ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі колегії суддів: [1]
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 05 жовтня 2017 року касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року щодо засудженого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, не судимого,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,
встановив:
У касаційній скарзі прокурором викладено вимогу про скасування судових рішень, відносно засудженого ОСОБА_5 , із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Доводи мотивовано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Також вказує, що судом належним чином не оцінено усіх обставин кримінального провадження, зокрема того, що ОСОБА_5 залишив місце вчинення адміністративного правопорушення, а в подальшому місце злочину, не намагався відшкодувати шкоду завдану здоров`ю, визнав вину лише у судовому засіданні. Крім того, звільняючи від покарання та покладенням обов`язки за ст. 76 КК України, судом не враховано внесені зміни до даної статті.
За вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю три роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України. Вироком суду також вирішено долю речових доказів та питання процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, о 23 годині 18 хвилин, 17 травня 2016 року, керуючи автомобілем «Фольцваген Т-4», державний номерний знак НОМЕР_1 , порушуючи Правила дорожнього руху України, а саме вимоги попереджувального дорожнього знаку 3.21 «В`їзд заборонено», заїхав на територію АЗС «Амік», що знаходиться по вул. Леніна, 30-а в с. Корчак, Житомирського району.
У вказаний час та місці працівники поліції роти дорожньо-патрульної служби управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які перебували під час виконання службових обов`язків зробили ОСОБА_5 зауваження щодо порушення ним Правил дорожнього руху України та попросили пред`явити документи на автомобіль та на право керувати транспортним засобом. Дану вимогу працівників поліції ОСОБА_5 проігнорував, закрив автомобіль та почав залишати місце події.
У процесі присікання поліцейськими ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 протиправних дій ОСОБА_5 , останній почав штовхати поліцейського ОСОБА_8 та умисно лівою рукою наніс останньому один удар в обличчя, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді синця, садна на обличчі, перелому кісток спинки носа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Після чого з місця вчинення злочину зник.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 13 грудня
2016 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду від 20 вересня 2016 року щодо ОСОБА_5 без зміни.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала касаційну скаргу прокурора, засудженого і його захисника, які заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора, перевіривши матеріали провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, у касаційній скарзі прокурора не оспорюються, як і кваліфікація дій за вказаним правопорушенням.
Доводи касаційної скарги прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання внаслідок суворості, є необґрунтованими.
Призначене покарання відповідає вимогам статей 50, 52, 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого
ОСОБА_5 , попередження вчинення ним нових злочинів і є відповідним скоєному.
Судом при призначенні покарання повною мірою враховано тяжкість вчиненого злочину, що відносить до злочинів середньої тяжкості, дані про особу засудженого, а саме визнання ним вини, позитивну характеристику за місцем проживання, є працевлаштованим, має на утриманні двох малолітніх дітей, батька похилого віку інваліда ІІІ-ї групи, відсутність судимості. Обставин, які помякшують або обтяжують покарання, судом не встановлено.
При цьому, з урахуванням наведеного та думки потерпілого щодо призначеного покарання, судом мотивовано прийнято рішення щодо звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробування, з встановленням максимального іспитового строку на 3 роки та покладенням відповідних обов`язків, згідно статей 75, 76 КК України.
Дані про особу засудженого, на які є посилання у касаційній скарзі прокурора, були враховані судом першої інстанції.
Апеляційний розгляд проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам
ст. 419 КПК України. Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання всебічно розглянуті апеляційним судом, який відмовив у їх задоволенні з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.
Також, як вбачається з ухвали апеляційного суду, доводи прокурора щодо умисного визнання вини ОСОБА_5 , з метою пом`якшення покарання, згідно матеріалів кримінального провадження свого підтвердження не знайшли. Так, ОСОБА_5 , обставин вчинення ним кримінального правопорушення не заперечив, визнав вину, розкаявся у вчиненому та не заперечив й необхідності відшкодування потерпілому завданої шкоди. Шкоду, при цьому, він не відшкодував, так як не дійшов згоди з потерпілим через розмір такого відшкодування.
Крім того, доводи прокурора щодо невідшкодування шкоди потерпілому засудженим, апеляційним судом мотивовано визнано такими, що не можуть бути безумовною підставою для висновку щодо можливості виправлення засудженого тільки в умовах обмеження чи позбавлення волі та визначення засудженому іншого покарання, з урахуванням обставини, що на досудовому слідстві та в ході судового розгляду провадження в суді першої інстанції потерпілим не було заявлено будь-якого позову про відшкодування шкоди, з чим і погоджується колегія суддів.
Доводи прокурора щодо неврахування судом змін, внесених у ст. 76 КК України, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» від 7 вересня 2016 року, який набув чинності 08 жовтня 2016 року, є безпідставними.
На момент ухвалення вироку Житомирського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року щодо ОСОБА_5 діяла редакція ст. 76 КК України, згідно Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України щодо діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14 квітня 2009 року, що набув чинності 11 червня 2009 року. На час постановлення ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року, вже діяла нова редакція статті 76 КК України, а саме від 07 вересня 2016 року, однак, згідно апеляційної скарги прокурора та ухвали апеляційного суду, питання про внесення змін та уточнень до вироку суду, в частині неправильного застосування статті 76 КК України, як про це зазначає прокурор, не ставилось. У зв`язку з чим, доводи прокурора слід вважати такими, що не дають підстав для скасування судових рішень з вказаних обставин.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б тягнули за собою зміну або скасування судових рішень, не встановлено.
Керуючись статтями 376, 434, 436, 438 КПК України, суд
Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження за касаційною скаргою №5-583км17 Категорія: ч. 2 ст. 345 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_10
Доповідач в суді апеляційної інстанції: ОСОБА_11
Доповідач в касаційній інстанції: ОСОБА_1