Ухвала
Іменем України
12 квітня 2018 р.

м. Київ
справа №232/2937/2012
провадження № 51-626 км 18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 року у кримінальній справі за обвинуваченням
ОСОБА_6 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.146, ч.1 ст.186, ч.3 ст.357 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2016 року: ОСОБА_6 виправдано за ч.1 ст.186 КК України; засуджено за ч.2 ст.146 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнено від відбування призначеного покарання на підставі ч.5 ст.72 КК України, у зв`язку з відбуттям строку покарання; засуджено за ч.3 ст.357 КК України до покарання у виді арешту строком на 3 місяці та звільнено від цього покарання на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності;
ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.146 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч.1 ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладанням обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч.1 ст.76 КК України в редакції від 14.04.2009р.;
ОСОБА_8 засуджено за ч.2 ст.146 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч.1 ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладанням обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч.1 ст.76 КК України в редакції від 14.04.2009р.
Вирішено питання про речові докази, в тому числі автомобіль «Fiat Doblo» д.н.з. НОМЕР_1 постановлено повернути власнику.

Постановлено стягнути в рівних частинах з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь держави витрати на проведення експертиз в кримінальній справі в сумі 4601грн. 40коп.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, розраховуючи на грошову винагороду, маючи на меті сприяти підсудному ОСОБА_9 уникнути призначення покарання у виді позбавлення волі, за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , згідно заздалегідь розробленого плану, 26 червня 2012 року близько 8 години 30 хвилин, знаходячись між будинками АДРЕСА_2 , застосовуючи фізичну силу, відкрито захопили ОСОБА_10 та неповнолітню ОСОБА_11 і проти їх волі помістили до багажного відділення автомобіля «Fiat Doblo» д.н.з. НОМЕР_2 , при цьому вилучивши особисті речі потерпілих.

Для усунення протидії ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , знаходячись в багажному відділенні автомобіля, наділи на голови потерпілих непрозорі поліетиленові пакети та вдягли ОСОБА_10 спецзасіб наручники, закрутивши руки за спину, а ОСОБА_11 перемотали руки клейкою стрічкою, завдавши потерпілим фізичного болю.
Внаслідок застосування ОСОБА_6 і ОСОБА_8 фізичної сили ОСОБА_10 спричинені легкі тілесні ушкодження.
Крім того, ОСОБА_6 під час відкритого захоплення ОСОБА_11 , не передбачаючи, що своїми діями може спричинити їй тілесні ушкодження, хоча повинен був і міг передбачити, спричинив останній тілесне ушкодження середньої тяжкості, яке не є небезпечним для життя в момент спричинення та не супроводжувалося загрозливими для життя явищами, але потягло за собою тривалий розлад здоров`я (21 день).
Перевізши потерпілих на зазначеному автомобілі під керуванням ОСОБА_7 у безлюдне місце, розташоване у полі неподалік ДПЗ-18 по вул.Тарногродського у місті Вінниці, ОСОБА_6 , погрожуючи застосуванням насильства та фізичною розправою, за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , змусив ОСОБА_10 написати дві заяви на користь її колишнього співмешканця ОСОБА_9 , який у іншій кримінальний справі був підсудним за ч.2 ст.156 КК України у вчиненні розпусних дій щодо малолітньої ОСОБА_11 . Внаслідок психічного насильства ОСОБА_10 написала заяви про отримання коштів, відсутність претензій до ОСОБА_9 та про його звільнення з-під варти.
При перевезенні потерпілих у вказане місце в автомобілі під керівництвом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , діючи за попередньою домовленістю з засудженими, супроводжував їх на власному автомобілі «Fiat Doblo» д.н.з. НОМЕР_1 .

Під час протиправного відкритого захоплення ОСОБА_6 відібрав у ОСОБА_10 та ОСОБА_11 особисті речі мобільні телефони марки «Nokia 2626» і «Alkatel one touch 112», з метою унеможливлення їх опору та виклику працівників міліції чи іншої допомоги, які в подальшому викинув.

