Справа № 347/1451/16
Провадження № 11-кп/779/480/2017
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000241 за апеляційною скаргою заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року, згідно якого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Космач Косівського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , непрацюючого, з повною загальною середньою освітою, одруженого, має на утриманні одну неповнолітню дитину, громадянина України, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, з призначенням покарання три роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки, поклавши на нього згідно зі ст. 76 КК України відповідні обов`язки.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 у вигляді застави, до набрання вироком законної сили, залишено без змін.

Вирішено після набрання вироком законної сили заставу у розмірі 72 500,00 грн (сімдесят дві тисячі п`ятсот гривень 00 копійок), внесену 05 липня 2016 року, згідно з платіжним дорученням № 55377944, ОСОБА_9 , як заставу у даному кримінальному провадженні, повернути заставодавцю ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , жителю АДРЕСА_2 .

Скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2016 року, на автомобіль марки «Ford Transit Connect», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який є власністю ОСОБА_10 , жительки с-ща Глибока Глибоцький район Чернівецької області.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати на залучення експерта, у розмірі 1143,50 грн. (одна тисяча сто сорок три гривні 50 копійок), стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави.

за участю прокурора ОСОБА_11 ,

законного представника ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_13 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній скарзі просить оскаржений вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що, не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеність вини ОСОБА_8 , вважає вирок суду таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Посилається на зміст ст. 370 КПК України, ч. 2 ст. 5 КК України. Звертає увагу на те, що Законом України № 1491 VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених», який набрав чинності у жовтні 2016 року, ст. 76 КК України викладена в новій редакції. Зазначає, що оскільки подія кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_8 мала місце у червні 2016 року, застосування ст. 76 КК України в новій редакції фактично погіршує його становище. Вказує, що, враховуючи обставини справи, спосіб вчинення злочину та особу обвинуваченого, вважає призначене йому покарання незаконним та несправедливим внаслідок м`якості, таким, що суперечить вимогам ст. 65 КК України, оскільки буде недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Посилається на зазначене у п. п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання». Зазначає, що з вироку вбачається, що, приймаючи рішення про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд належним чином його не обґрунтував. Висновок з цього приводу у вироку формальний. Вважає, що призначаючи покарання, суд не достатньо врахував ступінь тяжкості скоєного діяння, його наслідки, обставини вчинення кримінального правопорушення, а також той факт, що злочин був вчинений у стані алкогольного сп`яніння та щодо малолітніх осіб. Зазначає, що не повною мірою враховано те, що злочин, вчинений ОСОБА_8 , відповідно до ст. 12 КК України віднесений до категорії тяжких.

Обвинувачений ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якому просить залишити її без задоволення. Обґрунтовує заперечення тим, що, на його думку, апеляційна скарга має формальний характер, не містить посилань на норми закону, які б вказували на те, що вирок був постановлений всупереч вимогам норм кримінального та кримінального процесуального законодавства та законодавства про гуманізацію кримінальної відповідальності. Зазначає, що в судовому засіданні було встановлено ряд пом`якшуючих його вину обставин, зокрема: вчинення злочину вперше, вчинення злочину з категорії необережних, відсутність претензій морального та матеріального характеру з боку потерпілих, посередні характеристики, щире каяття, сприяння у встановленні істини по справі, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, наявність ряду захворювань, які потребують постійної підтримуючої терапії. Наголошує, що потерпілий в судових дебатах просив його суворо не карати та не позбавляти його волі. Зазначає, що прокурор в судовому засіданні суду першої інстанції особисто акцентував на вказаних пом`якшуючих обставинах, однак в апеляційній скарзі вважає такі обставини, як такі, що застосовані судом формально. Щодо обтяжуючих обставин, то вважає, що вік потерпілих не слід розцінювати як таку, оскільки він не вчинив щодо них умисного злочину (проти власності, волі, честі і гідності тощо). На його думку, до нього в даному випадку застосована міра покарання достатня для його виправлення та усвідомлення вчинених ним дій. Зазначає, що порушення правил дорожнього руху не носить продовжуваного чи триваючого характеру, а тому немає підстав вживати радикальних заходів щодо недопущення ним в подальшому подібних порушень. Вказує, що покарання у вигляді реального позбавлення волі може завдати йому фізичних страждань в силу захворювань та принизити його людську гідність та, що не будучи ізольованим від суспільства він зможе допомагати потерпілим. Зазначає, що прокурор в апеляційній скарзі посилається на невірне застосування норм ст. 76 КК України, вказуючи на те, що це фактично погіршує його становище, однак у прохальній частині не просить вжити заходів в цьому, а навпаки призначити йому більш тяжке покарання.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілим тяжке тілесне ушкодження.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

