Справа № 140/203/16-к
Провадження №11-кп/772/1255/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
Головуючого : ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 27.07.2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000630 від 17.10.2015 року по обвинуваченню
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нижча Кропивна Немирівського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , українця, українця, громадянина України, освіта середня, одруженого, непрацюючого в силу ст. 89 КК України не засуджувався
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.186, ч.2 ст.296 КК України,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, працюючого монтером Вінницької дистанції колії, одруженого, має на утриманні одну малолітню дитину, раніше не засуджувався,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України - -
за участю сторін кримінального провадження :

прокурора : ОСОБА_9

обвинувачених : ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника : ОСОБА_10

потерпілого : ОСОБА_11

В с т а н о в и в:
Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 27.07.2017 року відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст. 296, ч.1 ст. 186 КК України та ОСОБА_8 за ч.2 ст. 296 КК України скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального кодексу, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.
Ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 296 КК України на 4 роки позбавлення волі; за ч. 1 ст. 186 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі, а також засудити ОСОБА_8 за ч.2 ст. 296 КК України на 3 роки позбавлення волі.
Провести часткове судове слідство та дослідити дані, що характеризують особу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покази потерпілого ОСОБА_11 , покази свідка ОСОБА_12 , дані щодо вартості викраденого майна, протокол слідчого експерименту із потерпілим ОСОБА_11 із відеозаписом, протоколи слідчих експериментів із свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 із відеозаписами.
У решті вирок залишити без змін.
Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 27.07.2017 року ОСОБА_7 визнано винним за ч. 2 ст. 296 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину.
Згідно п.п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
За ч. 1 ст. 186 КК України ОСОБА_7 виправдано.
ОСОБА_8 визнано винним за ч. 2 ст. 296 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину.
Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1, п.2 ч. 2 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирішено долю речових доказів .
У вироці суду першої інстанції зазначено наступне.

ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 16.10.2015 року близько 22 години, перебуваючи в приміщенні магазину фізичної особи підприємця « ОСОБА_15 » по АДРЕСА_2 , маючи намір на відкрите заволодіння чужим майном, після вчинення хуліганських дій відносно ОСОБА_11 , усвідомлюючи що за його діями спостерігає останній, відкрито заволодів спортивним светром чорного кольору марки «Аdidas» вартістю 80 гривень згідно довідки ПП « ОСОБА_16 », яким розпорядився на власний розсуд, завдавши ОСОБА_11 майнової шкоди на загальну суму 80 гривень.

Крім того, 16.10.2015 року близько 22 год. ОСОБА_8 і ОСОБА_7 зайшли до приміщення магазину ФОП « ОСОБА_15 » по АДРЕСА_2 . ОСОБА_7 , зайшовши першим у зазначене приміщення через нікчемний привід та неприязні стосунки з ОСОБА_11 , почав суперечку з останнім. До магазину в цей час зайшов ОСОБА_8 та теж розпочав суперечку з ОСОБА_11 за образу його батька ОСОБА_7 , потім через прилавок між ними схопив ОСОБА_11 руками за одяг та почав тягнути на себе. ОСОБА_11 , зваливши прилавок, впав на землю обличчям вниз. Після чого ОСОБА_8 , реалізовуючи свій умисел на грубе порушення громадського порядку із застосуванням насильства до ОСОБА_11 наніс близько шести ударів кулаками останньому по потиличній ділянці голови.

Коли ОСОБА_11 піднявся та повернувся за прилавок, до нього за прилавок зайшов ОСОБА_8 та, продовжуючи свої хуліганські дії, штовхнув ОСОБА_11 , який впав на підлогу, ОСОБА_8 наніс приблизно п`ять ударів кулаками по голові з ОСОБА_7 , який знаходився неподалік від ОСОБА_11 і ОСОБА_8 ..

Протиправні дії з боку ОСОБА_8 і ОСОБА_7 були припинені відвідувачами закладу, що там знаходилися.

Далі ОСОБА_7 і ОСОБА_8 пішли до виходу з приміщення магазину і вже, перебуваючи у другому залі, продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_8 наніс ще удари головою, руками та ногами в область грудини, по лівій нозі. Від удару ОСОБА_8 ОСОБА_11 вдарився спиною об вхідні двері. ОСОБА_7 знаходився поруч з ОСОБА_8 та ОСОБА_11 .. Всі самі припинили свої дії, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 залишили приміщення магазину. Після них з магазину вийшли відвідувачі і власник ОСОБА_11 закрив магазин.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 , ОСОБА_8 було порушено роботу магазину ФОП « ОСОБА_15 », а самому ОСОБА_11 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді синців у лівій завушній ділянці голови, в області перенісся, лівої щоки, по боковій поверхні шиї зправа, грудної клітки, проекції лівої лопатки, в поперековій ділянці зліва, в області правої гомілки, різаної рани в області лівого стегна по зовнішній поверхні.

