Дата документу Справа № 311/619/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/313/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 311/619/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.115 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Михайлівським районним судом Запорізької області, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000048, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок колегії суддів Василівського районного суду Запорізької області від 09 серпня 2017 року відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Комармісто Томашпільського району Вінницької області, громадянина України, який має середню технічну освіту, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, на утриманні малолітніх дітей не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 16.01.1991 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ст. 17, ст. 117 ч. 3 КК України (1960 року) до 5-ти років позбавлення волі. Звільнений 28.11.1995 року за відбуттям строку покарання;

- 21.11.1996 року Василівським районним судом Запорізької області за ст.ст. 81, 83, 142, 170, 17 КК України (в редакції 1960 року) до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 30.06.2003 року за відбуттям строку покарання;

- 19.10.2004 року Василівським районним судом Запорізької області за ст.ст. 296, 185, 70 КК України до 3-х років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 29.11.2007 року за відбуттям строку покарання;

- 29.05.2008 року Василівським районним судом Запорізької області за ст. 395 КК України до 1-го місяця арешту. Звільнений 27.06.2008 року за відбуттям строку покарання;

- 19.11.2008 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, 69 КК України до 10-ти років позбавлення волі. Звільнений 19.11.2009 року за відбуттям строку покарання;

- 01.06.2012 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до 4-х років позбавлення волі. Звільнився 04.08.2014 року з Кам`янської ВК № 101 умовно-достроково, не відбутий строк покарання - 1 рік 29 днів;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:
вироком колегії суддів Василівського районного суду Запорізької області від 09 серпня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 115 КК України у вигляді 14 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у вигляді 14 років позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 3 912 грн. 50 коп. та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., а всього 103 912, 50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на проведення експертиз по даному кримінальному провадженню у загальній сумі 1902 грн. 78 коп.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою ухвалено залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено відраховувати з 06 січня 2016 року.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 06 січня 2016 року по 20 червня 2017 року включно, у відповідності з вимогами ч. 5 ст. 72 КК України із змінами, внесеними Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838-VІІІ від 26 листопада 2015 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21.06.2017 року до набрання вироком законної сили з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 05 січня 2016 року близько о 19 годині 00 хвилин ОСОБА_7 , з дозволу власника житла ОСОБА_10 перебував в приміщенні будівлі літньої кухні, розташованої на території домоволодіння АДРЕСА_1 , де у ході розпивання спиртних напоїв, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, у нього виник конфлікт з останнім, в ході якого ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, з метою заподіяння смерті потерпілому, наблизився до ОСОБА_10 , який сидів на стільці біля газового котлу, та наніс правою та лівою руками, зжатими у кулак по черзі два удари в область обличчя та один удар в область грудної клітини тулубу ОСОБА_10 . Після чого, ОСОБА_7 , не зупиняючись на вчиненому, скориставшись безпорадним станом потерпілого, пригнітивши його волю до опору, вчинив злочинні дії, направлені на заподіяння смерті потерпілому, а саме, у той момент, коли ОСОБА_10 намагався піднятися зі стільця, схопив обома руками дерев`яний макет по типу «автомат», який ОСОБА_7 приніс із собою та залишив біля газового котла, наніс три удари по верхній частині спини тулубу та шиї потерпілого. Далі, ОСОБА_10 з метою уникнення конфлікту вийшов з приміщення літньої кухні та зайшов до кімнати житлового будинку, розташованого на території домоволодіння АДРЕСА_2 , де від раніше отриманих тілесних ушкоджень, які спричинив ОСОБА_7 , втратив рівновагу та впав на підлогу кімнати обличчям до низу. Після чого, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, направленого на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наблизився до ОСОБА_10 , створивши при цьому фізичну перевагу над потерпілим, наніс три удари взутою ногою в область голови та тулубу потерпілого. Своїми злочинними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_10 сполучену травму голови, шиї та грудної клітки у вигляді синців, саден, ран, обличчя, голови, вушних раковин, крововиливу у м`які тканини голови, обличчя, шиї, тулуба, крововиливу під м`які оболонки, перелому кісток носу, переламів під`язикової кістки та щіткоподібного хряща, переламів ребер з обох боків, грудини, яка ускладнилася розвитком шоку, які у сукупності згідно висновку експерта № 12 від 18.02.2016 року кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечні для життя, що спричинили смерть потерпілому ОСОБА_10 і знаходяться у причинному зв`язку з її настанням. Після того, як ОСОБА_10 перестав подавати ознаки життя, ОСОБА_7 зник з місця вчинення злочину. Тим самим, ОСОБА_7 умисно вбив ОСОБА_10 .

Крім цього, 05.01.2016 року у період часу з 19 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, через незачинені двері, проник до будинку АДРЕСА_1 , де з кімнати вказаного будинку таємно викрав телевізор марки «WEST», у корпусі сірого кольору, вартість якого згідно висновку експерта № 109 від 27.01.2016 року складає 1433 гривні 33 копійки та електроподовжувач, вартість якого, згідно висновку експерта № 296 від 19.02.2016 року складає 11 гривень 23 копійки, які належать ОСОБА_9 , і якими у подальшому розпорядився за власним розсудом, тим самим, спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 1444 гривень 56 копійок.

В апеляційній скарзі захисник вважає вирок суду незаконним та таким, що постановлений з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд, кваліфікуючи дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, не звернув увагу на те, що згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи смерть ОСОБА_10 настала від травматичного шоку, що також підтвердив, допитаний в судовому засіданні експерт. Однак, покази експерта у вироку викладені невірно та неповністю, таким чином не співпадають з його дійсними показами. Вказує, що суд, посилаючись на протокол слідчого експерименту, як доказ вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, в ході судового слідства не усунув протиріччя між висунутим обвинуваченням та встановленими фактами в судовому засіданні. Крім того, як в ході досудового слідства, так і під час судового розгляду, ОСОБА_7 не раз наголошував на тому, що покази по даному кримінальному провадженню добуті від нього незаконним шляхом, а саме насиллям з боку правоохоронних органів, про що у вироку вказав і сам суд. Однак, дані відомості не були внесені до ЄРДР, слідство по ним не проводилось, а маються лише відписки прокуратури. При затриманні ОСОБА_7 були порушені його права на захист, а саме: його затримання та вручення підозри проводилось без участі захисника, участь якого по даній категорії справ є обов`язковою. Вказані порушення підтверджуються як матеріалами справи, так і показами обвинуваченого та свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Враховуючи викладене, просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити ухвалу про закриття кримінального провадження за відсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі обвинувачений вказує, що він не вчиняв інкримінованих йому злочинів, тому просить постановити ухвалу про закриття кримінального провадження та звільнити його з-під варти.
Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які підтримали апеляційні скарги; прокурора, яка заперечувала проти доводів апеляційних скарг, вважала вирок суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Однак, ці вимоги закону судом першої інстанції дотримано не було.

Так, право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд, встановлений ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 КЗПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Хурк проти Нідерландів», «Гарсія Руїс проти Іспанії», «Іро Баланіт проти Іспанії», «Кузнєцов та інші проти Росії», «Руїс Торіха проти Іспанії», «Серявін та інші проти України», «Суомінен проти Фінляндії», «Татішвілі проти Росії», «Хаджіанастасіу проти Греції», «Хіггінс та інші проти Франції», «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме з обвинувального акта, обвинуваченому ОСОБА_7 органом досудового розслідування інкримінувалося скоєння умисного вбивства ОСОБА_10 і епізод крадіжки.

По епізоду крадіжки вирок стороною захисту не оскаржується, хоча під час апеляційного розгляду обвинувачений наголошував і на тому, що крадіжку також не скоював, про що заявляв також під час судового розгляду в суді першої інстанції.

В свою чергу, в обґрунтування висновку про вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вбивстві ОСОБА_10 , суд поклав докази, представлені стороною обвинувачення, лише перелічивши їх, однак аналіз та відповідну оцінку цим доказам не дав, не обґрунтував і не мотивував вирок в частині того, яким чином наведені докази, як кожний окремо, так і у своїй сукупності, вказують на вину ОСОБА_7 у вчиненні вбивства. Крім іншого, суд взагалі не спростував доводи захисту та залишив їх без уваги на предмет причетності ОСОБА_7 до скоєння інкримінованих кримінальних правопорушень, і лише формально послався на заяви обвинуваченого щодо порушення його права на захист.

При цьому, суд не усунув протиріччя між показами обвинуваченого і відомостями, які були зазначені судом як докази вини останнього (зокрема протокол слідчого експерименту), при тому, що останній вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не визнавав і наполягав на порушенні його права на захист під час проведення досудового розслідування і застосування щодо нього недозволених методи розслідування. Не з`ясував причину відмови ОСОБА_7 від захисника ОСОБА_11 і причин відсутності захисника при проведенні ряду процесуальних дій, обмежившись поверховим допитом ОСОБА_11 і слідчого ОСОБА_13 , який складав протокол затримання ОСОБА_7 і протоколи про отримання біологічних зразків.

Районний суд позбавив сторону захисту можливості доведеності своїх доводів, як стосовно невинуватості обвинуваченого у вчиненні умисного вбивства, так і його доводів на предмет порушення права на захист.

Колегія суддів звертає увагу на те, що стороні обвинувачення, при вирішенні питання про обсяг дослідження доказів суд надав можливість скористатися всіма зібраними конкретними викривальними обвинуваченого доказами, тобто, надаючи можливість представити свої докази стороні обвинувачення, у свою чергу, сторону захисту фактично позбавив такого права.

Недотримання засади змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості призводить до порушення інших засад кримінального провадження: верховенства права, законності, рівності перед законом і судом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист (пункти 1, 2, 3, 10, 13, 15 статті 7 КПК України).

Таким чином, поставивши у нерівні умови сторони кримінального провадження щодо подання та розгляду сторонами своїх доказів, суд першої інстанції порушив вищезазначені гарантії, оскільки, можливість представлення доказів як стороною обвинувачення, так і стороною захисту мають особливе значення для вирішення питання про винуватість чи невинуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому умисного вбивства, що, у свою чергу, призвело до того, що весь розгляд справи щодо нього в цілому набув несправедливого характеру.

Беручи до уваги виключно специфічні обставини цієї справи, колегія суддів вважає, що право на захист зазнало такого обмеження, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_7 був позбавлений можливості скористатися справедливим судом, що суперечить положенням пунктів 1 та 3(d) статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Колегія нагадує, що гарантії, наведені в пункті 3(d) статті 6 Конвенції, є особливим аспектом права на справедливе судове слухання справи, яке наведено в пункті 1 цього положення, яке слід брати до уваги для того, щоб зробити будь-яку оцінку неупередженості провадження. Суд має розглянути кримінальне провадження в цілому, із урахуванням прав захисту та всіх учасників кримінального провадження.

Виходячи із положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і зобов`язаний повторно дослідити лише ті обставини, які досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

У даному випадку суд апеляційної інстанції позбавлений можливостей щодо перегляду вироку суду через відсутність вимог про дослідження доказів, а отже і подальшої оцінки таких доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, оскільки ці обставини під час кримінального провадження в суді першої інстанції не досліджувались, що призвело до порушення права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.

Крім того, до матеріалів провадження долучені оптичні носії DVD (диски №1, 2, 3, 4), на яких мали б бути зафіксовані звукозаписи судових засідань. Разом з тим, відтворити звукозаписи судових засідань від 26.07.2017 року, 08.08.2017 року та 09.08.2017 року (диски №3, 4) не виявилось можливим взагалі, а прослухати звукозаписи судових засідань 02.03.2016 року, 11.03.2016 року, 24.03.2016 року, 21.04.2016 року, 26.04.2016 року, 25.05.2016 року, 08.06.2016 року, 15.06.2016 року та 22.06.2016 року (диск №1) не виявилось можливим через погану якість фонограми.

Вказані обставини свідчать про порушення вимог п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України, що також є підставою для скасування вироку.

Отже, оскільки вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду, суду першої інстанції при новому розгляді, при дотриманні процедури такого розгляду, встановленої процесуальним законом, необхідно урахувати наведене у цій ухвалі, при суворому дотриманні принципів верховенства права, безпосередності, змагальності, перевірити й інші доводи, зазначені в апеляційних скаргах, дати належну оцінку усім наданим як стороною обвинувачення, так і стороною захисту доказам, з обов`язковою їх мотивацією і обґрунтуванням, та ухвалити судове рішення у відповідності до вимог кримінального процесуального закону.

Беручи до уваги, що судом було ухвалено обвинувальний вирок з призначенням обвинуваченому ОСОБА_7 остаточного покарання у виді чотирнадцяти років позбавлення волі, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому до набрання вироком законної сили було залишено без змін, а вирок суду законної сили не набрав через рішення апеляційної інстанції про його скасування, з огляду на необхідність уникнення ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, враховуючи ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, спроби уникнення покарання, у виді виключно позбавлення волі, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, колегія суддів вважає за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 термін тримання під вартою до вирішення вказаного питання місцевим судом відповідно до вимог глави 18 розділу ІІ КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 412, 415 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок колегії суддів Василівського районного суду Запорізької області від 09 серпня 2017 року відносно ОСОБА_7 скасувати.

Призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Направити матеріали кримінального провадження до Василівського районного суду Запорізької області.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою продовжити до його вирішення відповідно до вимог глави 18 розділу ІІ КПК України.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4