печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 листопада 2017 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши клопотання власника майна ОСОБА_3 про скасування арешту майна,-

ВСТАНОВИВ:
03.11.2017 р. в провадження слідчого судді надійшло клопотання власника майна ОСОБА_3 про скасування арешту майна, в якому остання просить скасувати арешт, накладений 09.07.2014 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, справа № 757/18784/14-к, в частині майна, належного ОСОБА_3 , а саме арешту на грошові кошти в сумі 80 577 доларів США.

В обґрунтування доводів клопотання зазначає, що вказані кошти належать їй, є заощадженнями її та її родини та не мають відношення до кримінального провадження, яке розслідується Генеральною прокуратурою України, що підтверджується долученими до клопотання документами. Внаслідок накладення арешту її сім`ю позбавлено можливості користуватися вказаними коштами. Зазначене в своїй сукупності беззаперечно свідчить про безпідставність накладення арешту та обумовлює необхідність його скасування.

У судовому засіданні заявник та її представник подане клопотання підтримали та просили суд задовольнити клопотання, посилаючись на доводи, викладені у ньому.

Прокурор групи прокурорів Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 проти задоволення клопотання не заперечував, зазначивши, що за результатами перевірки на теперішній час не встановлено обставин, що б свідчили про незаконність походження зазначених грошових коштів, а тому відсутні підстави для їх подальшого арешту.

Слідчий суддя, заслухавши пояснення заявника, його захисника, прокурора, вивчивши клопотання, матеріали, якими воно обґрунтовується, приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що слідчими центрального апарату Генеральної прокуратури України здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000069, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.03.2014 року, за ч.5 ст.191 та ч.3 ст.209 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09.07.2014 року, справа № 757/18784//17-к, накладено арешт на грошові кошти, вилучені 26.06.2014 року в Київському відділенні №5 ПАТ «Український комунальний банк», в тому числі і на 80 000 дол. США, належні заявнику.

Клопотання слідчого розглянуто без її участі.

У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність у ОСОБА_3 права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

В судовому засіданні встановлено, що в подальшому, матеріали, які стосуються проведення обшуку в Київському відділенні №5 ПАТ «Український комунальний банк», постановою слідчого виділені з кримінального провадження №0000069 та приєднані до матеріалів іншого кримінального провадження №0000628 від 16.07.2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.110, ч.1 ст.111, ч.1 ст.258-3, ст.341, ч.5 ст.27, ст.431, ч.5 ст. 191 КК України.

Походження коштів заявника підтверджується доданими до клопотання документами: довідки з Київської філії ПАТ «Екатеринославський комерційний банк», довідкою про рух коштів на рахунку, квитанціями про здійснення валютно-обмінних операцій, свідоцтвом про шлюб, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, технічним паспортом на житловий будинок.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий не дотрималися.

Суд також приймає до уваги пояснення прокурора групи прокурорів Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 , який проти задоволення клопотання не заперечував, зазначивши, що за результатами перевірки на теперішній час не встановлено обставин, що б свідчили про незаконність походження зазначених грошових коштів, а тому відсутні підстави для їх подальшого арешту.

Враховуючи наведене, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння ОСОБА_3 належним їй майном, у зв`язку з чим вважає доцільним скасувати арешт майна, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 98, 167, 170,171, 172, 173, 174 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
Клопотання власника майна ОСОБА_3 про скасування арешту майна задовольнити частково.

Скасувати арешт, накладений 09.07.2014 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, справа № 757/18784/14-к, в частині майна, належного ОСОБА_3 , а саме: арешту на грошові кошти в сумі 80 577 (вісімлесят тисяч п`ятсот сімдесят сім) доларів США.

В задоволенні іншої частини клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1