24 червня 2016 року близько 19 год. 50 хв. у світлу пору доби, водій ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що значно знижує реакцію і унеможливлює належним чином реагувати на зміну дорожньої обстановки, керуючи автомобілем марки «Ford Transit Connect», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався зі швидкістю біля 60 км/год., вулицею Центральною, що у с. Стопчатів Косівського району Івано-Франківської області у напрямку м. Коломия.

У цей час, узбіччям з правої сторони від проїжджої частини дороги, в напрямку м. Коломия, рухались малолітні діти ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 та пішохід ОСОБА_17 .

Під час руху по прямій ділянці дороги, водій ОСОБА_8 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав за межі проїзної частини дороги на узбіччя з правої сторони та допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

При цьому ОСОБА_8 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме: п. 1.2., п. 1.7., п. 2.3. б)., п. 2.9. а)., п. 10.1., п. 12.1., п. 12.3.

У результаті порушення ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України відбулась дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої потерпіла ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми із переломом кісток основи черепа, забоєм речовини головного мозку середнього ступеня, синці правого та лівого очей, крововилив під кон`юнктиву лівого очного яблук, садно в ділянці лівої брови, що відповідно до висновку судово-медичного експерта № 148 від 17 серпня 2016 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення. Пішохід ОСОБА_16 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми із переломом потиличної кістки, забоєм головного мозку легкого ступеня, садна та синці обличчя, що відповідно до висновку судово-медичного експерта № 150 від 17 серпня 2016 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент їх спричинення. Пішоходи ОСОБА_15 та ОСОБА_17 отримали легкі тілесні ушкодження.

Потерпілі ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та їх представник ОСОБА_18 в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за їх участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило.

Тому, оскільки згідно ч. 4 ст. 405 КПК України це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за їх відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, викладених у них, просить її задовольнити;

- законний представник ОСОБА_12 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_13 вважають вирок суду в частині призначеного покарання зі звільненням від відбування покарання з випробуванням законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу прокурора безпідставною.

В апеляційній скарзі прокурор заявив клопотання про дослідження матеріалів кримінального провадження, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_8 .

Під час апеляційного розгляду колегія суддів задовольнила таке клопотання та дослідила відповідні матеріали кримінального провадження (а.п. 71, 72, 86, 123-130, 175).

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, з наступних підстав.

За приписами ч. 1, 2 ст. 439 КПК України після скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду. Вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Наведена апеляційна скарга була предметом апеляційного розгляду, і рішення за його результатами, а саме ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2017 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2017 року скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

При цьому, зі змісту мотивувальної частини цієї ухвали вбачається, що суд касаційної інстанції дійшов висновку, про те, що, звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд належним чином не вмотивував, які саме обставини справи та дані про особу винного дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства, не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого необережного злочину, наслідком якого стало спричинення двом потерпілим тяжких тілесних ушкоджень та двом легких тілесних ушкоджень, дані про особу винного, не з достатньою повнотою врахував, що обвинувачений вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння. Зазначив, що апеляційна інстанція не звернула уваги на ці упущення, не спростувала належним чином доводи прокурора про неправильне застосування кримінального закону, а саме безпідставне застосування ст. 75 КК України. Наголосив, що при новому апеляційному розгляді справи, суду необхідно звернути увагу на допущені недоліки, усунути їх та в разі підтвердження того ж об`єму обвинувачення, вважати звільнення ОСОБА_8 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України - неприпустимим.

Фактичні обставини скоєного ОСОБА_8 , доведеність його вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється. Прокурор висловив свою незгоду щодо призначеного обвинуваченому покарання з подальшим звільненням від його відбування з випробуванням.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до обвинуваченого ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України та звільнив його від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на іспитовий строк три роки, виходячи з наступного.

Згідно із приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті ( частини статті ), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу.

Крім того, згідно з приписами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються мотиви призначення покарання.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим.

Вказаних вище вимог кримінального закону суд першої інстанції не дотримався.

Обґрунтовуючи звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі, судом не наведено належного обґрунтування, окрім того, що суд прийшов до такого висновку, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу ОСОБА_8 та з урахуванням того, що він активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, законний представник неповнолітніх потерпілих ОСОБА_12 просив суворо не карати обвинуваченого, має на утриманні одну малолітню дитину, до кримінальної відповідальності притягується вперше.

Колегія суддів вважає, що звільняючи обвинуваченого від відбування основного покарання, судом першої інстанції не було належним чином враховано обставин цього злочину, зокрема, що ОСОБА_8 допустив грубе порушення Правил дорожнього руху в стані алкогольного сп`яніння.

Також, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що правопорушення вчинене ОСОБА_8 відноситься до категорії тяжкого злочину, відповідно до ст. 12 КК України.

Крім того, хоча основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, його додатковим обов`язковим об`єктом є життя та здоров`я особи. Так, в результаті порушення ОСОБА_8 правил безпеки руху настали суспільно небезпечні наслідки - потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_16 отримали тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент їх спричинення, а потерпілі ОСОБА_15 та ОСОБА_17 отримали легкі тілесні ушкодження. В той же час, у відповідності до ст. 3 Конституції України «Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Як вбачається зі змісту вироку, злочин вчинено в стані алкогольного сп`яніння, що правильно встановив суд першої інстанції та визнав це обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому відповідно до ст. 67 КК України.

Проте, визнавши вказану обставину такою, що обтяжує покарання, суд у той же час належним чином не врахував її при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням.

Крім того, злочин вчинено щодо малолітніх осіб, що також суд визнав обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , але так само не в повній мірі врахував цей факт при прийнятті рішення щодо можливості застосування ст. 75 КК України.

З приводу доводів обвинуваченого про те, що малолітній вік потерпілих не слід розцінювати як обставину, яка обтяжує покарання, оскільки він не вчинив щодо них умисного злочину, колегія суддів зазначає, що ця обставина визначена п. 6. ч. 1 ст. 67 КК України, а згідно з ч. 2 цієї статті обставина, зазначена у пункті 6 не є такою, яку суд має право, залежно від характеру вчиненого злочину, не визнати обтяжуючою покарання.

З огляду на те, що обставини, наведені у ч. 1 ст. 67 КК України, або вказують на фактори, які більш негативно характеризують особу обвинуваченого, або свідчать про підвищений ступінь тяжкості вчиненого злочину, їх і віднесено законодавцем до таких, які при призначені покарання обтяжують його.

Колегія суддів вважає, що малолітні особи є найбільш незахищеними та вразливими, і в результаті вчинення злочину наслідки для їх подальшого фізичного і психічного здоров`я є особливо небезпечними, а тому встановлення такого факту, тобто вчинення злочину щодо малолітніх, беззаперечно свідчить про підвищений ступінь тяжкості злочину.

Колегія суддів погоджується з доводами сторони захисту про те, що умислу на заподіяння шкоди саме малолітнім особам у нього не було, але вказана обставина не є більш вагомою при прийнятті рішення про визнання обтяжуючою обставиною скоєння злочину щодо малолітньої особи, оскільки законодавцем не передбачено можливості, в залежності від форми вини, не визнавати цю обставину такою, що обтяжує покарання.

