АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1546/17 Справа № 183/3399/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
Головуючого судді: ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000938 від 25 грудня 2014 року за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_10 та прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання обвинувачення Прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року ухваленого відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянина України, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та виправдано.

Крім того, судом визначено долю речових доказів, а цивільний позов потерпілої залишено без розгляду.

Органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.
ОСОБА_8 24 грудня 2014 року, приблизно о 21 год. 00 хв., будучи позбавленим права керування транспортними засобами строком до 08 травня 2019 року, та керуючи технічно справним автомобілем «FORD Eskort», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_11 , рухався по проїзній частині вул. Сучкова, з боку вул. Радянської в напрямку вул. Декабристів м. Новомосковська Дніпропетровської області. Під час руху по вул. Сучкова, навпроти центрального входу торгівельного комплексу «Фортуна», розташованого Плеханова буд. 2, м. Новомосковськ, ОСОБА_12 будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, у результаті чого здійснив наїзд передньою лівою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_13 , яка перетинала проїжджу частину зліва на право по смузі руху по якій рухався ОСОБА_14 .

Своїми діями водій ОСОБА_12 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5., 2.3. б та 12.3. Правил дорожнього руху України, а саме п. 1.3. передбачено, що «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»; п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) «бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Порушення п. 12.3. Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_15 знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої пішоходу ОСОБА_13 , були спричинено тілесні ушкодження у вигляді саден у тім`яній області голови, на лівій щоці, підборідді, животі, в області колінних суглобів, синці навколо лівого ока, у проекції правої ключиці, на правій гомілці, лівому стегні, в області лівого колінного суглобу, забита рана на правій гомілці, переломи тім`яних, лівої скроневої та клиноподібної кісток черепу, груднини, правої ключиці, перших ребер справа та зліва, кісток правої гомілки (велико - та малогомілкових), крововиливи в м`яких покривних тканинах голови в тім`яній області, під м`якими мозковими оболонками в області тім`яних, потиличних, лобних та лівої скроневої долей головного мозку, в області мозочка, у речовині лівої лобної та лівої скроневої долей головного мозку, під плеврою легенів, у м`яких тканинах в області переломів, кров у шлуночках головного мозку, набряк головного мозку.

Ушкодження виникли від дії тупих твердих предметів або об такі при автомобільній травмі, незадовго до смерті. Враховуючи характер та локалізацію знайдених тілесних ушкоджень, що в первинного контакту з травмуючим автомобілем, потерпіла знаходилась у вертикальному або близькому до нього положенні, та була звернута правим боком близькому до нього положенні) до травмуючого автомобіля, з подальшим її падінням на автомобіль та відкиданням на дорожнє покриття. За своїм характером виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_16 , відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя та призвели до смерті ОСОБА_13 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , приблизно о 21 год. 00 хв.

Слідчим дії ОСОБА_8 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

В апеляції потерпіла просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на 8 років.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги, потерпіла вказує, що суд першої інстанції у вироку допустив істотні суперечності. Так, суд спочатку визнав висновки експертів належним і допустимим доказом, а потім прийшов до висновку про їх недопустимість. Поряд з цим, суд у вироку спростував висновок експертизи з підстав надання експерту невірних даних, в той час коли вказану експертизу призначав він сам. Поряд з цим, на думку ОСОБА_10 експерт отримав хабар від обвинуваченого. Крім того, ОСОБА_10 зауважує, що в порушення вимог ст. 374 КПК України вирок не містить посилань на освіту обвинуваченого, а також рішення про стягнення процесуальних витрат.

