Справа № 466/9772/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/43/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2017 року,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,

встановила:
цією ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 покликається на те, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, такою, що не відповідає обставинам справи та винесена з грубим порушенням законів України.

Зазначає, що суд не взяв до уваги причини, через які йому не вдалося отримати заохочення.

Наголошує, що з шести років ув`язнення до кінця строку відбуття покарання йому залишилось п`ять місяців.

Акцентує, що немає жодного порушення, добре характеризується, а його 68 річна матір-пенсіонер живе одна, часто хворіє та потребує допомоги. Крім цього, звертає увагу на те, що до ув`язнення він працював у ТзОВ «завод Конвектор», а тому забезпечений роботою.

Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора про заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Виходячи з вказаної норми закону, умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.

Крім цього, висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставленні до праці за весь час відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 неодноразово судимий, останній раз 20 грудня 2016 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області за ч.2 ст. 307, ст. 72 КК України. На час звернення ОСОБА_6 до суду з клопотанням про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, такий відбув більше 2/3 строку призначеного судом покарання (початок терміну покарання: 22 вересня 2014 року, кінець 18 травня 2018 року).

Колегія суддів вважає, що процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним, і суд першої інстанції, дотримавшись вказаних вимог та вимог закону, всебічно й повно дослідив особу засудженого, який посередньо характеризується, його поведінку за весь період відбуття покарання, а також те, що останньому тричі було відмовлено в застосуванні заохочувальної норми як такому, що не стає на шлях виправлення, дійшов до вірного висновку про відсутність переконливих доказів, які б свідчили про доведеність виправлення засудженого та обґрунтовано відмовив ОСОБА_6 в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення, мотивувавши це в своїй ухвалі.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, КПК України, колегія суддів,
ухвалила:
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2017 року без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4