Єдиний унікальний номер 725/1518/18
Номер провадження 1-кп/725/77/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.04.2018 Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
За участю секретаря: ОСОБА_2
Прокурора: ОСОБА_3
Захисника: ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000029 від 19.03.2018 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , із середньою освітою, одруженого, учасника бойових дій, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 ч. 1 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
Обвинувачений ОСОБА_5 у серпні 2014 року вчинив умисний злочин проти встановленого порядку несення військової служби при наступних обставинах:
Так, 01.11.2013 року старший солдат ОСОБА_5 був призваний на військову службу за контрактом строком на 3 роки та згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) його було зараховано до списків особового складу даної частини та всіх видів забезпечення і призначено на посаду водія 1 аеромобільного десантного відділення 1 аеромобільно десантного взводу 3 аеромобільно десантної роти.

Статтями 17, 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, Незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Статтями 1, 2 Закону України «про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.

Згідно з ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовим статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.

Відповідно до ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та беззастережно виконувати накази командирів, виявляти повагу до командирів і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Проходячи військову службу на вищевказаній посаді старший солдат ОСОБА_5 , як військовослужбовець відповідно до вимог ст.ст. 11, 30, 37, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно та неухильно виконувати накази командирів у встановлений термін, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свої навички і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Крім того, ст.ст. 131, 216 Статуту передбачають, що військовослужбовці зобов`язані постійно знаходитись у розташуванні військової частини або місця служби в службовий час і не залишати їх без дозволу командира.

13 серпня 2014 року близько 08 год. 20 хв. військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 старший солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи те, що на виконання вимог наказу, тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) №74 від 14.08.2014 року останній зобов`язаний вибути до військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ), а також будучи повідомленим про відповідальність за невиконання наказу, через особисту недисциплінованість, з метою уникнути вибуття за межі Чернівецької області, перебуваючи на території військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ), умисно, відкрито відмовився виконати вищезазначений наказ начальника і до нового місця служби, а саме до військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ) не вибув.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні свою вину у вчиненні непокори визнав повністю і суду пояснив, що дійсно при вказаних в обвинуваченні обставинах вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника. У вчиненому щиро кається. Просить застосувати до нього Закон України « Про амністію у 2016 році».

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, заслухавши думку учасників процесу, та роз`яснивши їм положення ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів по справі, відносно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються.

Таким чином, аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд вважає, що орган досудового розслідування правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ст.402 ч. 1 КК України, оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що він вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 виду та міри покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення те, що даний злочин відноситься до злочинів середньої тяжкості, а також відомості про особу обвинуваченого, зокрема його молодий вік, те, що він раніше не судимий.

Суд враховує, що ОСОБА_5 з`явився із зізнанням у вчиненні кримінального правопорушення, у вчиненому щиро розкаявся.

Наведені обставини суд, на підставі ст.66 КК України, визнає такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 .

Обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_5 судом не встановлені.

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного, керуючись принципом справедливості та індивідуалізації призначення покарання, суд приходить до висновку про можливість обрання обвинуваченому мінімального покарання в межах санкції статті обвинувачення.
При цьому суд враховує положення п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких: «Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом».
У справі «Гарькавий проти України» (рішення від 18.02.2010) Європейський суд з прав людини зазначив, «що, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Це право є найважливішим у демократичному суспільстві у розумінні Конвенції. Суд нагадує, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція».
Тому, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе без ізоляції його від суспільства, застосувавши відносно нього ст.ст. 75, 76 КК України та звільнивши від призначеного покарання з випробуванням.

Таку міру суд вважає достатньою не тільки для покарання ОСОБА_5 за вчинене протиправне діяння, а й для його виправлення.
Одночасно суд враховує, що у матеріалах кримінального провадження наявне клопотання про застосування відносно ОСОБА_5 Закону України «Про амністію у 2016 році», яке було підтримано останнім під час судового розгляду.

Розглядаючи заявлене клопотання, суд враховує таке:

Так, як вбачається з положень статті 85 КК України, на підставі закону України про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарання, а також засудженому може бути замінено покарання або не відбуту його частину більш м`яким покаранням.

07 вересня 2017 року набрав сили Закон України «Про амністію у 2016 році».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністією є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили. Амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального кодексу України та цього Закону.

За змістом ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році» його виконання покладається на суди, зокрема питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою прокурора, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого, підсудного чи засудженого, їх захисників чи законних представників.

Відповідно до п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнанні винними у вчинені умисного злочину, що не є тяжким або особливо тяжким злочином відповідно до статті 12 КК України, осіб, визнаних винним у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким, відповідно до ст. 12 КК України, які є ветеранами війни (учасники бойових дій, інваліди війни та учасники війни, які підпадають під дію Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).

Згідно ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.

Як було встановлено судом, ОСОБА_5 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням, виданим 06.05.2015 року.

Обставини передбачені ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році», які б виключали можливість застосування амністії до ОСОБА_5 судом не встановлені.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що клопотання обґрунтоване та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374, 484 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 ч. 1 КК України і за його вчинення призначити йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України засудженого ОСОБА_5 звільнити від призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину, зобов`язавши його протягом іспитового строку не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити від відбування покарання за даним вироком у зв`язку з амністією на підставі ст.1 п.« д» Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року.
На вирок може бути подана апеляція до Апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом тридцяти діб з дня його проголошення.

Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці ОСОБА_1