№1-кс/760/447/18
(№760/63/18)

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26. 01. 2018 року слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві клопотання ОСОБА_3 - про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000977 від 11. 04. 2016 року,
В С Т А Н О В И В:
До Солом`янського районного суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_3 - про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000977 від 11. 04. 2016 року.
Заявник в поданому клопотанні просив слідчого суддю скасувати арешт накладений ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2017 року у справі № 760/25013/17-к на автомобіль марки «Subaru Forester» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , що зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 .
Заявник та представник заявника в судовому засіданні подане клопотання підтримали з підстав зазначених у клопотанні та просили слідчого суддю про задоволення клопотання.
Детектив НАБУ в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання посилаючись на те, що ухвала слідчого судді про накладення арешту на транспортний засіб «Subaru Forester» д.н.з. НОМЕР_1 , що зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 , є законною, обґрунтованою, вмотивованою, і такою, що цілком і повністю відповідає вимогам КПК України та винесена за результатами дослідження слідчим суддею об`єктивно з`ясованих обставин справи, які були підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими слідчим суддею відповідно до ст. 94 цього Кодексу, а клопотання про скасування арешту майна є таким, що не підлягає задоволенню, оскільки заявником не було доведено того, що арешт на вищевказане майно накладено необґрунтовано, як того вимагає ч. 1 ст. 174 КПК України. В зв`язку із зазначеним просив відмовити в задоволенні клопотання.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали клопотання та додані до нього докази, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Встановлено, що детективами Національного антикорупційного бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000977 від 11. 04. 2016 року.
Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2017р. по справі № 760/25013/17 (№ 1-кс-16415/17) задоволено клопотання детектива Другого відділу детективів Третього підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_4 , погоджене прокурором П`ятого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 про накладення арешту на майно, яким користується та розпоряджається ОСОБА_6 , а саме автомобіль Subaru Forester, державний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, vin - номер НОМЕР_2 , 2017 року випуску.
Вимоги клопотання про скасування арешту майна обґрунтовані тим, що арешт на автомобіль Subaru Forester, державний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, vin - номер НОМЕР_2 , 2017 року випуску, було накладено необґрунтовано у зв`язку з тим, що право власності на зазначений транспортний засіб належить дружині підозрюваного по кримінальному провадженню № 0000977 ОСОБА_6 . ОСОБА_3 , і був придбаний на її власні грошові кошти, які належать особисто їй, та не є спільною частковою власністю в розумінні ст. 60 та 61 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України. В зв`язку із зазначеним заявник посилаючись на те, що арешт на транспортний засіб було накладено необґрунтовано та без належних на те правових підстав, просив про задоволення клопотання, на що слід зазначити наступне.

Так, за результатами здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000977, розпочатому Спеціалізованою антикорупційною прокуратурою на підставі звернення члена правління ПАТ «Укрзалізниця» та голови Тарифної комісії ПАТ «Укрзалізниця» ОСОБА_7 , та наданими ним протоколами засідань Тарифної комісії Державної адміністрації залізничного транспорту України, органом досудового розслідування було встановлено, що 26.02.2014р. за п. 3.1 та 3.2 протоколу засідання Тарифної комісії Державної адміністрації залізничного транспорту України № 3, членами Тарифної комісії Державної адміністрації залізничного транспорту України, шляхом зловживання своїм службовим становищем, всупереч інтересам служби, було завдано тяжкі наслідки охоронюваним законом правам та інтересам Державної адміністрації залізничного транспорту України в розумінні ч. 2 ст. 364 КК України, яке полягало у неправомірному розрахунку провізної плати за здійснення вантажних транзитних перевезень залізничним транспортом для ряду експедиторських організацій за пільговими коефіцієнтами до базових ставок Тарифної політики на 2013 фрахтовий рік та тарифними ставками, при невиконанні зазначеними експедиторськими організаціями гарантованих обсягів транзитних перевезень вантажів.

Досудовим слідством встановлено, що ОСОБА_6 , працюючи директором Департамента комерційної роботи ПАТ «Укрзалізниця» та виконуючи обов`язки заступника голови Тарифної Комісії Державної адміністрації залізничного транспорту України у співучасті з іншими особами, діючи всупереч інтересам служби і зловживаючи службовим становищем, заподіяв Державній адміністрації залізничного транспорту України майнову шкоду.
15.08.2017 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчинені злочину, відповідальність за який передбачено ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України (у редакції від 02.02.2014р., яка була дійсною на момент вчинення злочину).

Вбачається, що 28.09.2017р. Міністерством інфраструктури України в порядку передбаченому ст. 55 та 56 КПК України подано заяву про залучення до провадження у якості потерпілого. На підставі даної заяви 05.10.2017р. в порядку ст. 55 57, 110 КПК України винесено постанову про залучення Міністерства інфраструктури України до провадження у якості потерпілого. 13.11.2017 року Міністерством інфраструктури України в порядку передбаченому ст. 61 та 128 КПК України було подано цивільний позов у даному кримінальному провадженні за яким цивільний позивач (Міністерство інфраструктури України) позивався до цивільних відповідачів (в тому числі й ОСОБА_6 ) про стягнення збитків у розмірі 69231464,07 грн. 13.11.2017р. в порядку ст. 61, 62, 128 та 110 КПК України, за постановою детектива НАБ України, Міністерство інфраструктури України по даному кримінальному провадженні залучено у якості цивільного позивача, а ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у якості цивільних відповідачів.

Встановлено, що під час здійснення досудове розслідування по даному кримінальному провадженню встановлено, що станом на 09.03.2017р. на ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), яка є дружиною ОСОБА_6 та перебуває з ним у шлюбі з 18.07.1998р., було зареєстровано автомобіль Subaru Forester, державний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, vin - номер НОМЕР_2 , 2017 року випуску, придбаний за 967064 грн.

Так вбачається, що підставою застосування арешту до зазначеного майна є забезпечення цивільного позову Міністерства інфраструктури України з метою поновлення законних прав та інтересів Міністерства інфраструктури України порушених внаслідок здійснення злочинних дій ОСОБА_6 та інших службових осіб Укрзалізниці, які діяли у співучасті з нею, та прийняття Тарифною комісією Державної адміністрації залізничного транспорту України 26.02.2014р. рішення оформленого в п. 3.1 та 3.2 протоколу засідання Тарифної комісії № 3, а також досягнення дієвості цього кримінального провадження, та виконання завдань кримінального провадження встановлених ст. 2 КПК України. Метою застосування арешту до зазначеного майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, пересування, передачі, відчуження.

В поданому клопотанні про скасування арешту майна адвокат підозрюваного ОСОБА_6 ОСОБА_10 зазначає, що арешт на автомобіль Subaru Forester, державний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, vin - номер НОМЕР_2 , 2017 року випуску, було накладено необґрунтовано у зв`язку з тим, що право власності на зазначений транспортний засіб належить дружині підозрюваного по кримінальному провадженню № 0000977 ОСОБА_6 . ОСОБА_3 , і був придбаний на її власні грошові кошти, які належать особисто їй, та не є спільною частковою власністю в розумінні ст. 60 та 61 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України.

Однак, вищезазначеними твердженнями заявника не можливо погодитись, оскільки арештоване майно у вигляді автомобіля Subaru Forester, є спільною сумісною власністю підозрюваного ОСОБА_6 та його дружини ОСОБА_3 у зв`язку з наступним.

Правовими положеннями ст. 368 Цивільного кодексу України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ст. 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Правовими положеннями ст. 65 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Зважаючи на вищевикладені правові положення сімейного та цивільного законодавства України, незважаючи на той факт, що договір купівлі продажу автомобіля Subaru Forester, сірого кольору, vin - номер НОМЕР_2 , зі сторони покупця був підписаний ОСОБА_3 , а також нею були підписані акт приймання передачі майна та видаткова накладна на зазначений транспортний засіб, даний автомобіль було придбано на спільні грошові кошти, які є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_6 за результатами спільної праці.

Жодного договору (шлюбного договору), нормативно правового акту, або ж судового рішення, яке б доводило протилежне, під час розгляду клопотання, учасниками процесу, до суду надано не було.

Зазначений транспортний засіб не є річчю індивідуального користування в розумінні законодавства України, а в розумінні ст. 65 Сімейного кодексу України, придбання зазначеного автомобіля відбувалося за згодою другого з подружжя, в інтересах їхньої сім`ї.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
П. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Правовими положеннями ч. 6 ст. 170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, який в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

У разі задоволення цивільного позову суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Ч. 8 ст. 170 КПК України встановлено, що вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові.

Ч. 10 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Ч. 11 ст. 170 КПК України встановлено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Як зазначено в ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
З наявних в матеріалах клопотання доказів, а також враховуючи пояснення учасників процесу, які були надані в судовому засіданні вбачається, що заявником не було доведено та не надано до суду належних доказів що свідчили б про те, що на даний час відпали підстави для застосування такого заходу, як арешт майна, а також належних доказів того, що арешт було накладено необґрунтовано.
З огляду на викладене вище слідчий суддя вважає, що клопотання про скасування арешту майна не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 174, 372 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:
Відмовити в задоволенні клопотання.
Ухвала оскарженню не підлягає
Слідчий суддя ОСОБА_1