Справа № 308/6322/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

31.10.2017 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2017 року, яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт.Краковець Яворівського району Львівської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , громадянин України, з вищою освітою, неодружений, військовослужбовець за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_2 , дільничний інспектор прикордонної служби 1 категорії відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » III категорії (тип В), старший прапорщик,
засуджений за ч.1 ст.402 КК України до 1 (одного ) року службового обмеження із відрахуванням в дохід держави 10% від суми грошового забезпечення.

в с т а н о в и в :
Згідно вироку, ОСОБА_6 визнаний винуватим і засуджений за те, що він 14.10.2014 року, приблизно о 14.40-15.00 год., перебуваючи в службовому кабінеті першого заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 начальника штабу підполковника ОСОБА_8 , що за адресою: АДРЕСА_3 , будучи військовослужбовцем за контрактом НОМЕР_1 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не бажаючи вибувати до НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_7 , порушуючи військову дисципліну, без поважних причин відкрито відмовився виконати вимоги наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України № 866-ос від 06.10.2014 року про вибуття для подальшого проходження військової служби у розпорядження начальника НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_7 , чим вчинив відкриту відмову виконати наказ начальника (непокору), за наступних обставин.
У 2001 році військовослужбовець ОСОБА_6 призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_8 та відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) № 129-ос від 28.08.2014 року призначений на посаду дільничного інспектора прикордонної служби 1 категорії відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » III категорії (тип В).
У відповідності до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.Згідно з вимогами ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Будучи військовослужбовцем Державної прикордонної служби України, старший прапорщик ОСОБА_6 , згідно з вимогами ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Відповідно до вимог ст. ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк.
Разом з тим, старший прапорщик ОСОБА_6 у порушення вимог вищевказаного законодавства, порушуючи військову дисципліну, відкрито відмовився виконувати наказ командира (начальника).
Так, 13.10.2014 року на виконання наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України № 866-ос від 06.10.2014 року, начальником НОМЕР_1 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) полковником ОСОБА_9 видано наказ № 166-ос та виписано припис № 61 від 13.10.2014 року про вибуття старшого прапорщика ОСОБА_6 для подальшого проходження військової служби до НОМЕР_3 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_7 в населений пункт Старобільськ Луганської області.
Приблизно о 14.40-15.00 год. 14.10.2014 року, в службовому кабінеті першого заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 начальника штабу підполковника ОСОБА_8 , що за адресою: АДРЕСА_3 , старшому прапорщику ОСОБА_6 чітко доведено вимоги наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України № 866-ос від 06.10.2014 року, відповідно до якого старший прапорщик ОСОБА_6 зобов`язаний був вибути для подальшого проходження служби в розпорядження начальника НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_7 ( АДРЕСА_4 ).Проте, старший прапорщик ОСОБА_6 , в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не бажаючи вибувати до НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_7 , порушуючи військову дисципліну, без поважних причин відкрито відмовився виконати вимоги наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України № 866-ос від 06.10.2014 про необхідність вибути для подальшого проходження військової служби у розпорядження начальника НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_7 .
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 ставлять питання про скасування вироку Ужгородського міськрайонного суду від 18.07.2017 року та направлення кримінального провадження щодо ОСОБА_6 на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог зазначають про однобічність та неповноту дослідження обставин при розгляді судом першої інстанції кримінального провадження щодо ОСОБА_6 . Вважають, що висновки суду про винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому злочині побудовані на припущеннях, суперечливих показаннях свідків, які є зацікавленими особами, а також фальсифікованих доказах. На думку обвинуваченого та його захисника про істотність порушень кримінального процесуального закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 свідчить і неврахування судом першої інстанції доказів його невинуватості, зокрема, конфліктні відносини з командуванням відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 , а відтак штучне створення начальником відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ОСОБА_10 умов для притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 з метою помсти та уникнення відповідальності за привласнення грошових коштів за не проведення належного йому грошового забезпечення. Крім того обвинувачений та захисник в апеляційній скарзі зазначають про неознайомлення ОСОБА_6 з наказом та приписом про його направлення для подальшому проходження військової служби в Старобільськ Луганської області та не вирішення раніше поданого ОСОБА_6 рапорту про розірвання контракту, оскільки такий контракт укладав на підставі усної домовленості про проходження служби виключно в межах Закарпатської області внаслідок неналежного стану свого здоров`я та необхідністю постійного лікування.
У запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , прокурор військової прокуратури Ужгородського гарнізону ОСОБА_5 не погоджуючись із поданою апеляційною скаргою, вважає її необгрунтованою, а викладені в ній доводи такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, які були встановлені в ході досудового розслідування та під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину повністю доведена. А тому просить апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката - ОСОБА_7 , які в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу промову прокурора, який висловив заперечення щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника, провівши часткове судове слідство та перевіривши матеріали кримінального провадження, заслухавши учасників судового розгляду в судових дебатах, а обвинуваченого і в останньому слові, обговоривши доводи викладені в апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 були дотримані.
Так, висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються сукупністю доказів, досліджених у судовому засіданні та наведеними у вироку.
ОСОБА_6 у судовому засіданні вину у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст.402 КК України не визнав та показав, що у жовтні 2014 року він проходив військову службу за контрактом у відділі прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Коли зі штабу прийшла телеграмма, начальник відділу Січкар вручив її йому під підпис та повідомив, що він переводиться в ІНФОРМАЦІЯ_9 . В подальшому він взяв вказану телеграму і поїхав у ІНФОРМАЦІЯ_6 , де почав проходити з обхідним листом, при цьому начальник кадрів йому повідомив, що ІНФОРМАЦІЯ_6 повинен провести з ним повний розрахунок, однак, ніхто розрахунок не провів, про що 13 числа було повідомлено рапортом, на який роз`яснення не надано. ОСОБА_6 також показав що 14 жовтня 2014 року він прийшов у ІНФОРМАЦІЯ_6 , де йому сказали під примусом підписати обхідний лист, однак без проведення повного розрахунку він це відмовився зробити, потім пішов до начальника штаба, де повідомив, що хоче піти з батьком на обід, при цьому, у нього залишив обхідний лист. Після повернення з обіду, зайшовши до начальника штабу, останній повідомив, що його обхідний лист у начальника кадрів. Крім того, обвинувачений показав, що телефонував з приводу наказу своєму адвокату ОСОБА_7 , який рекомендував йому виконувати наказ. Також ОСОБА_6 повідомив, що здав зброю та написав рапорти про розірвання контракту у зв`язку з нелюдським поводженням, невиконанням контракту та невиплатою компенсації. ОСОБА_6 також зазначив, що зміст наказу Державної прикордонної служби України від 06.10.2017 року №866 доведено не було, а про вибуття стало відомо з телеграми. Також ОСОБА_6 зазначив, що 04 серпня 2014 року ним було укладено контракт на п`ять років за умови, укладеної усно з начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 , про те, що військовий обов`язок він буде здійснювати саме у Закарпатській області, оскільки нести військовий обов`язок в екстремальних умовах він не в змозі внаслідок неналежного стану здоров`я.
Проте з такими доводами обвинуваченого і аналогічними доводами апеляційної скарги його та захисника ОСОБА_7 колегія суддів, як і суд першої інстанції, погодитись не може, оскільки ці доводи були предметом перевірки в судовому засіданні та свого підтвердження не знайшли. Суд першої інстанції обґрунтовано критично оцінив таку позицію ОСОБА_6 і визнав, що вона спростовується послідовними і у сукупності узгодженими між собою доказами, які були зібрані органами досудового слідства та належним чином дослідженими і проаналізованими судом першої інстанції у вироку.
Винуватість ОСОБА_6 підтверджено наведеними у вироку показаннями ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , які були безпосередньо допитані в судовому засіданні і підтвердили його вину.
