У х в а л а

08 вересня 2017 року м. Київ

Суддя Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України ОСОБА_2., розглянувши заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року щодо нього,

в с т а н о в и в:

вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 11 лютого 2016 року ОСОБА_1 засуджено за частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років і шість місяців.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 30 червня 2016 року вказаний вирок залишено без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 06 квітня 2017 року відмовив у задоволенні касаційних скарг засудженого та його захисника ОСОБА_3., а судові рішення залишив без зміни.

Засуджений ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України з заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року щодо нього з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Ухвалою Верховного Суду України від 08 вересня 2017 року ОСОБА_1 поновлено строк на оскарження зазначеного судового рішення касаційного суду.

У своїй заяві засуджений ОСОБА_1 зазначає, що при розгляді вказаного кримінального провадження судом були допущені істотні порушення вимог КПК, зокрема, порушено його право на захист, а саме, позбавлено можливості знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Обвинувальний акт, на його думку, не містить формулювання обвинувачення, про що ним зазначалося в касаційній скарзі. Попри це, касаційний суд при розгляді провадження щодо нього дійшов необґрунтованого висновку про відсутність порушень вимог кримінального процесуального закону щодо змісту обвинувального акта, що вплинуло б на законність та обґрунтованість вироку. Водночас у наданих ним для порівняння судових рішеннях, касаційний суд, за подібних обставин, констатував порушення вимог статті 291 КПК. Крім того, засуджений посилається на порушення судом першої інстанції вимог пункту 2 частини третьої статті 374 КПК, оскільки у вироку не зазначене формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. Вважає, що його дії кваліфіковані неправильно. Просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування своїх доводів засуджений ОСОБА_1 додав до заяви копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України від 12 березня та 12 листопада 2015 року.

Проте, як убачається зі змісту заяви, її подано без додержання вимог статей 448, 449 КПК.

Процедура перегляду Верховним Судом України ухвал суду касаційної інстанції регулюється нормами глави 33 КПК. Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 448 КПК у заяві про перегляд судового рішення зазначаються, зокрема, обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, передбачених статтею 445 цього Кодексу, та вимоги особи, яка подає заяву, що мають ґрунтуватися на предметі перегляду та обов'язково враховувати повноваження Верховного Суду України.

Перегляд судових рішень Верховним Судом України на підставі пункту 2 частини першої статті 445 КПК передбачає порівняння різних (не менш ніж у двох кримінальних провадженнях) правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких перебуває неоднакове застосування однієї і тієї самої норми процесуального права.

Як убачається зі змісту заяви, ОСОБА_1 хоча і зазначає про неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 291 КПК, проте не наводить належного обґрунтування неоднаковості такого застосування з відповідним аналізом та порівнянням змісту оспореного і порівнюваного судових рішень.

Водночас заявнику необхідно звернути увагу на те, що деталізація неоднаково застосованої норми права, передбаченої КПК, має здійснюватися з урахуванням положень про особливості структури кримінальної процесуальної норми, оскільки юридична техніка КПК допускає розміщення гіпотези, диспозиції та санкції в межах різних його статей.

Отже, крім посилання на норму процесуального права, яка неоднаково застосована, заява має містити також обґрунтування неоднакового застосування тих норм КПК, що регламентують юридичні наслідки такого застосування.

Надані для порівняння засудженим копії рішень касаційного суду від 12 березня та 12 листопада 2015 року не можна вважати належним прикладом для порівняння висновків касаційного суду про застосування норми права, яка міститься в статті 291 КПК.

Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2015 року щодо ОСОБА_2, рішення судів першої і апеляційної інстанцій скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції з огляду на порушення вимог статті 291 КПК, оскільки в обвинувальному акті викладено лише зміст підозри, а не сформульовано обвинувачення ОСОБА_2.

Ухвалою касаційного суду від 12 листопада 2015 року судові рішення щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2, скасовані з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції на тій підставі, що обвинувальний акт не містив жодної конкретизації в чому полягали корисливі мотиви та інші особисті інтереси ОСОБА_1, а зазначені формулювання обвинувачення та кваліфікації дій ОСОБА_2 не відповідали викладеним фактичним обставинам вчиненого нею кримінального правопорушення. Тобто пред'явлене засудженим обвинувачення було неконкретним та суперечливим.

З наведеного вбачається, що у проаналізованих ухвалах відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення не була підставою для скасування судових рішень.

У своїй заяві ОСОБА_1 також не погоджується з висновками суду щодо фактичних обставин справи, вважає, що судом не встановлено обставини спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, внаслідок яких сталася його смерть, що і стало підставою для неправильної кваліфікації його дій.

Однак перевірка Верховним Судом України зазначених доводів заявника перебуває поза межами його законодавчо визначених повноважень щодо перегляду судових рішень у кримінальних справах у порядку, передбаченому главою 33 КПК, і є недопустимою. Адже вихід за межі визначених законом предмета та умов перегляду Верховним Судом України судових рішень призведе до повторного касаційного перегляду, що не відповідатиме положенням статті 445 КПК і буде суперечити принципу правової визначеності.

Крім того, у додатках до заяви засуджений ОСОБА_1 вказує на те, що ним додано копії трьох ухвал касаційного суду, наданих для порівняння, дві з яких датовані 12 листопада 2015 року. Проте, згідно з довідкою управління організаційного забезпечення та автоматизованого документообігу Верховного Суду України, до його заяви долучена копія однієї ухвали касаційного суду, датована цим числом.

Зазначені недоліки, встановлені при перевірці відповідності заяви вимогам КПК, перешкоджають вирішенню питання про допуск справи до провадження.

Відповідно до частини другої статті 450 КПК, якщо заяву подано без додержання вимог статей 448 і 449 КПК, заявник письмово повідомляється про недоліки заяви та строк, протягом якого він зобов'язаний їх усунути.

Заява повертається заявнику, якщо він не усуне її недоліки протягом установленого строку.

На підставі наведеного та керуючись статтями 448, 449, 450 КПК,

у х в а л и в:

Про зазначені недоліки заяви повідомити засудженого ОСОБА_1 та надати йому строк для їх усунення до 02 жовтня 2017 року включно.

Якщо зазначені в ухвалі недоліки заяви не буде усунуто в установлений строк, заяву буде повернуто заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_2.