Провадження № 1-кп/734/96/18 Справа № 734/431/18
21 лютого 2018 року смт. Козелець
Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретареві ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Щасливе Бориспільського району Київської області, українця, громадянина України, не одруженого, із вищою освітою, військове звання солдат, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) АДРЕСА_1 , зареєстрованого і жителя АДРЕСА_2 , не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,
із участю сторін кримінального провадження - прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 і обвинуваченого ОСОБА_3 ,
в с т а н о в и в:
відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VII, із 17 березня 2014 року в Україні почав діяти особливий період. 19 листопада 2015 року солдат ОСОБА_3 призваний на строкову військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19 листопада 2015 року № 289 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_3 зараховано до списків військової частини, поставлено на всі види забезпечення і призначено на посаду курсанта. Відповідно до ст.ст. 17 і 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Відповідно до ст.ст. 1 і 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни. На час проходження військової служби у лавах Збройних Сил України на солдата ОСОБА_3 розповсюджується дія військових Статутів Збройних Сил України, які визначають загальні права та обов`язки військовослужбовців і їх взаємовідносини. Зокрема, відповідно до ст. 4 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюються Конституцією України, законами України, цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.ст. 11, 16, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України солдат ОСОБА_3 зобов`язаний сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань. Також ОСОБА_3 , окрім іншого, зобов`язаний зразково виконувати свої службові обов`язки, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, додержуватися правил військової ввічливості, поведінки, точно, ініціативно, сумлінно виконувати накази командирів (начальників), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків.
Солдат ОСОБА_3 із хибних розумінь про встановлений законодавством порядок проходження військової служби, нехтуючи вимогами ст.ст. 17 і 65 Конституції України та виданих у їх розвиток законодавчих актів, став на шлях злочинної діяльності в умовах особливого періоду, без дозволу командування та поважних причин, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_1 на території військової частини НОМЕР_3 , яка має чіткі межі, чим протизаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Так, у порушення вимог ст.ст. 4, 11, 16, 127 і 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військовослужбовець строкової військової служби військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_3 після завершення лікування 11 грудня 2015 року не з`явився вчасно без поважних причин на службу до військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 та перебував за її межами в умовах особливого періоду до 12 листопада 2016 року. При цьому, солдат ОСОБА_3 обов`язки військової служби не виконував, до медичних закладів та органів державної влади не звертався, про свою належність до Збройних Сил України не повідомляв, хоча мав реальну можливість це зробити. В подальшому солдат ОСОБА_3 повторно самовільно залишив місце служби (військову частину НОМЕР_1 ) 21 листопада 2016 року та перебував за її межами в умовах особливого періоду до 01 лютого 2018 року, тобто солдат ОСОБА_3 самовільно залишив розташування військової частини без поважних причин, в умовах особливого періоду. При цьому, ОСОБА_3 обов`язки військової служби не виконував, до медичних закладів та органів державної влади не звертався, про свою належність до Збройних Сил України не повідомляв, хоча мав реальну можливість це зробити.
Таким чином, солдат ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, тобто нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем строкової служби та самовільне залишення військової частини військовослужбовцем строкової служби, вчинені в умовах особливого періоду.
21 лютого 2018 року між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , у присутності захисника ОСОБА_5 , укладена угода про визнання винуватості у відповідності до вимог ст. 472 КПК України. Згідно вказаної угоди прокурор ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_3 дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 407 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин. При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України. За вказаною угодою обвинуваченому ОСОБА_3 узгоджене покарання у виді 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням терміном на 2 роки. В угоді викладені наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України, та наслідки невиконання цієї угоди.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим. Відповідно до ч. 2 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 обґрунтовано органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином. Обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміє свої права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження цієї угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання. Суд дійшов висновку про те, що угода від 21 лютого 2018 року про визнання винуватості між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 укладена добровільно, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, умови угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального кодексу України і Кримінального кодексу України, відповідають інтересам суспільства, не порушують права свободи та інтереси сторін або інших осіб.
Вивчивши угоду про визнання винуватості, вислухавши позицію прокурора ОСОБА_4 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_3 , позицію захисника ОСОБА_5 , суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди від 21 лютого 2018 року, укладеної між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , призначивши обвинуваченому ОСОБА_3 узгоджене сторонами покарання за ч. 4 ст. 407 КК України у виді 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням терміном на 2 роки. При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує визнання вини і щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення (злочину), що є обставинами, які пом`якшують покарання. Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відсутні. При цьому, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину) і особу винного, який задовільно характеризується за місцем проходження військової служби та позитивно за місцем проживання, і вважає необхідним за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), з урахуванням особи винного, затвердивши вказану угоду, призначити обвинуваченому ОСОБА_3 узгоджене сторонами кримінального процесу покарання.
Процесуальні витрати і речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Керуючись ст.ст. 371, 373, 374 і 475 КПК України, суд
у х в а л и в:
затвердити угоду від 21 лютого 2018 року про визнання винуватості, укладену між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, і призначити йому покарання за ч. 4 ст. 407 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років не вчинить нового злочину і виконає покладені обов`язки.
Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган із питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 у виді тримання під вартою, що обраний за ухвалою від 02 лютого 2018 року слідчого судді Козелецького районного суду Чернігівської області, змінити на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком до набрання вироком законної сили, але не пізніше як до 22 березня 2018 року. Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 обов`язок не відлучатися із розташування військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 без дозволу суду. Звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 із-під варти негайно.
Вирок може бути оскаржений із підстав, передбачених п.п. 1 і 2 ч. 4 ст. 394 КПК України, до апеляційного суду Чернігівської області через Козелецький районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів із дня проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили, якщо його не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Копію вироку негайно вручити обвинуваченому і прокурору.
Суддя