В апеляції прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. На думку останнього, в порушення вимог ст.ст. 86, 94 КПК України, суд дослідив докази вибірково, надав перевагу одним та, без належного спростування, не дав правову оцінку всім дослідженим доказам у їх сукупності. Прокурор вказує на те, що висновки суду про визнання недопустимими доказів, які підтверджують вину обвинуваченого, у зв`язку з порушенням порядку їх зібрання, є необґрунтованими та такими, що спростовується матеріалами кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу думку потерпілої, яка підтримала апеляційну скаргу, позицію обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляцій та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає апеляційні скарги прокурора та потерпілої такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Виходячи з положень, закріплених у ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим, що передбачає його ухвалення компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, а також вмотивованим, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що суд першої інстанції вказаних вимог кримінального процесуального закону не дотримався, у зв`язку з чим ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Виправдовуючи ОСОБА_17 суд першої інстанції посилався на показання самого обвинуваченого та на висновок автотехнічної експертизи № 9 від 24 червня 2015 року, визнавши при цьому недопустимими висновки автотехнічних експертиз № 70/29-311 від 26 травня 2015 року, № 7/27-319 від 28.05.2015 року та № 3386-16 від 19 квітня 2017 року та прийшов до висновку про недоведеність вини обвинуваченого і відсутність в його діях складу інкримінованого правопорушення.
Між тим, належна оцінка іншим наявним в матеріалах провадження та безпосередньо дослідженим під час судового розгляду доказам судом надана не була. Всупереч вимогам кримінального процесуального закону, суд першої інстанції обмежився лише перерахуванням всіх доказів сторони обвинувачення, не навівши при цьому докладні мотиви з яких він відкинув одні та надав перевагу іншим.
Так, визнаючи, що показання обвинуваченого ОСОБА_8 узгоджуються з висновками авто технічної експертизи №9 від 24.06.2015 року (а.с.111 т.2 вироку), суд вказав що відповідно до зазначених висновків, встановити чи мав технічну можливість водій ОСОБА_8 зупинитися до місця наїзду на пішохода ОСОБА_13 , з початку її руху про проїздній частині, якщо відстань, з якої міг водій побачити пішохода складає 46,6 м. не можливо, у зв`язку з відсутністю даних для таких досліджень. Але вказаний висновок наданий стороною захисту (а.с.242-247 т.1) викладених у вироку в цій частині даних не містить, в той час, як судом фактично не наведено у вироку висновків зазначеної експертизи, яка покладена в основу виправдувального вироку та її висновкам не надано ніякої оцінки та залишено по за увагою в чому ж саме показання водія ОСОБА_8 узгоджуються з зазначеними висновками експертного дослідження.

Крім того, визнаючи недопустимими висновки автотехнічних експертиз № 70/29-311 від 26 травня 2015 року, № 7/27-319 від 28.05.2015 року та № 3386-16 від 19 квітня 2017 року, суд послався на той факт, що вихідні дані для їх проведення були взяті з протоколу допиту ОСОБА_8 в якості свідка, що є порушенням ст.87 КПК України. При цьому судом не враховано, що при призначенні зазначених експертиз слідчим, а при призначенні експертизи ухвалою від 8 червня 2016 року (а.с.60-63 т.2) і судом були задані експертам вихідні дані, які встановлено як слідством, так і судом не тільки з пояснень одного ОСОБА_8 в якості свідка, а й з інших фактичних даних, отриманих при проведенні досудового розслідування та судового розгляду, про що свідчить й наданий стороною захисту протокол проведення слідчого експерименту від 06.05.2015 року за участю ОСОБА_8 (а.с.223-226 т.1), який є окремою слідчою дією, що передбачено ст.240 КПК України та спрямована на перевірку й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та яку не можна розцінювати як покази особи. Призначаючи ухвалою від 8 червня 2016 року проведення експертизи, суд виходив з того, що вона необхідна для з`ясування обставин обвинувачення та усунення протиріч у раніше проведених експертизах, та вирішивши скористатися для цього спеціальними пізнаннями експерта також задає експерту викладені дані, викладені в мотивувальній частині ухвали, виходячи з фактичних даних, отриманих в ході проведення як досудового розслідування, так і судового слідства.

Поряд з цим, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції при ухваленні вироку допустив істотні суперечності. Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд дослідив докази сторони обвинувачення, дійшов висновку про їх належність та допустимість (а.п.109), та при цьому, в подальшому, посилаючись як на підставу для виправдання, спростував останні, визнавши на їх недопустимість та визнав їх такими, що не можуть свідчити про наявність вини в діях ОСОБА_17 . Вказані протиріччя в силу вимог ст. 374 КПК України є неприпустимими.
Крім того, суд порушив вимоги ст. 373 КПК України й в частині зазначення підстав для ухвалення виправдувального вироку. Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд виправдав ОСОБА_17 за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Разом з тим, в його резолютивній частині жодних підстав для виправлення суд не навів та на норму процесуального закону не послався.
Таким чином, суд в порушення положень ст. 374 КПК України, не зазначив у вироку чітких підстав виправдання обвинуваченого ОСОБА_17 , допустивши суперечності, в тому числі й невідповідності мотивувальної частини вироку його резолютивній частині.
Згідно п.п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Оскільки відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, в якій не викладно обґрунтованого клопотання про дослідження доказів і яких саме, то у суду апеляційної інстанції відсутні будь які процесуальні підстави для прийняття свого рішення. У зв`язку з чим, судова колегія вважає за необхідне, керуючись ч. 2 ст. 9 КПК, яка передбачає обов`язок надання належної правової оцінки обставинам кримінального провадження, а також ч. 6 ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені зокрема п.п. 2, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК, скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно усунути зазначену вище неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушення кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити доводи які викладені в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого, прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 370, 376, 404, 405, 407, 409, 410, 411, 412, 415 КПК України, керуючись КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора, потерпілої ОСОБА_10 та прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання обвинувачення Прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: