Апеляційний суд Рівненської області
_____________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
14 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Суддів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора та захисника- адвоката ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Рівненського міського суду від 03.04.2017 року у кримінальному провадженні №0002377 про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ч.1 ст.122, ч.2 ст.125 КК України, з участю:

прокурора ОСОБА_7

захисника- адвоката ОСОБА_5

обвинуваченого- ОСОБА_6

потерпілих- ОСОБА_8 , ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Рівненського міського суду від 03.04.2017 року ОСОБА_6 засуджений за ч.1 ст.122 КК України до обмеження волі на строк 3 роки, за ч.2 ст.125 КК України до обмеження волі на строк 2 роки. Відповідно до ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 покарання у виді 3 років обмеження волі.

Судом також вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановлено судом, 17 квітня 2015 року близько 08 години ОСОБА_6 біля будинку № 15 по вулиці Млинівська в місті Рівне, умисно, з мотивів особистих неприязних відносин, із застосуванням предмета, зовні схожого на пістолет, здійснив декілька пострілів по ОСОБА_8 , чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

В той же день близько 09 години ОСОБА_6 біля будинку АДРЕСА_2 , умисно, з мотивів особистих неприязних відносин, із застосуванням предмета, зовні схожого на пістолет, здійснив декілька пострілів по ОСОБА_9 , чим спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження.

В поданих на вирок суду апеляційних скаргах:

-прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним за ч.1 ст.122, ч.4 ст.296 КК України та призначити йому покарання: за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч.4 ст.296 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити обвинуваченому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Вказує, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України. Зазначає, що суд призначив ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, особі обвинуваченого та є несправедливим внаслідок м`якості.

- захисник- адвокат ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду змінити в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням згідно ст.75 КК України. Вказує, що суд при призначенні ОСОБА_6 покарання не врахував його особу, обставини, які пом`якшують покарання, вчинення ним злочину внаслідок збігу тяжких обставин та призначив обвинуваченому занадто суворе покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника- адвоката ОСОБА_5 , які просять вирок місцевого суду змінити, думку прокурора та потерпілих про скасування вироку місцевого суду, допитавши обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Винність ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень за ч.1 ст.122, ч.2 ст.125 КК України установлена сукупністю зібраних в справі доказів, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку.

Суд правильно встановив фактичні обставини вчинених ОСОБА_6 злочинів, передбачених ч.1 ст.122, ч.2 ст.125 КК України. Його висновки грунтуються на доказах, детально викладених у вироку.

В судовому засіданні Апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 показав, що 15 квітня 2015 року його дружина ОСОБА_10 повідомила, що в липні 2008 року в квартирі ОСОБА_9 її згвалтував ОСОБА_8 , а ОСОБА_9 і його дружина не перешкоджали цьому. Потім 17 квітня 2015 р. він вирішив помститись ОСОБА_9 та ОСОБА_8 за дружину та о 8 годині ранку наніс тілесні ушкодження ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і пошкодив їх автомобілі.

З показів потерпілого ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції вбачається, що 17 квітня 2015 року близько 8 години 40 хвилин ОСОБА_6 розбив арматурою скло у водійських дверцятах його автомобіля «Пежо» та почав стріляти. Обвинуваченого раніше до цієї події не бачив. Дружину обвинуваченого знає, однак її не ображав, в інтимні стосунки з нею не вступав.

Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні Апеляційного суду показав, що 17 квітня 2015 року біля 9 години 15 хвилин до нього підійшов ОСОБА_6 та арматурою розбив скло у дверцятах його автомобіля «БМВ» і здійснив два постріли з пістолета в тулуб та третій постріл у голову. Потім обвинувачений вдарив його арматурою по руці та спині. Він почав бігти, обвинувачений продовжив стріляти в його напрямку, а тоді розвернувся і пішов бити машину. При цьому ОСОБА_6 кричав, що «це вам за Аню».

Як вбачається з показів свідка ОСОБА_10 в суді першої інстанції, ОСОБА_6 є її чоловіком. В липні 2008 вона перебувала на святкуванні дня народження ОСОБА_11 та залишилася в неї ночувати. Коли лягла спати, то з`явився ОСОБА_8 і застосував силу та вступив з нею у статевий зв`язок. На її крик ОСОБА_9 та ОСОБА_12 не реагували та не завадили таким діям ОСОБА_8 . В міліцію вона не зверталася і про цю подію нікому не розповідала. 15 квітня 2015 року розказала чоловіку про зґвалтування. Про свій намір помститися він їй нічого не розповідав.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 547 від 19 червня 2015р. нанесені ОСОБА_8 тілесні ушкодження відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості по критерію довготривалості розладу здоров`я (т.1 а.с.119-120).

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 541 від 19 червня 2015р. нанесені ОСОБА_9 тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я (т.1 а.с.122-123).

Як вбачається із заяви ОСОБА_8 від 17.04.2015р. останній просить притягнути до відповідальності ОСОБА_6 , який пошкодив службовий автомобіль та почав стріляти з предмета, ззовні схожого на пістолет (т.1 а.с.41).

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_6 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_8 за те, що він згвалтував його дружину, а ОСОБА_9 за те, що він не перешкодив цьому. А тому в діях обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається склад злочинів, передбачених ч.1 ст.122 КК України по факту спричинення умисного тілесного ушкодження середньої тяжкості ОСОБА_8 та за ч.2 ст.125 КК України по факту спричинення умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 .

Доводи прокурора про кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч.4 ст.296 КК України не заслуговують на увагу та спростовуються показами обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_10 , висновками експертів №547 від 19 червня 2015р., №541 від 19 червня 2015р., протоколами проведення слідчих експериментів від 18 червня 2014 р.

Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 22.12.2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство» при розгляді кримінальних справ зазначеної категорії суди, пред`являючи високі вимоги щодо якості дізнання і досудового слідства, не повинні перебирати на себе функцію обвинувачення чи функцію захисту, а мають спрямовувати процес таким чином, щоб усі обставини справи були розглянуті всебічно, повно й об`єктивно, а вирок ґрунтувався лише на доказах, ретельно досліджених у судовому засіданні. Зокрема, необхідно встановлювати всі фактичні обставини справи, в тому числі спрямованість умислу, мотиви, мету, характер дій кожного з учасників хуліганства, з`ясовувати, чи порушив підсудний своїми діями громадський порядок, чи були вони вчинені з мотивів явної неповаги до суспільства, чи супроводжувалися особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.

Відповідно до п.4 вказаної Постанови, суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Верховний Суд України у згаданій постанові акцентував увагу на тому, що при відмежуванні хуліганства від, зокрема, посягань проти життя і здоров`я людини судам необхідно враховувати, що суспільно небезпечне діяння не може бути кваліфіковано як хуліганство за наявності у сукупності таких обставин справи (провадження): 1) засуджені і потерпілі між собою були знайомі; 2) до злочинного посягання перебували в особистих неприязних стосунках; 3) поштовхом до заподіяння тілесних ушкоджень стала поведінка самих потерпілих; 4) зі змісту протиправних дій кожного із засуджених простежується бажання завдати шкоди власне здоров`ю потерпілих через особисту неприязнь до них.

Об`єктом захисту у ст. 296 КК України є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших позаюридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством, зокрема із використанням травмуючих властивостей таких предметів, як вогнепальна зброя, і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди. За зовнішнім виявом (набором фактів) хуліганство певним чином схоже на ряд інших діянь, зокрема найбільше на ті з них, які посягають на здоров`я, честь та гідність людини, її майно. Однак схожість цих діянь не завжди може бути підставою для визнання їх однаковими (рівнозначними).

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.

Місцевим судом вірно встановлено, що потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 були знайомі обвинуваченому ОСОБА_6 , він мав до них негативне ставлення, викликане підозрою у зґвалтуванні його дружини, поштовхом до заподіяннях тілесних ушкоджень стала поведінка самих потерпілих, про яку обвинувачений дізнався зі слів дружини 15 квітня 2015 року. Зі змісту протиправних дій ОСОБА_6 вбачається бажання завдати шкоди здоров`ю та майну потерпілих через особисту неприязнь до них з мотивів помсти за зґвалтування дружини.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає в діях обвинуваченого ОСОБА_6 умислу на вчинення хуліганства та грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом із застосуванням предмета, ззовні схожого на пістолет, тому апеляційна скарга прокурора в цій частині не підлягає задоволенню.

Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 (з наступними змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання", суди при призначенні покарання в кожному конкретному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до ч.2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Твердження прокурора про призначення ОСОБА_6 надмірно м`якого покарання не заслуговують на увагу та не підтверджуються наявними матеріалами кримінального провадження.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у тому числі й у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. У цьому разі суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Іспитовий строк установлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Суд при призначенні покарання врахував всі обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 : наявність на утриманні неповнолітньої дитини та з`явлення із зізнанням, відсутність обтяжуючих покарання обставин, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, перебуває на диспансерному обліку лікаря-нарколога в КЗ «Рівненський обласний центр психічного здоровя населення» з діагнозом «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання первитину, стан залежності» та вірно призначив ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апеляційної скарги захисника- адвоката ОСОБА_5 про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 занадто суворого покарання є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Разом з тим, підлягає задоволенню клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про застосування щодо нього положень п.в) ст.1 Закону України «Про амністію в 2016 році», оскільки він має неповнолітню дитину 2006 року народження та щодо якої він не позбавлений батьківських прав.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 376, 407, 418 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Вирок Рівненського міського суду від 03.04.2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурора та захисника- адвоката ОСОБА_5 - без задоволення.

Відповідно до п.в) ст.1 Закону України «Про амністію в 2016 році» звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання у виді обмеження волі.

Ухвала Апеляційного суду Рівненської області набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

с у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2