Крім того, такий висновок в повній мірі узгоджується із змістом норм, викладених в Загальній декларації прав людини 1948 року, Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року, Конвенції про права дитини 1989 року та інших, відповідно до яких держава повинна втілювати в життя права дитини в повному обсязі, забезпечувати її фізичний, інтелектуальний, духовний, моральний і соціальний розвиток і надавати належний правовий захист, та обумовлена міжнародними правовими стандартами, які знайшли своє відображення і в Кримінальному кодексі України, завданням якого є, зокрема, всебічна охорона та захист прав і законних інтересів малолітніх від злочинних посягань.

Так, з урахуванням наведених обставин, а саме у разі вчинення тяжкого злочину та при наявності таких обтяжуючих обставини як - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, та вчинення злочину щодо малолітніх ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , колегія суддів вважає неприпустимим звільнення ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням.

Колегія суддів також враховує дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема які вбачаються з копії розписки, де він зобов`язується відшкодувати моральну та матеріальну шкоду потерпілим (а.п. 72), висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану сп`яніння, де вказано, що він перебував у стані алкогольного сп`яніння (а.п. 86), копій сторінок паспорта (а.п. 123), копії характеристики, виданої Стопчатівською сільською радою про те, що ОСОБА_8 в с. Стопчатів зарекомендував себе з негативної сторони, неодноразово поступали заяви від жителів села на його поведінку до виконкому (а.п. 124), довідки про судимість (а.п. 125), копії свідоцтва про шлюб (а.п. 126) та копії свідоцтва про народження сина ОСОБА_19 (а.п. 127), копії посвідчення водія (а.п. 130), розписки про відшкодування потерпілим матеріальної та моральної шкоди в сумі 3000 доларів США.

На думку колегії суддів, обставини, які пом`якшують покарання, на яких наголошує у запереченні потерпілий, в повній мірі враховано судом при призначенні основного покарання у виді позбавлення волі на строк у мінімальному розмірі, встановленому для такого виду покарання в санкції ч. 2 ст. 286 КК України, з дотриманням вимог ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, такі обставини враховуються судом, однак у даному випадку виходячи із тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та сукупності вищевикладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого не можливе без відбування покарання, відповідно, про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням.

Таким чином, суд першої інстанції, призначивши покарання, за відсутності передбачених законом підстав, ухвалив рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України є однією із підстав для скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.

Обвинувачений ОСОБА_8 помилково вважає, що прокурор просить призначити йому більш суворе покарання, оскільки прокурор погоджується з призначеним основним та додатковим покарання, однак звертає увагу на неправильне звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання, що не пов`язано з видом та розміром покарання, а тому не може свідчити про його м`якість чи суворість.

Колегія суддів враховує факт відшкодування обвинуваченим ОСОБА_8 заподіяної шкоди потерпілим, яке відбулося під час апеляційного розгляду 28 лютого 2017 року, однак вказана обставина у сукупності з встановленими судом фактичними обставинами справи та даними про особу обвинуваченого, не може бути підставою для застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла до висновку, що вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням необхідно скасувати з постановленням в цій частині нового вироку.

Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України, вважає за необхідне виконати положення Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII та зарахувати обвинуваченому термін попереднього ув`язнення в строк відбуття покарання, згідно вимог ч. 5 ст. 72 КК України.

На підставі викладеного та керуючись 374, 405, 407, 414, 420, 439 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України в частині звільнення його від відбування основного покарання скасувати.

Постановити відносно ОСОБА_8 в цій частині новий вирок.

Визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з часу його затримання в порядку виконання вироку.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції, що діяла до внесення змін Законом № 2046-VIII від 18 травня 2017 року) зарахувати ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 25 червня 2016 року по 07 липня 2016 року у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Цей вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку, не пізніше наступного дня після його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом

Суддя ОСОБА_3