Зокрема, свідок ОСОБА_11 - начальник відділу кадрів ІНФОРМАЦІЯ_4 ствердив, що накази адміністрації Державної прикордонної служби України від 06.10.2014 року №866 та начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 13.10.2014 року №166 доводився в кабінеті першого заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 - начальника штабу підполковника ОСОБА_8 . Вимоги цих наказів доводив підполковник ОСОБА_14 у його присутності, за участі юриста ОСОБА_13 та з відділу персоналу підполковник ОСОБА_15 ОСОБА_6 , який на той час розрахувався з частиною, були вручені і припис, і витяг з наказу, однак, ОСОБА_6 повідомив, що відмовляється вибувати до нового місця служби. Відтак, на момент судового розгляду ОСОБА_6 являється військовослужбовцем Збройних Сил України, виключений зі списків ІНФОРМАЦІЯ_4 , але в ІНФОРМАЦІЯ_9 він не прибув.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 - заступник начальника відділу персоналу, ствердив, що наказ адміністрації Державної прикордонної служби України від 06.10.2014 року №866-ос про переміщення військовослужбовця ОСОБА_6 надійшов до ІНФОРМАЦІЯ_4 , після цього опрацьовувалося розпорядження підрозділу про доведення його до відома військовослужбовцю ОСОБА_6 , що було і зроблено та викликано останнього до загону для проведення розрахунку. Розпорядження доводилося начальником відділення дільничних інспекторів, де ОСОБА_16 поставив свій підпис про те, що йому доведено до відому розпорядження про переміщення, яке долучено до матеріалів службового розслідування. Безпосередньо після розрахунку ОСОБА_6 , в службовому кабінеті першого заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 підполковника Брицького, який на той момент виконував обов`язки начальника загону, 14 жовтня 2014 року приблизно о 14.00 годині і в його присутності як заступника начальника відділу персоналу, начальника відділу кадрів підполковника Россовського і офіцера майора Польнікова комісійно доводилася інформація військовослужбовцю ОСОБА_6 про те, що він має вибути у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_10 для подальшого проходження служби, під час чого йому було надано можливість отримати припис та витяг з наказу про виключення зі списків загону, на що ОСОБА_6 відмовився. В подальшому ОСОБА_6 була надана можливість описати в письмовій формі, чому він відмовляється виконувати наказ, однак, після дзвінка невідомій особі ОСОБА_16 повідомив, що він планує розірвати контракт і що він не збирається виконувати дане розпорядження. Про намір оскаржити наказ ОСОБА_6 не зазначав.
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що на виконання наказу адміністрації Державної прикордонної служби України від 06.10.2014 року №866-ос начальник ІНФОРМАЦІЯ_4 видав наказ про виключення зі списків військової частини військовослужбовця ОСОБА_6 та направлення його для подальшого проходження служби у НОМЕР_3 прикордонний загін. Зазначений наказ доводився телеграмою до відділу прикордонної служби, де проходив службу прапорщик ОСОБА_6 , де йому повинен був доводити зміст наказу начальник відділу. Також свідок ОСОБА_13 повідомив, що особисто був присутній 14 жовтня 2014 року, в кабінеті першого заступника начальника прикордонного загону начальника штабу ІНФОРМАЦІЯ_4 підполковника ОСОБА_8 , який довів до відома ОСОБА_6 вимоги наказу адміністрації та безпосередньо приписи наказу начальника прикордонного загону про виключення зі списків загону та направлення для подальшого проходження служби. Також свідок ОСОБА_13 показав, що ОСОБА_6 відмовився від виконання наказу, у зв`язку з чим начальник штабу довів до його відома норми Кримінального кодексу України щодо можливої наявності у його діях ознак кримінального правопорушення. Свідок ОСОБА_13 також зазначив, що всі військовослужбовці визнані лікарською комісією придатними до військової служби, а хвороба військовослужбовця чи необхідність лікування не позбавляє обов`язку військовослужбовця виконати наказ начальника.