Справа № 442/9922/14-к
Провадження № 1-кп/442/16/2017
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 вересня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судових засідань - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0002667 від 18.11.2014 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, не працюючого, до засудження проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше засудженого 09.11.2006 року Личаківським районним судом м. Львова за ч.2 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 2 роки; 22.01.2014 року Франківським районним судом м. Львова за ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 357 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі,

- про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.391 КК України, -

за участю прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИВ :

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що він, будучи засудженим 22.01.2014 року Франківським районним судом м. Львова за ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 357 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі, та з 13.08.2010 року, під час відбуття даного покарання в Дрогобицькій ВК №40 на шлях виправлення не став, а знову скоїв злочин. Так, 13.08.2010 року ОСОБА_5 після призначення йому покарання згідно вироку Франківського районного суду м.Львова за ч.2 ст.15 ч.2 ст.186, ч.2 ст.187, ч.3 ст.357 КК УКраїни до 7 років 6 місяців позбавлення волі, 13 серпня 2010року прибув для відбуття покарання до кінцевого терміну 01.05.2015 року у Дрогобицьку ВК №40, що по вул. Трускавецькій, 77, в м. Дрогобичі. Відбуваючи таке покарання, ОСОБА_5 був ознайомлений з режимом утримання в місцях позбавлення волі, і зокрема з особливостями відбуття покарання у Дрогобицькій ВК №40, однак до праці ставився незадовільно, неодноразово і систематично порушував режим утримання, за що неодноразово був підданий накладенню стягнень з боку адміністрації ДВК №40.

За скоєння на протязі 2010-2014 років 21-го різноманітного порушення режиму утримання, ОСОБА_5 був підданий накладенню на нього 21- го дисциплінарного стягнення, з них три рази поміщався в ДІЗО, а саме : 25.11.2010 року за невиконання команди відбій; 01.05.2014 року за зберігання заборонених предметів (мобільного телефону); 28.08.2014 року за порушення розпорядку дня; 4 рази переводився в карцер, а саме : 12.05.2012 року за зберігання заборонених предметів (гральні карти); 12.03.2013 року за порушення розпорядку дня; 25.11.2013 року за зберігання заборонених предметів ( гральні карти); 24.01.2014 року за невиконання команди відбій; та 1 раз переводився в ПКТ, а саме 08.10.2014 року за відсутність на поіменній перевірці терміном на 1 місяць.

Після того, ОСОБА_5 на протязі менше одного року з моменту закінчення стягнення у виді утримання у ПКТ та ДІЗО належних для себе висновків із проведеної з ним профілактичної роботи не зробив, та будучи ознайомлений з правилами і обов`язками посадових осіб ДВК №40 вчинив злісну непокору працівникам адміністрації даної установи.

Так, ОСОБА_5 18.11.2014 року о 11 год. 15 хв. був попереджений начальником дільниці посиленого контролю Дрогобицької ВК №40 старшим лейтинантом внутрішньої служби ОСОБА_10 , що відповідності з вимогами Кримінально-виконавчого кодексу України та згідно графіку виводу засуджених ДВК №40 на роботи по благоустрою території на листопад 2014 року, затвердженого 31.10.2014 року, начальником Дрогобицької виправної колонії №40 підполковником внутрішньої служби ОСОБА_11 , він повинен був виконувати такі роботи 18.11.2014 року і не предявив в той час будь-яких поважних причин, що перешкоджають йому у виконанні цих робіт.

18.11.2014 року о 11 год 15 хв. ОСОБА_5 після предявлення йому представником адміністрації ДВК №40 старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_10 конкретної законної вимоги - отримати спецінвентар і приступити до благоустрою території та поліпшення житлово-побутових умов, а саме прибрати приміщення території дільниці посиленого контролю, умисно з метою вчинення непокори адміністрації місць позбавлення волі, відкрито і неодноразово відмовлявся виконати цю вимогу, в тому числі в демонстративній формі, тобто в присутності інших працівників чергового наряду та засуджених ДВК №40, та у зухвалій формі , тобто вказуючи, що прибирання дільниці посиленого контролю принижує його чоловічу гідність, усвідомлюючи в той же час, що : -така робота в законному порядку була йому приписана згідно графіка виконання робіт засудженими у ДВК №40 у листопаді 2014 року; -вказана посадова особа має право пред`являти вимогу виконання ним даної роботи ; -він сам згідно Закону зобов`язаний виконати дану роботу;- він, враховуючи всі об`єктивні та суб`єктивні обставини міг у даний час виконати вказану роботу, про що зокрема свідчить медичний висновок чергового лікаря ДВК від 18.11.2014 року про те, що за станом здоровя він може залучатися до робіт по благоустрою та території установи.

Таким чином, дії ОСОБА_5 органом досудового слідства кваліфіковано за ст. 391 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав, пояснив, що його перевели на дільницю посиленого контролю 08.11.2014 року. Графік прибирань був складений 31.10.2014 року. В той день почував себе недобре. В камері знаходився один. Прийшов лише ОСОБА_12 , який вимагав, щоб він приступив до прибирання, більше нікого не було. Інвентаря для прибирання не було. Він відмовився прибирати, оскільки себе погано почував, його боліли нирки та була підвищена температура. Приходив лікар, оглянув його, вколов укол. Про графік чергування відносно прибирання його ніхто не попереджував. Просив виправдати його за пред`явленим обвинуваченням.

В підтвердження вини ОСОБА_5 сторона обвинувачення покликається на такі докази:

- показання свідка ОСОБА_13 , який в судовому засіданні пояснив, що не був присутнім 18.11.2014 року при розмові обвинуваченого з працівниками колонії; чи давав будь-які пояснення не пам`ятає. Йому відомо , що ОСОБА_5 принесли швабру і був ОСОБА_14 , дали документи, він підписав, не читаючи;

- показання свідка ОСОБА_15 , який в судовому засіданні пояснив, що разом з ОСОБА_13 працював в ДІЗО. 18.11.2014 року його викликали оперативники, просили розписатися в документі. Він не розумів в чому саме. Його не допитували, сказали просто поставити підпис.;

- показання свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні пояснив, що працює черговим помічником начальника колонії. Від обвинуваченого відібрав пояснення про відмову в прибиранні коридору. Ця задача була поставлена перед ОСОБА_5 начальником дільниці ОСОБА_10 . Під час так званого конфлікту були присутні з працівників ОСОБА_17 та засуджений ОСОБА_15 ;

- показання свідка ОСОБА_10 , який в судовому засіданні пояснив, що був начальником відділення на ДВК посиленого контролю. Обвинуваченому було запропоновано чергування згідно графіку і він відмовився. ОСОБА_5 був в камері один, сказав, що не може прибирати,про що склали відповідний рапорт;

- показання свідка ОСОБА_17 , який в судовому засіданні показав, що працює заступником начальника відділення виховної та психологічної роботи ДВК-40. В листопаді 2014 року начальник дільниці посиленого контролю ОСОБА_10 запропонував обвинуваченому приступити згідно графіку до робіт по благоустрою коридору, тобто до прибирання. ОСОБА_5 відмовився прибирати, пославшись на те, що погано себе почуває. Його оглянув лікар і сказав, що по стану здоров`я він може прибирати. Після огляду лікаря, обвинуваченому знову було запропоновано приступити до роботи, однак останній відмовився. Інвентар для прибирання був на місці. При цьому були присутні ОСОБА_18 , засуджені ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . ОСОБА_5 говорив, що прибирання принижує його людську гідність, словесно це було так: «Прибирати не буду». В камері на той час обвинувачений був один;, стояв при вході в камеру; з камери відео спостереження це видно. Чи давав обвинуваченому лікар ліки він не бачив. При огляді лікаря присутній не був. Факт відмови ОСОБА_5 засвідчується, відбирається пояснення, а коли таке відмовляється людина надати, то відповідно складається акт про відмову від дачі пояснень. Щодо такого акту не пам`ятає нічого. Вказав, що як правило, в практиці не буває відмов засуджених від прибирання;

-Книга обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення , де 18.11.2014року о 11год.15хв. зазначено про повідомлення від начальника дільниці посиленого контролю ДВК-40 ОСОБА_10 ;

-алфавітна книга обліку стягнень , які застосовані до засуджених, зокрема наявний запис про оголошення суворої догани ОСОБА_5 07.03.2014року;

-довідка про заохочення і стягнення засудженого ОСОБА_5 ;

- Постанова № 0-14 про накладення дисциплінарного стягнення щодо ОСОБА_5 за порушення режиму відбування покарання;

- постанова про тимчасове поміщення засудженого в окрему камеру ДІЗО, ПКТ, карцеру на час проведення службового розслідування від 2010 року;

-постанова №0-3 про накладення дисциплінарного стягнення, згідно якої засуджений ОСОБА_5 допустив порушення режиму відбування покарання;

-попередження., яким ОСОБА_5 роз`яснено правила внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, попереджено про дисциплінарну, адміністративну та кримінальну відповідальність за порушення таких 10.04.2014 року, однак від підпису засуджений ОСОБА_5 відмовився;

-Постанова про поміщення особи, взятої під варту, в карцер;

-Постанова №0-3про поміщення засудженого ОСОБА_5 в ДІЗО установи, оскільки останній 18.04.2014 року допустив грубе порушення режимних вимог;

-Постанова №0-6 про переведення засудженого до ПКТ за отримання ним перекиду мобільного телефону, за що засудженого переведено в ПКТ строком на 1 місяць;

-Постанова №0-10 про переведення засудженого до ПКТ за порушення режимних вимог 08.10.2014 року;

-Постанова про переведення засудженого з дільниці ресоціалізації до дільниці посиленого контролю від 30.10.2014 року за систематичне злісне порушення встановленого режиму.

Відповідно до вимог ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Як вбачається з обвинувального акту у кримінальному провадженні №0002667 від 18.11.2014 року було повідомлено про підозру ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України.

Стаття 391 КК України, по якій обвинувачується ОСОБА_5 , передбачає кримінальну відповідальність за злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань або іншу протидію адміністрації у законному здійсненні її функцій особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі або у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери) або переводилась на більш суворий режим відбування покарання.
Згідно ст.91, 92 КПК України, обов`язок доказування події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення покладається на прокурора.

Доказуванню у кримінальному провадженні згідно ст.91 КПК України підлягають:

-подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

-винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

-вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

-обставини, що впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

-обставини, що є підставою для звільнення від кримінальності відповідальності або покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

У відповідності до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 березня 1993 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини, пов`язані з порушенням режиму відбування покарання в місцях позбавлення волі» під злісною непокорою вимогам адміністрації виправно-трудової установи, передбаченою ст.183-3 КК України(в редакції 1960року), слід розуміти відкриту відмову засудженого від виконання конкретних законних вимог представника адміністрації виправно-трудової установи, який в силу свого посадового становища мав право пред`явити таку вимогу, а засуджений був зобов`язаний і міг її виконати, але умисно не виконав (наприклад, відмова від роботи без поважних причин, невиконання вимог про припинення порушення режиму відбування покарання, неодноразовість безпричинної відмови засудженого від виконання законних вимог
адміністрації, демонстративність, зухвалість такої відмови). Порушення засудженим режиму утримання у виправно-трудовій установі не містить ознаки злісної непокори, якщо представник адміністрації виправно-трудової установи не звертався до засудженого з конкретними вимогами з цього приводу.
Інша протидія адміністрації виправно-трудової установи у
здійсненні її функцій, передбачена диспозицією ст.183-3 КК України, може полягати в навмисних діях засудженого, спрямованих на перешкоду нормальній праці засуджених або проведенню заходів адміністрації згідно з правилами внутрішнього розпорядку виправно-трудової установи. Зокрема, за цією ознакою слід
кваліфікувати, за наявності необхідних ознак злісної непокори, дії засуджених, які були організаторами та активними учасниками страйків у виправно-трудових установах. Не є злісною непокорою вимогам адміністрації або іншою протидією їй порушення форми одягу, запізнення до шикування та аналогічні малозначні порушення.
Редакція ст. 183-3 КК УРСР 1960 року відповідає редакції ст. 391 КК України 2001 року.
Відповідно до п.22 зазначеної Постанови судам слід мати на увазі, що до представників адміністрації виправно-трудової установи, які мають право пред`являти вимоги до засуджених і за злісну непокору котрим настає відповідальність за ст.183-3 КК України, відносяться посадові особи виправно-трудової установи, які на підставі ст.71 Виправно-трудового кодексу України мають право накладення на засуджених дисциплінарних стягнень. Непокора іншим особам не містить складу злочину, передбаченого ст.183-3 КК України. За такі дії може настати дисциплінарна відповідальність згідно зі ст.67 Виправно-трудового кодексу України.
Статтею 135 КВК України (в редакції від 21.01.2010року, чинній на момент вчинення злочину) передбачено, що правом застосовувати заходи заохочення і стягнення, передбачені статтями 130 і 132 цього Кодексу, користуються начальник колонії або особа, яка виконує його обов`язки, а також його прямі начальники. Заходи заохочення і стягнення можуть застосовувати також заступник начальника колонії, начальник відділення соціально -психологічної служби колонії.
ОСОБА_5 обвинувачується у невиконанні законної вимоги начальника відділення на ДВК посиленого контролю ОСОБА_10 , хоча посадової інструкції , яка б була доказом того, що він наділений правом застосовувати до засуджених стягнення і заохочення, суду не надано . Тому непокора цій особі не може тягнути за собою кримінальну відповідальність, передбачену ст. 391 КК України, а тільки застосування заходів стягнення, передбачених ст. 132 КВК України.
Відповідно до роз`яснень п.23 вищезгаданої Постанови Пленуму ВСУ суди повинні перевіряти правомірність переведення особи,яка притягається до кримінальної відповідальності за злісну непокору, до приміщення камерного типу (одиночну камеру), насамперед обгрунтованість накладення на особу інших дисциплінарних стягнень, які передували переведенню до приміщення камерного типу (одиночну камеру), відповідність їх вимогам Виправно-трудового кодексу України. З цією метою слід приєднувати до матеріалів кримінальної справи ті нормативні акти (правила внутрішнього трудового розпорядку, правила поведінки в локальних зонах тощо), на підставі яких пред`явлена вимога представником адміністрації до засудженого. Якщо засуджений свою відмову виконати вимогу адміністрації виправно-трудової установи мотивував наявністю у нього захворювання, яке перешкоджає виконувати певну роботу, до справи необхідно приєднувати відповідний медичний висновок, який спростовує таке його твердження.
В підтвердження вини обвинуваченого як доказ суду надано постанову №0-9 про поміщення засудженого в ДІЗО установи від 28.08.2014року за порушення режимних вимог , а саме невиконання в 00год.20хв. команди «Відбій», постанову №0-10 про переведення засудженого до ПКТ від 08.10.2014року за порушення режимних вимог, а саме відсутності у строю під час проведення поіменної перевірки.
До матеріалів кримінального провадження в якості доказів суду не надано нормативних актів (правила внутрішнього трудового розпорядку, правила поведінки в локальних зонах тощо), які б свідчили про насамперед обгрунтованість накладення на особу інших дисциплінарних стягнень, які передували переведенню до приміщення камерного типу , навпаки судом встановлено вчинення малозначних порушень.
Також, в судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 відмовлявся виконати вимогу з прибирання приміщення , мотивуючи тим, що погано себе почуває, і через стан здоров`я цього робити не може. Також встановлено, що він був оглянутий в той же день лікарем, який склав висновок про те, що засуджений за станом здоров`я може виконувати покладені на нього обов`язки. Однак медичний висновок, який спростовував би твердження ОСОБА_5 про незадовільне самопочуття в матеріалах кримінального провадження відсутній.
У частині 3 статті 43 Конституції України закріплено, що використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.
Із зазначеною нормою Основного Закону кореспондується ч. 1, 5 ст. 118 КВК України, у яких зазначено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені можуть залучатися без оплати праці лише до робіт з благоустрою колоній і прилеглих до них територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або до допоміжних робіт із забезпечення колоній продовольством.
Саме тому суд вважає, що законність вимог адміністрації установи виконання покарань, щодо обвинуваченого, стороною обвинувачення суду недоведена, оскільки законність такої вимоги повинна ґрунтуватись на чіткому дотриманні представником адміністрації установи виконання покарань прав засудженого та положень ч. 5 ст. 118 КВК України, яка передбачає, залучення засудженого до робіт по благоустрою колонії в порядку черговості, яке повинно підтверджуватись графіком залучення засуджених до робіт з благоустрою на відповідний місяць, і який стороною обвинувачення суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження мотивів залучення обвинуваченого до робіт по благоустрою поза черговістю.
Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 р. "Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя" при розгляді кримінальних справ суд має суворо додержуватись закріплений у ч.1 ст.62 Конституції принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості, а згідно з ч.3 зазначеної статті усі сумніви, щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь останньої. Статтею 129 Конституції до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін, забезпечення доведеності вини та підтримання в суді державного обвинувачення, яке згідно із законом покладається на прокурора.
Згідно ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Згідно ст. 373 ч. 1 п.3 КПК України коли не доведено що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Розглянувши кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення ОСОБА_5 , з урахуванням положень ст. 337 КПК України, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Таким чином, оцінивши надані стороною обвинувачення докази на підтвердження законності вимог начальника дільниці посиленого контролю ДВК-40 згідно ст. 94 КПК України, суд вважає, що надані стороною обвинувачення докази не відповідають критерію доведення «поза розумним сумнівом», яким керується в своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини, та визначення якого наведене в рішенні даного суду в справі «Кобець проти України» (заява № 16437/04) від 14 лютого 2008 року, а саме «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" . Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.»
Оцінюючи всі докази в сукупності з точки зору достатності, суд вважає, що наданих стороною обвинувачення доказів недостатньо для визнання ОСОБА_5 винуватим в пред`явленому йому обвинувачені за ст. 391 КК України і ухвалення в даному випадку обвинувального вироку є порушенням положень ч. 3 ст. 62 Конституції України, яка передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У зв`язку з цим, суд вважає, що хоча в судовому засіданні і знайшов своє підтвердження факт відмови обвинуваченого виконати вимогу представника адміністрації колонії, але оскільки законність даної вимоги, а також факт злісної непокори чи іншої протидії адміністрації , стороною обвинувачення не доведені, тому такі дії обвинуваченого не містять в собі складу злочину передбаченого ст. 391 КК України, і таким чином ОСОБА_5 слід визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України та виправдати за даним обвинуваченням.

Керуючись ст.ст. 100, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 у пред`явленому обвинуваченні за ст. 391 КК України визнати невинуватим та виправдати через недоведеність наявності в його діянні складу кримінального правопорушення.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Виправданому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1