АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 599/1744/15-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/203/17 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.286 КК України
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах
апеляційного суду Тернопільської області
в складі: головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Зборівського відділу Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_10 на вирок Зборівського районного суду Тернопільської області від 24 травня 2017 року,-

встановила:

Вказаним вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Панасівка, Зборівського району, проживаючого в АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, працюючого водієм приватного підприємця ОСОБА_13 , на утриманні має престарілу мати ОСОБА_14 та неповнолітню ОСОБА_15 (2000р.н.), одруженого, раніше не судимого

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбуття основного покарання з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Цивільний позов про відшкодування шкоди задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 60000 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Питання щодо речових доказів та судових витрат вирішено.

Згідно вироку, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення проти безпеки руху за таких обставин.

ОСОБА_7 15 липня 2015 року приблизно о 22 год. керуючи технічно справним автомобілем "ВАЗ-2106" р.н. НОМЕР_1 ті, рухався автодорогою «Броди - Тернопіль» у напрямку с.Хомівка, Зборівського району, зі швидкістю близько 60 км/год. На 55 км +400 м автодороги ОСОБА_7 при повороті ліворуч виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з технічно справним мотоциклом марки Ява-350, р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався в зустрічному напрямку. Своїми діями ОСОБА_7 порушив вимоги п.п.2.3 (б), 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, а саме: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

-перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою.

В результаті зіткнення водію мотоцикла ОСОБА_10 заподіяно відкритий перелом лівих велико та малогомілкових кісток, закритий перелом лівої стегнової кістки, травматичну артротомію (розсічення) лівого гомілково - ступеневого суглобу, численні рани м`яких тканин лівої гомілки та лівої п`яти, які належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння.

В апеляційних скаргах:

прокурор не оспорюючи фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, просить скасувати оскаржуваний вирок у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами терміном на два роки. Свої вимоги мотивує тим, що суд безпідставно вказав у вироку про часткове визнання вини обвинуваченим, хоча жодних дій на підтвердження цього факту останнім не було здійснено. Допомоги на лікування ОСОБА_7 потерпілому не надавав, у лікарні його не відвідував, швидкої допомоги після ДТП не викликав. Також судом не враховано і у вироку не відображено думку потерпілого про строк покарання, яке слід призначити обвинуваченому. Зазначає, що суд залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_7 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності на порушення ПДР України, що дає підстави стверджувати про систематичне нехтування ОСОБА_7 вимог ПДР і продовжуючи працювати водієм маршрутного автобуса він може й в подальшому допускати такі порушення, а тому вважає, що позиція суду щодо не позбавляння обвинуваченого права керування транспортними засобами є безпідставною;

обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати оскаржуваний вирок в частині задоволення цивільного позову. Свої вимоги мотивує тим, що докази надані потерпілим на обґрунтування суми завданої йому матеріальної шкоди належним чином не завірені. Наданні потерпілим касові чеки вважає такими, що фактично не підлягають до читання і вказує, що приватний підприємець ОСОБА_16 видала на них товарні чеки з невідомих причин. А тому вважає, що вказані чеки не доводять, що придбані ліки були призначені саме ОСОБА_10 для лікування від наслідків ДТП. Також зазначає, що згідно п.5 Постанови Пленуму ВСУ від 07.07.1995 р. №11 Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат відшкодуванню підлягають тільки кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого в лікарні, госпіталі, диспансері чи в іншому стаціонарному лікувальному закладі, а всі інші витрати не відшкодовуються. Стверджує, що листки лікарських призначень були надані потерпілим під час судових дебатів і судом не досліджувались,

потерпілий ОСОБА_10 просить скасувати оскаржуваний вирок та постановити новий, яким призначити обвинуваченому покарання у виді 8 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Свої вимоги мотивує тим, що призначене судом покарання є надто м`яким і не відповідає тяжкості вчиненого злочину і особі винного, який хоч і визнав частково свою вину, однак матеріальної допомоги не надавав, станом здоров`я не цікавився. Також вважає, що суд першої інстанції не позбавляючи ОСОБА_7 права керування транспортними засобами, надав йому можливість й надалі через нелюдське ставлення до оточуючих, заподіювати шкоду іншим людям. Крім того зазначає, що судом не враховано понесені ним моральні страждання (тривале лікування, реабілітація, інвалідність) і занижено стягнуту на його користь суму, тому просить стягнути моральну шкоду в сумі 200000грн.

Заслухавши суддю-доповідача,

обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу і заявив клопотання про застосування амністії,

його захисників, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого,

потерпілого і його представника, які просили призначити більш суворе покарання і збільшити розмір відшкодування моральної шкоди,

прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та не заперечує проти застосування амністії,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг та заяви обвинуваченого, колегія суддів з`ясувала наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, фактичні обставини справи, а також правильність кваліфікації його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому перевірці в ході апеляційного розгляду не підлягають.

Що стосується доводів прокурора і потерпілого про наявність підстав для призначення обвинуваченому більш суворого основного покарання, то в цій частині колегія суддів вважає їх апеляційні скарги безпідставними.

Як вбачається з вироку, обираючи ОСОБА_7 міру покарання суд першої інстанції у повній мірі відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості злочину, вчиненого з необережності, конкретні обставини справи, наслідки вчиненого злочину і відсутність обставин, що обтяжують покарання, а тому призначив основне покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.

На переконання колегії суддів вказане покарання є законним та справедливим, відповідає тяжкості вчиненого ним правопорушення і ступеню його вини та в даному випадку є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не підлягає задоволенню апеляційна скарга потерпілого, який просить призначити максимально можливе за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді восьми років позбавлення волі.

Також, як вбачається зі змісту вироку, крім ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення суд врахував дані про особу винного, який частково визнав свою вину, за місцем проживання і роботи характеризується виключно позитивно, працює водієм, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні непрацездатну матір і неповнолітню дочку.

Вказані обставини суд першої інстанції вірно оцінив як такі, що вказують на можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, а тому колегія суддів погоджується з наведеним у вироку висновком про наявність підстав для звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання.

Крім того, аналізуючи доводи прокурора і потерпілого, які просять постановити новий вирок без застосування ст.75 КК України, колегія суддів враховує, що їх апеляційні скарги в цій частині містять істотні суперечності, оскільки підставою для скасування вироку ними визначено ст.414 КПК України, тобто невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

З підстав неправильного застосування судом закону про кримінальну відповідальність, а саме ст.75 КК України, та ухвалення апеляційним судом свого вироку у зв`язку з неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання (ст.413, п.4ч.1ст.420 КПК України), апеляційні скарги прокурором і потерпілим не подавались.

За змістом ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції не вправі вийти за межі апеляційної скарги і з власної ініціативи визначати підстави для скасування вироку, якщо цим погіршується становище обвинуваченого.

Доводи апеляційних скарг потерпілого і прокурора про наявність підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання колегія суддів вважає обґрунтованими.

Оскарженим вироком ОСОБА_7 не було призначено додаткове покарання, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

Відповідно до вимог ст.ст. 370, 374 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. У мотивувальній частині судового рішення повинно бути наведено належні і достатні мотиви і підстави його ухвалення, в тому числі мотиви призначення покарання чи звільнення від нього.

Також, як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 N 7 Про практику призначення судами кримінального покарання висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Однак, суд першої інстанції в порушення вказаних вимог закону і судової практики жодним чином не мотивував своє рішення в цій частині, не вказав конкретні обставини провадження або дані про особу обвинуваченого, на підставі яких вирішив не застосовувати до нього додаткове покарання.

Разом з тим, додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, а тому їх призначення сприяє досягненню мети покарання, визначеної ч.2 ст.50 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 до вчинення даного кримінального правопорушення притягувався до адміністративної відповідальності за інші порушення Правил дорожнього руху, під час судового розгляду свою вину визнав частково і завдану вчиненим правопорушенням шкоду ні під час судового розгляду, ні після винесення вироку не відшкодовував, внаслідок даного злочину потерпілому встановлено третю групу інвалідності.

Враховуючи наведені обставини, а також думку потерпілого, колегія суддів приходить до переконання про наявність підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

При визначенні строку даного покарання, враховуючи передбачені ст. 50, 65 КК України обставини, а також те, що ОСОБА_7 працює водієм, колегія суддів вважає за можливе визначити його в мінімальному розмірі.

На переконання колегії суддів, призначення обвинуваченому такого додаткового покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

У зв`язку з наведеним апеляційну скаргу прокурора і потерпілого в цій частині слід задовольнити, а оскаржуваний вирок на підставі п.2 ч.1 ст.420 КПК України скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг в частині вирішення цивільного позову колегія суддів з`ясувала наступне.

Суд першої інстанції правильно оцінив докази, а саме касові чеки та квитанції надані потерпілим на підтвердження завданої йому злочином матеріальної шкоди в сумі 60 тисяч гривень, які він витратив на своє лікування впродовж 2015-2016 років, що підтверджується також копіями виписок з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого і листків лікарських призначень.

Апеляційна скарга обвинуваченого не містить конкретних даних на спростування висновків суду про обґрунтованість вказаного розміру шкоди, сам факт заподіяння якої не заперечується.

Доводи обвинуваченого, що частину матеріалів на підтвердження своїх позовних вимог потерпілий надав суду під час судових дебатів спростовуються даними журналу судового засідання від 23 травня 2017 року (т.3 а.с.185) та його звукозапису, з яких вбачається, що копії листків лікарських призначень були подані представником потерпілого до закінчення з`ясування обставин справи і головуючий суддя ухвалила долучити їх до матеріалів провадження, після чого вирішила інші клопотання учасників провадження і лише тоді оголосила судові дебати, в ході яких нові докази сторонами не подавались.

Інших обґрунтувань щодо зміни вироку в цій частині апеляційна скарга обвинуваченого не містить.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги потерпілого в частині стягнення моральної шкоди колегія суддів вважає їх обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно вироку при визначенні розміру відшкодування в цій частині суд першої інстанції врахував висновки судово-медичної токсикологічної експертизи, згідно якої ОСОБА_10 на час дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані сп`яніння, а також висновок судової автотехнічної експертизи, згідно якої у ситуації, що склалася, він повинен був діяти відповідно до вимог п.п.1.10., 2.3.г, 12.3.,12.4. Правил дорожнього руху.

Разом з тим, згідно обставин, що визнані судом доведеними єдиною причиною дорожньо-транспортної пригоди вказано порушення Правил дорожнього руху обвинуваченим і будь-яких підстав вважати, що стан і дії потерпілого перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди і отриманням ним тілесних ушкоджень не встановлено.

Так, як вбачається зі змісту дослідної частини та висновку судової автотехнічної експертизи від 31.12.2016р. №827/16-22, на яку вказав суд у вироку, в момент настання досліджуваної пригоди видимість в напрямку руху дозволяла з місця водія своєчасно виявити будь-які перешкоди на проїзній частині дороги. Вона не була обмежена ні атмосферними явищами, ні браком природного освітлення. Зіткнення автомобіля під керуванням обвинуваченого з мотоциклом під керуванням потерпілого відбулося на смузі руху останнього внаслідок невідповідності дій водія автомобіля ВАЗ-2106 ОСОБА_7 вимогам п.п.2.3 (б), 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України.

Таким чином, висновки суду в частині обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди містять істотні суперечності та не підтверджуються наведеними у вироку доказами, а тому його розмір підлягає зміні.

Як встановлено в ході судового розгляду внаслідок вчинення даного кримінального правопорушення потерпілому було спричинено тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому лівих велико і малогомілкових кісток, закритий перелом лівої стегнової кістки, травматичну артротомію (розсічення) лівого гомілково-ступеневого суглобу, численні рани м`яких тканин лівої гомілки та лівої п`яти, які за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння відносяться до тяжких.

Крім зазначеного, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує встановлені в ході судового розгляду відомості щодо характеру та обсягу фізичних і душевних страждань, яких зазнав потерпілий у зв`язку цими тілесними ушкодженнями, тривалість і ступінь їх впливу на стан його здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках і тимчасове позбавлення можливості працювати, у зв`язку з чим встановлено групу інвалідності, а також зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану здоров`я.

Беручи до уваги зазначені обставини і виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів приходить до переконання, що відшкодування моральної шкоди слід визначити в розмірі 50 тисяч гривень.

Таким чином, в цій частині в апеляційну скаргу потерпілого слід задовольнити частково.

Обвинувачений в ході апеляційного розгляду заявив клопотання про застосування відносно нього амністії.

Відповідно до п.в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років. Згідно ст.15 вказаного Закону особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання.

Як встановлено в ході судового розгляду ОСОБА_7 вчинив необережний злочин, який не є особливо тяжким, і має на утриманні неповнолітню дочку ОСОБА_15 , 2000 року народження.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що заява обвинуваченого про застосування амністії підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404-419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги прокурора Зборівського відділу Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_12 і потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Зборівського районного суду Тернопільської області від 24 травня 2017 року в частині призначення покарання та стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Визнати ОСОБА_7 винуватим за ч.2 ст.286 КК України і призначити йому покарання за вказаною статтею у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. На підставі ст.75 КК України звільнити з випробуванням та іспитовим строком на 2 (два) роки його від відбування призначеного цим вироком основного покарання у виді позбавлення волі, з покладенням обов`язків, передбачених п.п1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Стягнути з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 відшкодування моральної шкоди в сумі 50 (п`ятдесят) тисяч гривень.

В решті цей вирок залишити без змін.

На підставі п.в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році звільнити ОСОБА_7 від відбування основного і додаткового покарання, призначеного цим вироком.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2