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 також підтвердив, що доведення до відому ОСОБА_6 наказу адміністрації Державної прикордонної служби України від 06.10.2014 року, наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо його вибуття та переміщення в НОМЕР_3 прикордонний загін ІНФОРМАЦІЯ_11 з місцем дислокації « ІНФОРМАЦІЯ_12 » Луганської області здійснювалося у службовому кабінеті. Також зазначив, що він особисто шляхом зачитування наказу доводив його під підпис ОСОБА_6 за участі підполковника ОСОБА_12 , який на той момент виконував обов`язки заступника начальника відділу персоналу ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 та представника групи правового забезпечення лейтенанта ОСОБА_13 . Також свідок повідомив, що запропонував старшому прапорщику написати письмове пояснення про відмову від виконання наказу, однак, ОСОБА_6 після дзвінка невідомій особі відмовився від дачі будь-яких пояснень, підписання про ознайомлення та отримання відповідних документів. Також свідок ОСОБА_8 показав, що ОСОБА_6 небажання виконати наказ пояснював тим, що має намір розірвати контракт, на що ним було зауважено, що на момент оголошення наказу адміністрації - начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 рапорт про розірвання контракту не подавав, натомість будь-яка домовленість про проходження військової служби у конкретному населеному пункті, не передбачена .
Безпідставними є доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що свідчення вказаних свідків є недостовірними, позаяк покази свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 давали з дотриманням вимог КПК України, вони є логічно послідовними. Судом не встановлено, а в апеляції обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 не наведено даних, які б ставили під сумнів неправдивість показань свідків, а тому твердження обвинуваченого та захисника в їх апеляції про те, що висновки суду щодо його вини в інкримінованому злочині, будуються на суперечливих показах свідків, які є зацікавленими особами - є необґрунтованими.
Вина ОСОБА_6 в сукупності з показами цих свідків підтверджується також іншими доказами, що містяться в матеріалах справи, зокрема, Контрактом про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України, укладеним 10.06.2014 року між начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 полковником ОСОБА_17 та громадянином України (військовослужбовцем) прапорщиком, дільничним інспектором прикордонної служби 2 категорії відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІІІ категорії (тип В) ОСОБА_6 , згідно якого останній добровільно вступив на військову службу і взяв на себе зобов`язання протягом дії цього контракту проходити військову службу на посадах осіб сержантського складу. Зазначений контракт укладений на п`ять років та діє з 04.08.2014 року по 03.08.2019 року.
У відповідності до наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону « ІНФОРМАЦІЯ_13 » від 28.08.2014 року № 129-ос старший прапорщик ОСОБА_6 призначений на посаду дільничного інспектора прикордонної служби 1 категорії відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » III категорії (тип В), а згідно з наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону « ІНФОРМАЦІЯ_13 » від 02.09.2014 року № 132-ос, прапорщику ОСОБА_6 присвоєно чергове військове звання «старший прапорщик».
Витягом із протоколу № 42 засідання атестаційної комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 від 24.09.2014 року стверджується, що 24.09.2014 року в управлінні ІНФОРМАЦІЯ_4 відбулося планове засідання атестаційної комісії, на якому розглядалося питання стосовно переміщення прапорщика ОСОБА_6 за межі прикордонного загону з метою комплектування вакантних посад. В ході атестаційної комісії стосовно ОСОБА_6 прийнято рішення - «затвердити кандидатом для комплектування вакантних посад підрозділів Державної прикордонної служби України».
Згідно з наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 06.10.2014 року № 866-ОС старшого прапорщика ОСОБА_6 зараховано у розпорядження з подальшим призначенням на рівну посаду або (за згодою військовослужбовця) на вищу посаду: начальника НОМЕР_3 прикордонного загону (І категорії) ІНФОРМАЦІЯ_11 (І категорії) Державної прикордонної служби України, звільнивши з посади дільничного інспектора прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » III категорії (тип В) 94 прикордонного загону .
З вхідної телеграми № 1065 вбачається, що 07.10.2014 року о 17.59 год., з управління ІНФОРМАЦІЯ_4 надійшло розпорядження начальника загону № Т/10-6587 «Про відрядження військовослужбовця», в якому визначено завдання щодо розрахунку та подальшого вибуття до 3 прикордонного загону старшого прапорщика ОСОБА_6 07.10.2014 року дане розпорядження доведено до відома старшого прапорщика ОСОБА_6 , про що останній особисто поставив відмітку на тексті розпорядження.
Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 13.10.2014 року № 166-ос «По особовому складу» дільничного інспектора прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » III категорії (тип В) старшого прапорщика ОСОБА_6 , який вибуває в розпорядження начальника НОМЕР_3 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_11 (І категорії) Державної прикордонної служби України АДРЕСА_4 , виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.
Згідно з приписом командира військової частини НОМЕР_4 від 13.10.2014 року за № 61, старшому прапорщику ОСОБА_6 14.10.2014 року необхідно було вибути до НОМЕР_3 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_12 для подальшого проходження служби. Термін прибуття на нове місце служби встановлений 16.10.2014 року .
Довідкою від 14.10.2014 року, складеною підполковником ОСОБА_8 , в присутності підполковника ОСОБА_18 , майора ОСОБА_11 , лейтенанта юстиції ОСОБА_13 , підтверджується факт відмови від вибуття до місця подальшого несення служби, проходження інструктажу, дачі пояснень та від отримання документів дільничного інспектора І категорії відділення дільничних інспекторів відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » старшого прапорщика ОСОБА_6 .
Відповідно до медичної характеристики, наданої ТВО начальника відділення охорони здоров`я ІНФОРМАЦІЯ_4 прапорщиком ОСОБА_19 старший прапорщик ОСОБА_6 під медичним наглядом у медичному пункті ІНФОРМАЦІЯ_4 знаходився з вересня 2005 року по жовтень 2014 року. За вказаний період за медичною допомогою в медичний пункт загону звертався з приводу простудних захворювань, пуп очної кили (2006 р.), гострого гаймориту (2007 р.), гострого двобічного отиту (2008 р.), геморою (2009, 2010 р.), забою обличчя (2009 p.), пневмонії (2011 р.), артрозу (2012 р.), лікувався амбулаторно та стаціонарно в умовах ІНФОРМАЦІЯ_14 . На диспансерному обліку з приводу хронічних захворювань не перебував. За результатами останньої диспансеризації, проведеної в період з 10.10 по 01.12.2013 року ОСОБА_6 визнаний здоровим.
Жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви у об`єктивності вищевказаних матеріалів, їх фальсифікації ні обвинуваченим, ні його захисником не надано.
Дослідивши в судовому засіданні усі докази у справі та оцінивши їх у відповідності до вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що у діях ОСОБА_6 міститься склад злочину, передбачений ч.1 ст.402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника.
Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що на підставі тих доказів, які були предметом перевірки в судовому засідання, судом першої інстанції з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини, які могли мати істотне значення для правильного вирішення справи.
Об`єктивних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження доводів, викладених обвинуваченим та його захисником в апеляційній скарзі надано не було ні ним, ні захисником, і такі не були встановлені судом апеляційної інстанції.
Апеляційні доводи обвинуваченого та його захисника про немотивованість судового рішення також є необґрунтованими. У вироку міститься достатня мотивація як оцінки доказів, які досліджені судом, так і кваліфікації дій обвинуваченого, і спростування наведених доводів сторін.
Як видно із вироку при обранні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, його характеристику, обставини за яких було вчинено злочин і призначив йому покарання згідно санкцій ч.1 ст.402 КК України.
Таке покарання ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 65 КК України і воно є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.
З врахуванням наведеного, апеляційна скарга ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 до задоволення не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Судді: