УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2017 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , власників майна ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого у кримінальному провадженні № 220 150 000 000 000 31 за ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, про накладення арешту на тимчасово вилучене майно,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва звернувся старший слідчий в ОВС 1 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_3 з погодженим прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 клопотанням про накладення у кримінальному провадженні № 220 150 000 000 000 31 арешту на готівкові грошові кошти.
На обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що упродовж 2010-2014 років службові особи Дирекції з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України (далі КНПФ НБУ), зловживаючи своїм службовим становищем, діючи за попередньою змовою зі службовими особами ПАТ «Фондова біржа «Перспектива», достовірно знаючи про неліквідність цінних паперів підконтрольних їм ТОВ «Ековіте», ТОВ «МікМега», ТОВ «Тріумф», ТОВ «Сонет», ТОВ «Електрохімпром», ТОВ «Ріал Істейт Бізнес Груп» та неможливість виконання вказаними товариствами своїх зобов`язань перед КНПФ НБУ, придбали неліквідні облігації останніх. Внаслідок цього здійснили розтрату ввірених їм грошових коштів КНПФ НБУ на загальну суму понад 320 млн. грн., що є особливо великим розміром.

Крім цього, директор Дирекції з управління діяльністю КНПФ НБУ ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою зі службовими особами ТОВ «Ріал Істейт Бізнес Груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Алянс-Інвест», колишнім директором КНПФ НБУ - ОСОБА_4 , генеральним директором Української асоціації інвестиційного бізнесу України ОСОБА_9 , ФОП ОСОБА_10 , а також ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , вчинили привласнення грошових коштів Фонду шляхом здійснення кредитних операцій з грошовими коштами під виглядом придбання об`єктів нерухомості за завищеними цінами з подальшою їх передачею в оренду підконтрольним суб`єктам господарювання.

Під час обшуку домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_4 , виявлені та вилучені грошові кошти у сумі 50 300 (п`ятдесят тисяч триста) євро та 12 100 (дванадцять тисяч сто) доларів США.
На думку слідчого, вказані кошти здобуті ОСОБА_4 у результаті злочинної діяльності, отже є речовим доказом у кримінальному провадженні.

У зв`язку з цим, постановою слідчого від 06.09.2017 вказані грошові кошти, визнані речовими доказами.
З метою збереження коштів та запобігання можливості їх приховування, забезпечення виконання конфіскації як виду покарання, слідчий просив накласти арешт на ці грошові кошти.

У судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 просив клопотання задовольнити з наведених у ньому підстав.

Власники тимчасово вилученого майна ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 заперечували проти накладення арешту, наполягаючи на законності походження вилучених коштів та неправомірності їх вилучення.

Зокрема, ОСОБА_4 зазначив, що грошові кошти у сумі 503 000 Євро належать йому, оскільки отримані від здійснення ним професійної діяльності.

Слідчий суддя, заслухавши слідчого, власників майна, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, дійшов висновку про таке.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захист права власності.
Згідно з цією нормою кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.
Наведена засада закріплена у ст. 41 Конституції України, яка зазначає, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Зазначене положення Конституції покладене в основу однієї з засад кримінального провадження, сутність якої відображена у ст. 16 КПК України та передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження можливе лише на підставі вмотивованого судового рішення, без наявності якого допускається лише тимчасове вилучення майна.

Наведена засада гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичним позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 КПК, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

Процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за виконанням вказаного вище завдання кримінального провадження під час досудового розслідування покладається на слідчого суддю.

Отже, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень покликаний забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), та законність (ст. 9 КПК).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Статтею 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.

Враховуючи, що слідчий суддя має можливість встановити наявність у кримінальному провадженні певних обставин виключно з матеріалів поданого клопотання, на його ініціатора і покладається відповідний обов`язок.

Досліджуючи існування на момент розгляду клопотання про накладення арешту зазначених складових, слідчий суддя відмічає, що надані слідчому судді матеріали часткове підтвердження наявності факту вчинення кримінальних правопорушень за ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України.
Водночас, долучені - витяги з ЄРДР, постанова про зміну складу слідчої групи, постанова про визначення групи прокурорів, постанова про зміну групи прокурорів, документи на право власності низки об`єктів нерухомості та документи щодо правочинів, вчинених відносно таких об`єктів, ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку, протоколи обшуку, не доводять припущення сторони обвинувачення щодо причетності ОСОБА_4 до незаконної діяльності у вигляді привласнення коштів КНПФ НБУ.

Отже, вказане з достатньою повнотою свідчить про недоведеність слідчим факту незаконного походження грошових коштів, вилучених під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 , що спростовує доводи слідчого в частині накладення арешту з метою збереження речових доказів та свідчить про неприпустимість такого ступеня втручання у права особи.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 170 КПК арешт майна допускається, серед іншого, з метою забезпечення виконання покарання у виді конфіскації майна.
У силу вказаної вище статті для досягнення такої мети арешт накладається на майно підозрюваного за умови наявності достатніх підстав вважати, що суд може призначити покарання у виді конфіскації майна засудженого.
Таким чином, застосування ініційованого слідчим заходу забезпечення кримінального провадження на стадії досудового розслідування допускається за обов`язкової наявності зв`язку між майном, на яке планується накладення арешту, та його приналежністю відповідному учаснику кримінального провадження.

У той же час, як вбачається з наданих слідчому судді матеріалів у цьому кримінальному провадженні здійснюється розслідування за фактом привласнення майна шляхом зловживання службовим становищем, однак підозра за ч. 5 ст. 191 КК України ОСОБА_4 стороною обвинувачення не оголошувалась, що унеможливлює накладення арешту на майно останнього для виконання наведеної слідчим мети..

З наведеного витікає, що матеріалами клопотання не доведено, що грошові кошти належні ОСОБА_4 можуть бути піддані конфіскації.

Крім того, слідчий суддя враховує, що у кримінальному провадженні № 220 150 000 000 000 31 відсутні особи, яким би оголошувалась підозра.

Таким чином, стороною обвинувачення не наведені правові підстави застосування ініційованого нею заходу забезпечення кримінального провадження, що у силу ч. 2 ст. 173 КПК є підставою для відмови у задоволенні клопотання.
Керуючись вимогами ст. 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя
у х в а л и в :
У задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС 1 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_3 про накладення у кримінальному провадженні № 220 150 000 000 000 31 арешту на готівкові грошові кошти у сумі 50 300 (п`ятдесят тисяч триста) Євро та 12 100 (дванадцять тисяч сто) дол. США, які вилучені 05.09.2017 під час обшуку за адресою АДРЕСА_2 , - відмовити.
На ухвалу упродовж п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду м. Києва.

Слідчий суддя ОСОБА_1