаватися речовими доказами.

Крім того, слідчим не було доведено, що грошові кошти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення. Крім того, ним придбано у кредит мобільний телефон, який вилучений та арештований. Також вилучені банківські карточки необхідні для отримання заробітної плати та інших коштів.

Також зазначає, що обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення не існує, а клопотання слідчого про арешт майна позбавляє ОСОБА_7 можливості утримувати сім`ю, здійснювати підприємницьку діяльність та користуватися особистим майном, що не виправдовує потреби у такому ступені втручання у права користування майном.

Заслухавши доповідь судді, пояснення особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 на підтримання поданої апеляційної скарги, виступ прокурора ОСОБА_6 на заперечення доводів апеляційної скарги, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи й перевіривши матеріали судової справи та матеріали досудового розслідування, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

При постановленні ухвали про арешт майна слідчий суддя допустив неповноту судового розгляду, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

Згідно з ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Своє клопотання про арешт майна старший слідчий ОСОБА_9 обгрунтовував тим, що СУ ГУ НП України у Львівській області здійснюється розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 березня 2017 року за № 0000387 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 229 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що невстановлена досудовим розслідуванням особа, являючись службовою особою, діючи умисно з корисливих спонукань та в порушення вимог Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів та послуг", без дозволу правовласників здійснює на території Львівської області діяльність по виробництву, упакуванню та реалізації сипучих харчових сумішей, незаконно використовуючи при цьому знаки для товарів та послуг відомого правовласника виробника продукції «Emix», який являється об`єктом права інтелектуальної власності, чим завдають останнім матеріальної шкоди.

Єдиною підставою для арешту майна слідчий визначає те, що вищевказане вилучене майно визнане постановою слідчого речовими доказами у справі.

Підставою для арешту майна слідчий суддя визначив те, що вищевказане майно та документи, вилучені під час обшуку, були знаряддям вчинення кримінального правопорушення та містять відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження, встановлення усіх осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, а тому можуть бути використані, як докази у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог КПК України, слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна, з метою прийняття законного та справедливого рішення повинен з`ясувати правову підставу для арешту такого майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Згідно зі ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Такий, зокрема, згідно з вимогами вказаної статті кримінального процесуального закону, допускається з метою забезпечення збереження речових доказів та накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Як встановлено апеляційним судом, серед підстав необхідності накладанення арешту на вказане майно, слідчим у клопотанні зазначено, що дане вилучене майно визнане речовими доказами у справі.

Дослідивши матеріали кримінального та судового провадження, колегія суддів дійшла до переконання, що слідчий суддя не дослідив, чи вказані банківські картки, фрагменти паперу з рукописними записами, грошові кошти в сумі 5 000 доларів США та мобільний телефон марки «Iphone», ІМЕІ НОМЕР_7 , з сім-карткою № НОМЕР_8 , відповідають критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, так як слідчим у клопотанні не було наведено, які саме сліди кримінального правопорушення містяться на вищевказаному майні.

Крім того, відповідно до п.6 ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч.4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, хоч слідчий суддя прийняв рішення про накладення арешту на все вилучене майно, з підстав, що таке майно може бути доказом у кримінальному проваджені, однак слідчий суддя при накладенні арешту на вказане майно не врахував наслідків для осіб, в яких таке майно перебуває у користуванні.

В апеляційному суді встановлено, що ОСОБА_7 є інвалідом ІІІ групи, на його утриманні перебуває дружина та двоє дітей, а тому вилучені кошти потрібні на їх утримання та лікування. Вилучені банківські карточки належать членам сім`ї ОСОБА_7 та необхідні для отримання заробітної плати та інших виплат, а тому позбавлення можливості користуватися ними створює суттєві перешкоди, незручності та порушує права та інтереси добросовісного власника та користувача майна.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що зазначені банківські карточки є лише засобами для доступу до банківського рахунку і на них не відображається рух коштів, а вилучений мобільний телефон та карточка мобільного оператора не містять слідів вчиненого кримінального правопорушення та відстеження дзвінків слідчий може отримати через оператора мобільного зв`язку.

Крім того, доводи апелянта про необґрунтованість накладення арешту у зв`язку з тим, що власник майна не перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого, є обгрунтованими та заслуговують на увагу.

Під час розгляду слідчим суддею клопотання про арешт майна, ні слідчим, ні прокурором не було доведено наявності будь-яких інших, визначених кримінальним процесуальним законом, підстав для арешту майна.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про безпідставність клопотання слідчого про арешт майна, оскільки воно не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону, і є безпідставним.

Ураховуючи вищевикладене та вимоги ст. 173 КПК України, згідно якої слідчий суддя, суд враховуючи правову підставу для арешту майна, відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді клопотання про накладення арешту на майно слідчий суддя з достатньою повнотою не перевірив обґрунтованість заявленого клопотання та постановив судове рішення, яке згідно зі ст. 409 КПК України підлягає до скасування у зв`язку з неповнотою судового розгляду.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги. Ухвала слідчого судді як така, що постановлена з порушенням вимог закону, підлягає скасуванню, а в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 задоволити.

Ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року скасувати.

В задоволенні клопотання старшого слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_9 про арешт майна за місцем проживана ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000387 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4