Справа № 591/1710/17
Провадження № 1-кс/591/165/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 січня 2018 року слідчий суддя Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого в ОВС СВ УСБ України в Сумській області ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця м. Одеса, (зареєстрований - АДРЕСА_1 ), громадянина України, не працюючого, не одруженого, не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України,

В С Т А Н О В И В :
Слідчий звернувся до суду з клопотанням, узгодженим з прокурором, про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке мотивував тим, що ним проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0000022, відкритого за ознаками ч. 1 ст. 258-3 КК України, за фактом участі підозрюваного в незаконних збройних формуваннях на непідконтрольній території Донецької області України.
Оскільки підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування, впливати на свідків у справі, перешкодити в інший спосіб встановленню істини у справі, вчинити інше кримінальне правопорушення, тому просив застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, з мотивів наведених в ньому.

Підозрюваний та його захисник заперечували проти задоволення клопотання, вважаючи, що відсутні підстави для обрання найсуворішого запобіжного заходу, в зв`язку з відсутністю заявлених прокурором ризиків, тому просили відмовити в задоволенні клопотання.

Заслухавши думку прокурора та захисника, пояснення підозрюваного, дослідивши надані сторонами до клопотання матеріали, суд приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що до ЄРДР внесено відомості за наведеним фактом.

01 квітня 2017 року по зазначеному кримінальному провадженню ОСОБА_5 затримано в порядку ст. 208 КПК України та йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України.

03 квітня 2017 року до підозрюваного застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

Строк тримання під вартою неодноразово продовжувався як на стадії досудового розслідування, так і в подальшому судом, внаслідок надходження до його провадження обвинувального акту по вказаному факту відносно ОСОБА_5 та його повернення прокурору.

В останнє обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України повернуто ухвалою суду прокурору 24 жовтня 2017 року та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого до 22 грудня 2017 року.

Ухвалою апеляційного суду від 20 грудня 2017 року наведене судове рішення залишене в силі.

Доказів тому, що під час перегляду в апеляційній інстанції вказаної ухвали суду від 24 жовтня 2017 року вирішувалось питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 , суду надано не було.

Згідно постанови прокурора від 29 грудня 2017 року строк досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні продовжено до 02 березня 2018 року.

В зв`язку з тим, що строк тримання під вартою ОСОБА_5 продовжено не було, тому підозрюваного 22 грудня 2017 року було звільнено з-під варти, і цих обставин не спростували сторони.

Під час розгляду клопотання суд повинен встановити, чи доводять надані стороною провадження докази обставини, які свідчать про обґрунтованість підозри, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання заявленим ризикам (ч. 1 ст. 194 КПК України).

Наявність «обґрунтованої підозри» передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин. Про це наголошується в рішенні Європейського суду з прав людини від 13 серпня 1990 року по справі «Фокс та інші проти Сполученого Королівства».

На думку суду, прокурором доведено наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, що підтверджується наданими суду матеріалами кримінального провадження, з яких вбачається наявність достатньої інформації щодо наведених обставин, зокрема, зі змістовних та конкретизованих показів свідків, підозрюваного, матеріалів процесуальних дій, висновків експертиз, які обґрунтовано доводять наявність достатніх підстав вважати підозрюваного учасником певного незаконного збройного формування в контексті ознак визначених в ч. 1 ст. 258-3 КПК України.

Щодо наявності ризиків, про які слідчий та прокурор зазначають в своєму клопотанні, то з цього приводу суд виходить з наступного.

Зі змісту ст. 199 КПК України вбачається, що звернення до суду з відповідним клопотанням про продовження строку тримання під вартою є правом прокурора, який при цьому повинен довести існування заявлених раніше ризиків або існування нових, які виправдовують тримання під вартою.

І коли орган досудового слідства (прокурор), який є стороною обвинувачення і фактично уособлює державу, яка звинувачує особу у вчиненні певного діяння, не звертається до суду з відповідним клопотання (або не підтримує вже заявлене), то це фактично свідчить про те, що сторона звинувачення не бажає скористатись своїм правом і таким чином підтверджує можливість перебування особи на волі на час досудового слідства, а отже підтверджує відсутність взагалі заявлених раніше ризиків, якими зумовлювалось застосування до особи найсуворішого запобіжного заходу.

З наведеного випливає те, що після цього, звертаючись до суду з новим клопотанням про застосування запобіжного заходу, прокурор повинен довести наявність вже нових обставин, які зумовлюють наявність ризиків саме після звільнення особи з-під варти, чого прокурором зроблено не було і будь-яких факторів, обставин чи доказів тому, що після звільнення особи вони (ризики) з`явились знову суду не наведено.

Фактично прокурор доводить наявність ризиків які існували до цього (до звільнення особи з-під варти), які знівельовані тим, що сторона обвинувачення не вважала за потрібне продовжувати строк тримання під вартою особи.

Так позиція суду цілком відповідає принципам, наведеним в ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, на відсутність ризиків заявлених прокурором вказує і поведінка самого підозрюваного, який, перебуваючи на волі після звільнення, в судове засідання двічі з`являвся добровільно.
На перевагу цим твердженням говорить і та обставина, що після звільнення з-під варти ОСОБА_5 не побажав повертатись на непідконтрольну територію ОРДЛО, а виявив бажання і залишився саме на підконтрольній Україні території. Таких висновків суд дійшов тому, що більш логічним та виправданим, у разі наявності у підозрюваного мети перешкоджання слідству, було б саме повернення в зону поза межами юрисдикції правоохоронних органів України, що суттєво ускладнило б їх роботу в плані завершення досудового слідства у справі або перешкоджало б провадженню в суді.
Таким чином, з огляду на наведене, прокурором не доведено наявності ризиків зазначених слідчим в клопотанні, які б слугували підставою для застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Така позиція суду узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який наголошує на тому, що на початку слідства такі ризики можуть враховуватись судом при обранні запобіжного заходу, а в подальшому, поступово, у міру того, як просувалось досудове розслідування, позиція підозрюваного у справі, так і сам ризик негативного впливу на хід розслідування, неминуче втрачає своє значення («Летельє проти Франції» - рішення від 26 червня 1991 року, «І.А. проти Франції» - рішення від 23 вересня 1998 року).

В цій ситуації той факт, що досудове розслідування в справі фактично завершено (оскільки обвинувальний акт вже неодноразово направлявся до суду), в сукупності з наведеним вище також переконливо говорить про відсутність застережених в ст. 177 КПК України ризиків, що зумовлювали б необхідність застосування найсуворішого запобіжного заходу до підозрюваного.

Відтак в задоволенні клопотання слідчого належить відмовити.

Враховуючи те, що стороною обвинувачення не доведено обставини, передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 3 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183-184, 193-197 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :
В задоволенні клопотання слідчого про застосування до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відмовити.

Зобов`язати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді або суду (залежно від стадії кримінального провадження).

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Апеляційного суду Сумської області протягом п`яти днів з моменту її вручення, а особами, що не були присутні під час її оголошення з моменту отримання копії ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1