Ушкодження у вигляді синців виникли від дії тупого твердого предмета, різана рана від гострого предмета, можливо осколками скла, в строк та за обставин, на які вказує потерпілий ОСОБА_11 і згідно з висновком експерта № 236 від 17.10.2015 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, які не спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги прокурора мотивовано тим, що суд першої інстанції , прийнявши рішення щодо виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст. 186 КК України порушив вимоги кримінального, кримінального процесуального законодавства , не дано оцінку відеозапису слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_11 щодо заволодіння светром, показам свідка ОСОБА_12 , допущено неповноту судового слідства , порушено вимоги ст.ст.370,374 КПК України.
Крім того, в порушення вимог кримінального процесуального закону ст.ст. 65, 370, 374 КПК України та роз`яснень п.п.1,3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», судом призначено покарання, яке є явно несправедливим внаслідок м`якості, не в повній мірі враховано, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності , зокрема Немирівським районним судом Вінницької області від 09.03.1985 року за ч.2 ст. 146, ч.3 ст.145, ч. 2 ст.42, ч.3 ст.143 КК України ; Жовтневим районним судом Запорізької області від 01.02.2000 року за ч.2 ст.140 КК України , за місцем проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 характеризуються із негативної сторони.
Також, має місце неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не врахував, що останні вчинили злочини до набрання чинності Закону України від 07.09.2016 року № 1492- VIII та застосував п.2 ч.2 ст.76 КК України, чим погіршив становище обвинувачених.

На думку прокурора , істотне порушення кримінального процесуального закону, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність призвело до незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості відповідно до п.1-4 ч.1, ч.2 ст. 409, ст. ст. 411, 412, 413, 414 КПК України є підставою для скасування вироку.
Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_9 , який підтримав вимоги апеляційної скарги, при цьому просив, якщо колегія суддів не знайде підстав для ухвалення нового вироку, з резолютивної частини вироку виключити вказівку про зобов`язання засудженого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 відповідно до п.2 ч.2 ст. 76 КК України не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, як таку , що погіршує становище обвинувачених ; захисника ОСОБА_10 та обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, при цьому обвинувачені просили звільнити їх від кримінальної відповідальності, на підставі Закону України « Про амністію у 2016 році», потерпілого ОСОБА_11 , який просив залишити вирок без змін, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Доведеність вини обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кожного у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч.2 ст.296 КК України у апеляційній скарзі не оспорюється. Однак, прокурором в апеляційній скарзі оспорюється рішення першої інстанції щодо виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст. 186 КК України.

Статтею ст.186 ч.1 КК України передбачено відповідальність за відкрите викрадення чужого майна ( грабіж) .

Суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, належним чином, проаналізувавши та оцінивши докази в сукупності, дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для виправдання за ч.1 ст. 186 КК України ОСОБА_7 , оскільки під час судового розгляду було встановлено, що предмети одягу обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_11 знаходились в приміщенні магазину та на вулиці. ОСОБА_7 забирав одяг сина ОСОБА_8 , але чи був там светр ОСОБА_11 не бачив, він не вилучав один светр з метою його викрадення, у нього не було мети заволодіти саме цим майном ОСОБА_11 , крім того ОСОБА_11 знайшов цей светр поблизу кількох метрів від магазину незабаром, цивільний позов ним не подано.
Доводи апеляційної скарги, що доказом винуватості за ч.1 ст.186 КК України ОСОБА_7 є слідчий експеримент із потерпілим ОСОБА_11 , покази потерпілого, покази свідка ОСОБА_12 є безпідставними.

Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_11 підтвердив показання, які давав у суді першої інстанції та пояснив, що під час бійки багато речей валялось в приміщенні магазину та на вулиці. Светр свій він знайшов через деякий час на вулиці, неподалік магазину забруднений, про шо повідомляв працівників поліції.

Обвинувачений ОСОБА_7 , як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду заперечував те, що він заволодів светром потерпілого ОСОБА_11 , наполягав, що забрав лише речі сина .

Обвинувачений ОСОБА_8 прояснював, що при виході з примціщення на вулицю після бійки валялися речі.

Свідок ОСОБА_12 пояснював під час апеляційного розгляду, що він бачив, як ОСОБА_7 виніс та кинув у автомобіль річ чорного кольору.

При цьому, зазначав, чи був то светр чи ні йому невідомо.

Покази потерпілого, обвинувачених, свідка узгоджуються між собою та іншими доказами.

Таким чином, висновки суду, щодо відсутності умислу у ОСОБА_7 на незаконне заволодіння майном ОСОБА_11 , відсутності в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.186 КК України знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду.

Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визначається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею ( частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених в частині призначення покарання, апеляційний суд вважає, що вони є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При призначенні покарання необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи свої висновки щодо виду і міри покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину , який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, обставини, які виникли при вчиненні злочину , роль кожного з обвинувачених, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який в силу ст.89 КК України несудимий; особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має на утриманні малолітню дитину, заподіяну шкоду потерпілому обвинуваченими відшкодовано, потерпілий претензій будь- якого характеру до них він немає, відсутність обставин, які відповідно до ст. 66 та 67 КПК України пом`якшують або обтяжують покарання та призначив покарання за ч. 2 ст.296 КК України із застосуванням ст. 75 КК України, яке відповідає особі обвинувачених , тяжкості кримінального правопорушення. Невизнання своєї вини обвинуваченими, судом першої інстанції розцінено не як уникнення від покарання, а їх право на такий спосіб захисту.

Висновки суду першої інстанції, щодо наявності підстав для застосування ст.75 КК України в частині звільнення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням є належним чином обґрунтованими та вмотивованими.
Апеляційний суд вважає, що при призначенні обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України та визначив покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченим відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинувачених, є справедливим та відповідає вимогам ч.2 ст.50 КК України, згідно з якими покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що вирок підлягає зміні .

Відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Суд при ухваленні вироку та звільненні обвинувачених від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком зобов`язаний був безальтернативно покласти на осіб обов`язки, передбачені п.п. 1,2 ч.1 ст. 76 КК України ( в редакції Закону від 07.09.2016 року) тільки без застосування обмежень щодо виїзду за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, які не підлягали до застосування, як такі, що погіршують становище обвинувачених.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
На підставі п.2 ч.2 ст.76 КК України (в редакції Закону України від 07.09.2016 року) визначено, що суд може зобов`язати засудженого не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, а п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України (в редакції Закону України від 14.04.2009 року ) визначалось, що суд може зобов`язати засудженого не виїжджати за межі України лише на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.
З аналізу зазначених вище норм слідує, що закон України про кримінальну відповідальність, а саме нова редакція ст. 76 КК України від 07.09.2016 року, в частині заборони виїзду за межі України взагалі, а не тільки на постійне місце проживання, погіршує становище обвинувачених.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 27.07.2017 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 засуджено за кримінальне правопорушення, яке вони вчинили, 16.10.2015 року , тобто до набрання Законом України від 07.09.2016 № 1492-VIII чинності.
Суд першої інстанції, покладаючи обов`язок, передбачений п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України (в редакції Закону України від 07.09.2016 року ), а саме обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, не врахував, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили злочин до набрання чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених", внаслідок чого погіршив становище обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ..

Зазначене вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність .

Відповідно п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, під час апеляційного розгляду ОСОБА_8 та ОСОБА_7 подали заяви про застосування відносно них Закону України «Про амністію у 2016 році».

Відповідно п. « в» ст.1 Закону України « Про амністію у 2016 році» підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань,не пов`язаних з позбавленням волі, особи визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
ОСОБА_8 має на утриманні малолітню дитину : ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до свідоцтва про народження , серія НОМЕР_1 , виданого виконкомом Ситковецької селищної ради Немирівського району Вінницької області 12.02.2013 року, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.296 КК України, яке відноситься відповідно до ст.12 КК України до злочинів середньої тяжкості до дня набрання чинності Закону України « Про амністію у 2016 року» , просив застосувати амністію відносно нього.
Виходячи з вищевикладеного, ОСОБА_8 є суб`єктом Закону України «Про амністію у 2016 році» , тому підлягає звільненню від покарання з випробуванням у відповідності до ст. 10 Закону України « Про амністію у 2016 році» .

ОСОБА_7 звернувся з заявою про застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2016 році» на підставі ст.3 Закону України « Про амністію у 2016 року».
Відповідно ст. 3 Закону України « Про амністію у 2016 року» особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, крім тих, які підлягають звільненню від відбування покарання на підставі статті 1 цього Закону, засуджених за злочини, що не є тяжкими та особливо тяжкими та не поєднані з насильством, небезпечним для життя і здоров`я, якщо вони на день набрання чинності цим Законом відбули не менше однієї чверті призначеного строку основного покарання.
Таким чином, підстави застосування Закону України « Про амністію у 2016 року» відносно ОСОБА_7 відсутні, оскільки дія ст. 3 Закону України « Про амністію у 2016 року» не поширюється на ОСОБА_7 ..

Виходячи з вищевикладеного, наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України , суд апеляційної інстанції , -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора задоволити частково.

Вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 27.07.2017 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст. 296 КК України? виправдано за ч.1 ст.186 КК України ;

ОСОБА_8 засуджено за ч.2 ст. 296 КК України - змінити в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

З резолютивної частини вироку виключити вказівку про зобов`язання засудженого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 відповідно до п.2 ч.2 ст. 76 КК України не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Відмовити ОСОБА_7 в задоволенні заяви про застосування Закону України « Про амністію у 2016 році.

Заяву ОСОБА_8 про застосування Закону України « Про амністію у 2016 році» задоволити.

Застосувати відносно ОСОБА_8 Закон України « Про амністію у 2016 році».

Звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі п. «в» ст.1, ст,10 Закону України « Про амністію у 2016 році» .

В решті вирок залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Відповідно ч.4 ст.532 КПК України судове рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3
Згідно з оригіналом:
Суддя: