АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальне провадження № 0000695 відносно -

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, з середньою освітою, який не одружений, не працює, зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше судимого 19.09.2005 року Васильківським районним судом Київської області за ч.4 ст.296 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75, 76 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки; 13.12.2007 року Подільським районним судом м. Києва, іспитовий строк замінено на реальне відбування покарання строком на 5

років, звільнений 02.04.2013 року з Черкаської ВК№62 на підставі ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.03.2013 року за ст.81 КК України умовно-достроково, з не відбутим строком 1 рік 6 місяців 11 днів,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва - ОСОБА_8 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року відносно ОСОБА_6 , -
__________________________
Справа: 11-кп/796/1215/2017
Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_9
Доповідач: ОСОБА_1

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки та покладанням на нього обов`язків передбачених ч.1 та п.2 ч.2 ст.76 КК України.

Як встановив суд, ОСОБА_6 29.01.2016 о 22 год. 15 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за кермом автомобіля «ЗАЗ» д.н.з. НОМЕР_1 , проїхав на червоний сигнал світлофору, на перехресті вул. Межова та пр. Свободи у м. Києві, чим порушив правила дорожнього руху, у зв`язку з чим він був зупинений екіпажем «Форт-0705» у складі інспектора патрульної служби 7 роти 3 батальйону лейтенанта поліції ОСОБА_10 та інспектора патрульної служби 7 роти 3 батальйону лейтенанта поліції ОСОБА_11 , за адресою м. Київ, пр. Свободи, 1/60.

Перебуваючи за вище вказаною адресою, ОСОБА_6 , використовуючи словесно ненормативну лексику, почав вести себе неадекватно, у зв`язку з чим ОСОБА_10 , з метою припинення порушення громадського порядку та попередження вчинення правопорушень та інших негативних наслідків, були висловлені вимоги щодо припинення протиправних дій з боку ОСОБА_6 . Однак, ОСОБА_6 на законні вимоги працівників поліції відреагував агресивно, продовжував висловлювати образи та погрози в бік працівників правоохоронних органів, усвідомлюючи, що вони виконують свої службові обов`язки по забезпеченню безпеки і порядку, почав умисно та цілеспрямовано хватати за формений одяг та намагатись вирвати у потерпілого ОСОБА_10 камеру відео фіксації, в продовження своїх дій, діючи умисно, з метою спричинення працівнику правоохоронного органу тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, вчинив непокору законним вимогам припинити протиправні дії, та умисно завдав удар своєю головою в область обличчя потерпілого ОСОБА_10 , чим спричинив останньому, згідно висновку експерта №257 від 01.02.2016 року, легкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, просить скасувати оскаржуваний вирок Подільського районного суду м. Києва від 20.03.2017 року в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню та, як наслідок, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, дослідити в ході апеляційного розгляду матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 345 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, а в інший частині вирок залишити без зміни.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор послався на порушення судом вимог ст. 65 КК України та положень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення кримінального покарання», де зазначено, що призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, а особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване, проте в оскаржуваному рішенні суд не надав належної і достатньої правової оцінки підвищеному рівню суспільної небезпеки особи обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше судимий 19.09.2005 року Васильківським районним судом Київської області за ч. 4 ст. 296 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки. В подальшому, 13.12.2007 Подільським районним судом м. Києва, звільнення від відбування призначеного покарання скасовано, обвинуваченого направлено для реального відбуття покарання. Після звільнення 02.04.2013 року з Черкаської ВК №62 на підставі ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.03.2013 за ст.81 КК України умовно-достроково, з не відбутим строком 1 рік 6 місяців 11 днів, обвинувачений належних висновків для себе не зробив на шлях виправлення не став. Всі раніше застосовані до нього акти гуманізму у виді звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням та умовно-дострокове звільнення з місць позбавлення волі не сприяли попередженню вчинення нового злочину, а тому звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням не буде сприяти його виправленню та запобіганню вчинення нових злочинів.

Крім цього, прокурор вважає, що суд першої інстанції у своєму рішенні безпідставно послався на щире каяття обвинуваченого, як на обставину, що пом`якшує покарання та дає підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б підтверджували наявність такої обставини, а визнання вини затриманим на місці вчинення кримінального правопорушення свідчить про те, що останній під тиском беззаперечних доказів намагається уникнути справедливого покарання за вчинення злочину. Також зазначає, що виклавши обставини, які обтяжують покарання - рецидив злочинів та вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, суд першої інстанції фактично проігнорував їх наявність при визначенні виду і міри покарання та безпідставно призначив покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України,

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів поданої апеляційної скарги; пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 і його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження №000695 та апеляційні доводи; провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора м. Києва задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст. 349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи, що фактичні обставини справи та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 учасниками кримінального провадження не оспорювалися і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, у відповідності з вимогами ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах доводів викладених в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів вважає, що вирішуючи питання, яка саме міра покарання повинна бути призначена обвинуваченому ОСОБА_6 , суд у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочину середньої тяжкості, дані про його особу, який раніше судимий, перебуває на обліку у лікаря нарколога з 11.12.2003 року з діагнозом розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності, у лікаря психіатра на обліку не перебуває, по місцю проживання характеризується позитивно, вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною, яка обтяжує покарання як і рецидив злочину, а також з урахуванням такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 345 КК України.

Що стосується викладених в апеляційній скарзі прокурора доводів про безпідставне звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до ст. cт. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції зазначив обставини на підставі яких він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням, зокрема врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії злочину середньої тяжкості, особу винного, який позитивно характеризується по місцю проживання, щиро покаявся у скоєному, стан його здоров`я.

Отже, незважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції незважаючи на наявність обставин, що обтяжують покарання, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого, його щирого каяття у скоєному та позиції потерпілого (а.с. 41-43) дійшов правильного висновку щодо наявності достатніх до того підстав та можливості виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання і прийняв рішення про застосування вимог ст. 75 КК України та звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 2 роки з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції.

За наведеного, колегія суддів вважає вирок суду законним та обґрунтованим, покарання необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Подільського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року відносно ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3