Крім того, з метою полегшити приховання викрадення потерпілих, ОСОБА_6 , погрожуючи застосувати фізичне насильство, виходячи за межі домовленості з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , умисно заволодів належними потерпілим паспортами громадян України та свідоцтвами про їх народження, розпорядившись привласненим на власний розсуд.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 року вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2016 року змінено в частині рішення про судові витрати, а саме судові витрати за проведення товарознавчої експертизи в розмірі 367грн. 80коп. віднесено на рахунок держави, судові витрати за проведення інших експертиз у справі в розмірі 4233грн. 60коп. постановлено стягнути з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних долях.
В іншій частині вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подають
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 через істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, а щодо ОСОБА_6 також через неправильне застосування кримінального закону, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених злочинів та його особі внаслідок м`якості, кримінальну справу просить направити на новий апеляційний розгляд. Зазначає, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без задоволення апеляцію прокурора, всупереч вимогам статті 377 КПК України в редакції 1960 року, не навів в ухвалі обґрунтування щодо критичної оцінки доводів про безпідставне виправдання ОСОБА_6 за ч.1 ст.186 КК України. Вважає, що в діях ОСОБА_6 , який відкрито заволодів мобільними телефонами потерпілих під час їх захоплення, наявний склад цього злочину, а протилежні висновки з цього приводу судів першої та апеляційної інстанції свідчать про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого засудженому було призначено надто м`яке покарання. Також прокурор зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовані положення ч.5 ст.72 КК України, на підставі яких ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання. Крім того, вказує, що суд при вирішенні питання про долю речових доказів, безпідставно повернув автомобіль «Fiat Doblo» д.н.з. НОМЕР_1 засудженому ОСОБА_8 та не прийняв рішення щодо вилучених у засуджених грошових коштів.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 року і направити справу на новий розгляд у суд апеляційної інстанції. Зазначає, що суд не мотивував рішення про призначення йому найсуворішої міри покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк. Вважає, що судові рішення постановлені на матеріалах, які не були всебічно та повно досліджені та оцінені судами першої та апеляційної інстанцій, а висновки про події злочинів та його винуватість у їх вчиненні не підтверджуються доказами. Стверджує, що досліджені судом докази є недопустимими, однак їм не надана належна оцінка у судових рішеннях. Крім того, вважає, що судом першої інстанції не виконані вказівки Апеляційного суду Вінницької області, викладені в ухвалі від 5 червня 2014 року.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора, окрім його доводів про неправильне застосування положень ч.5 ст.72 КК України.
Засуджений ОСОБА_6 просив задовольнити подану ним касаційну скаргу з викладених в ній підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до ст.323 КПК України в редакції 1960 року як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, та оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Ці вимоги дотримані при ухваленні оскаржених судових рішень.
Як убачається з постановленого вироку, суд належним чином проаналізував усі надані стороною обвинувачення докази і, дотримуючись вимог ст.334 КПК України в редакції 1960 року, врахувавши вказівки апеляційного суду, викладені в ухвалі, якою скасовано попередній вирок, зазначив у судовому рішенні, з яких саме підстав дійшов висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.146, ч.3 ст.357 КК України та необхідність його виправдання за ч.1 ст.186 КК України.
Свої висновки суд зробив на підставі показань потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які детально пояснили обставини їх викрадення трьома чоловіками з метою примушування ОСОБА_10 написати заяву про відсутність претензій до ОСОБА_9 ; показань засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які беззаперечно вказали на ОСОБА_6 як на особу, яка запропонувала ОСОБА_8 , а останній в свою чергу запропонував ОСОБА_7 , викрасти ОСОБА_10 ; свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які були очевидцями події викрадення потерпілих.
Крім того, суд проаналізував фактичні дані, які містяться в досліджених протоколах слідчих дій, зокрема протоколі огляду місця події, протоколі виїмки, згідно з яким вилучено розписку ОСОБА_10 про відсутність претензій до ОСОБА_9 , а в подальшому ОСОБА_10 впізнала цю розписку як ту, що була нею написана під примусом викрадачів; протоколі відтворення обстановки та обставин події, згідно з яким ОСОБА_10 пояснила про обставини її викрадення, висновках судово-медичних експертиз, згідно з якими у ОСОБА_10 виявлено легкі тілесні ушкодження, а у ОСОБА_11 тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості; протоколі пред`явлення предметів для впізнання, згідно з яким потерпіла та свідки впізнали автомобіль, що належить ОСОБА_7 , у який помістили потерпілих проти їх волі, а також протоколах пред`явлення особи для впізнання, згідно з якими ОСОБА_10 впізнала ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як осіб, які вчинили її викрадення. Крім того, суд послався у вироку на дані, що містяться у вилучених згідно з протоколом виїмки роздруківках вхідних та вихідних дзвінків абонентського номеру, яким користувався ОСОБА_6 , з яких слідує, що останній в період часу, коли мали місце події злочину, спілкувався з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Також під час судового розгляду підтвердились ті обставини, що ОСОБА_6 дійсно деякий час знаходився в одній камері з ОСОБА_9 в установі попереднього ув`язнення.
Суд обґрунтовано відкинув показання ОСОБА_6 та допитаних як свідків його близьких родичів та дружини ОСОБА_15 щодо непричетності засудженого до вчинення злочину, оскільки така позиція беззаперечно спростовується дослідженими судом доказами.
Отже, суд дослідив ті обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у справі, а зібрані докази об`єктивно оцінив відповідно до ст.67 КПК України в редакції 1960 року, навівши мотиви прийнятого рішення, перевірив і визнав такими, що не відповідають дійсним обставинам провадження твердження засудженого про його непричетність до вчинення злочинів.
Висновок суду щодо відсутності у діях ОСОБА_6 , який відкрито заволодів мобільними телефонами потерпілих під час їх викрадення, складу злочину, передбаченого ч.1 ст.186 КК України, належним чином обґрунтований. У судових рішеннях з дотриманням вимог ч.4 ст.334 КПК України в редакції 1960 року наведені підстави для виправдання ОСОБА_6 за цим злочином із зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення.
З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки виходячи із встановлених судом фактичних обставин справи, ОСОБА_6 вилучив мобільні телефони у потерпілих саме з метою унеможливлення їх використання для виклику працівників міліції чи іншої допомоги під час їх викрадення, а тому такі його дії в сукупності з іншими використаними способами досягнення мети були направлені на один об`єкт злочинного впливу фізичну свободу потерпілих і додаткової кваліфікації за ч.1 ст.186 КК України у даному випадку не потребують.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд, як убачається з вироку, врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, встановлені у справі дані, що характеризують засудженого, у тому числі ті дані, на які вказується в касаційних скаргах.
Тому призначене покарання повною мірою відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України і підстав вважати його явно несправедливим як внаслідок м`якості, так і суворості не вбачається.
Твердження прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання є безпідставним, оскільки суд, з викладенням відповідних мотивів прийнятого рішення, дотримався вимог ч.5 ст.72 КК України в редакції від 26 листопада 2015 року, згідно з якими суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому покарання.
Доводи прокурора щодо необхідності конфіскації на підставі п.1 ч.1 ст.81 КПК України в редакції 1960 року автомобіля «Fiat Doblo» д.н. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_8 , були перевірені судом апеляційної інстанції і свого підтвердження не знайшли.

Апеляційний суд перевірив зазначене кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого та прокурора, доводи яких аналогічні викладеним у касаційних скаргах, та постановив ухвалу, яка відповідає вимогам ст.377 КПК України в редакції 1960 року.
Відсутність рішення суду щодо вилучених у ОСОБА_6 і ОСОБА_7 грошових коштів, на які накладено арешт під час досудового слідства, згідно з КПК України в редакції 1960 року не є істотним порушенням кримінально-процесуального закону, що тягне зміну чи скасування судових рішень, а тому це питання може бути вирішено судом в порядку виконання вироку.
Враховуючи наведене, підстави для задоволення касаційних скарг прокурора та засудженого відсутні.
Керуючись статтями 394-396 КПК України (в редакції 1960 року), п. 11, 15 «Перехідні положення» КПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд
постановив:
Касаційні скарги прокурора та засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2016 року із змінами та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 без зміни.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_16 ОСОБА_2 ОСОБА_3