УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року м.Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу адвоката ОСОБА_3 діючої в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність посадових осіб СУ ГУ НП в Одеській області щодо повернення вилученого майна в рамках кримінального провадження №0005490, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 діючої в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність посадових осіб СУ ГУ НП в Одеській області щодо повернення вилученого майна в рамках кримінального провадження №0005490.

У своїй скарзі заявник вказує, що 05.09.2017 року органом досудового розслідування у кримінальному провадженні №0005490, з місця ДТП було вилучено автомобіль «Mitsubishi» р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 , та автомобіль було доставлено на спеціальний майданчик ДП «Інформ - Ресурси» МВС України №1, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 89А.

Крім того, заявник у своїй скарзі зазначає, що арешт на автомобіль ОСОБА_4 не було накладено та вилучений автомобіль власнику не повернений, що суттєво порушує його права.

У своїй скарзі заявник просить: зобов`язати посадових осіб СУ ГУНП в Одеській області, які здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні №0005490, повернути ОСОБА_4 автомобіль «Mitsubishi» р.н. НОМЕР_1 з майданчику тимчасового тримання транспортних засобів, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 89А.

Заявник у судове засідання не прибув, надав до суду заяву про розгляд скарги за її відсутністю та зазначила, що вимоги викладені у скарзі підтримує у повному обсязі.

Слідчий у судове засідання не прибув, надав до суду заяву про розгляд скарги за його відсутністю та зазначив, що не заперечує проти задоволення скарги заявника та повернення вилученого майна.

У відповідності до ч. 4 ст. 107 КПК України, розгляд скарги проведено за відсутності учасників судового провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів, оскільки всі особи, які беруть участь у судовому провадженні до суду не з`явилися.

Розглянувши скаргу, вивчивши матеріали скарги, заяви заявника та прокурора, слідчий суддя приходить до висновку, що скарга заявника підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно змісту ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура(принцип правової визначеності).
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, що відсутня ухвала слідчого судді про накладення арешту на тимчасово вилучене майно.
В силу положень ч. 1 ст. 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном(ч. 7 ст. 237 КПК України).
Ч. 1 ст. 167 КПК України, закріплено, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Тимчасово вилучене майно повертається особі у якої воно було вилучене(ч. 1 ст. 169 КПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 38 КПК України, досудове розслідування здійснюють слідчі органу досудового розслідування одноособово або слідчою групою.
В силу положень ч. 1 ст. 40 КПК України, слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.
Частиною другою ст. 40 КПК України передбачено, що слідчий уповноважений: починати досудове розслідування за наявності підстав; проводити слідчі дії; доручати проведення слідчих дій відповідним оперативним підрозділам; звертатись до слідчого судді з клопотаннями; повідомляти про підозру; складати обвинувальний акт; приймати процесуальні рішення.
Стороною обвинувачення не було забезпечено в повній мірі дотримання засад кримінального провадження та вимог кримінального процесуального закону, а отже, наявне порушення ч. 2 ст. 19 Конституції України, згідно якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу п. 18 ст. 3 КПК України, слідчий суддя суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Пунктом 10 цієї ж статті визначено, що кримінальне провадження досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
При розгляді питання обґрунтованості скарги заявника, суд також виходив з положень статті 30 Конституції України, яка гарантує кожному недоторканність житла чи іншого володіння особи. Згідно із цією статтею не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.
В свою чергу, ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Частиною 2 ст. 233 КПК, унормовано, що під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також усі складові частини такого приміщення. Не є житлом приміщення, спеціально призначені для утримання осіб, права яких обмежені за законом. Під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.
Постановою Судової палати у кримінальний справах Верховного Суду України від 24 березня 2016 року, встановлено: «… що недоторканість житла та іншого володіння особи, яке включає в себе й недоторканість приватного та сімейного життя, передбачає більш широкі права особи і у кримінальному процесуальному аспекті більш широке поняття житла та іншого володіння особи, ніж це визначено в цивільному і житловому праві…При цьому кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено обов`язковості такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність їх особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (статті 317, 395 ЦК).
Виходячи з принципу недоторканості житла та іншого володіння особи та з огляду на визначення поняття іншого володіння особи, наданого в частині другій статті 233 КПК, під ним розуміються предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливими або ускладнюють проникнення до них. При цьому зазначення про законне чи незаконне володіння як житлом, так і «іншим володінням» особи вказує на будь-які підстави набуття особою фактичного права володіння цим майном (права мати річ), яке може бути як пов`язаним, так і не пов`язаним з юридичною фіксацією цього факту (отриманням права на річ)... Наявність спору щодо зазначених об`єктів не виключає фактичного володіння та користування ними...».
Таким чином, Верховним Судом України, було закріплено правову позицію, щодо необхідності захисту прав та законних інтересів будь-якої особи у володінні та користуванні якої знаходиться майно, не дивлячись на наявність спору з приводу права власності на майно та на відсутність у особи, яка володіє цим майном зареєстрованого права власності.
В свою чергу, доводи заявника, в частині відсутності ухвали слідчого судді про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, а отже, про недотримання слідчим вимог ст. 169 КПК України, найшли своє підтвердження та визнаються судом обґрунтованими.
Посилання слідчого на положення ст. ст. 98, 100, 110 КПК України, як на підставу передачі майна володільцю визнається необґрунтованим, позаяк, дані статті регулюють порядок процесуальних дій з речовими доказами та містяться в параграфі 4 Глави 4 КПК України, тоді як питання тимчасово вилученого майна унормовані Главою 16 КПК України.
Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету міністрів України від 17 грудня 2008 р. № 1102 «Про затвердження Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках» (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ № 94 від 11.02.2009, № 1136 від 14.10.2009, № 54 від 25.01.2012, № 476 від 08.07.2015, № 888 від 28.10.2015 та № 699 від 11.10.2016), Національна поліція забезпечує функціонування спеціальних майданчиків і стоянок для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. Територіальним органам Національної поліції дозволено для доставляння та зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів укладати договори з державними підприємствами, які належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ або Національної поліції. У разі потреби зазначені державні підприємства залучають на конкурсних засадах підприємства, установи та організації недержавної форми власності для надання окремих видів таких послуг.

Пунктом 10 «Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження» затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 19 листопада 2012 р. № 1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ № 437 від 13.07.2016 та № 795 від 09.11.2016), зазначено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Згідно пункту 32 вказаного «Порядку зберігання речових доказів...», фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання.

На підставі викладеного вище, враховуючи вимоги ст. 169 КПК України, суд приходить до висновку, що скарга заявника щодо повернення безоплатно автомобілю «Mitsubishi» р.н. НОМЕР_1 , його власнику - ОСОБА_4 , підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 169, 303-307, 309, 318-380, главою 37 КПК України, слідчий суддя
УХВАЛИВ:
Скаргу адвоката ОСОБА_3 діючої в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність посадових осіб СУ ГУ НП в Одеській області щодо повернення вилученого майна в рамках кримінального провадження №0005490 задовольнити.
Зобов`язати посадових осіб СУ ГУНП в Одеській області, які здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні №0005490, повернути безоплатно ОСОБА_4 автомобіль «Mitsubishi» р.н. НОМЕР_1 з майданчику тимчасового тримання транспортних засобів, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 89А.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя: ОСОБА_1

Україна
Приморський районний суд міста Одеси
65029, м. Одеса, вул. Балківська, 33.

С-15, 27.12.2017 р.

№522/22998/17

1-"КС"/522/23449/17

Прокуратура Одеської області

м. Одеса, вул. Пушкінська, 3

СУ ГУНП в Одеській області
м. Одеса, пр.-т Шевченко, 8 г
Приморський районний суд м. Одеси направляє на Вашу адресу копію ухвали від 27.12.2017 року, для виконання та відома.

Додаток: копія ухвали на 2 х аркушах, кожному адресату.

Слідчий суддя Приморського

районного суду м. Одеси ОСОБА_1 .