Справа № 577/3103/17
Провадження № 1-кп/577/390/17

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 листопада 2017 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
за ч. 4 ст. 407 КК України,
В С Т А Н О В И В :
Обвинувачений ОСОБА_4 на підставі Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» № 2232 - ХІІ від 25 березня 1992 року, у добровільному порядку 26.02.2016 року прийнятий на військову службу за контрактом командиром військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_2 . В подальшому, відповідно до наказу Командувача оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) № 33РС від 25.07.2016 року, солдата ОСОБА_4 переведено для подальшого проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_2 та цим же наказом призначено на посаду водія хіміка взводу радіаційної, хімічної, біологічної розвідки роти радіаційного, хімічного, біологічного захисту військової частини польова пошта НОМЕР_2 . У зв`язку з цим, наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 241 від 07.08.2016 року солдат ОСОБА_4 включений до списків особового складу частини та поставлений на всі види забезпечення. Відповідно до вимог ст.ст. 2, 4, 19, 20, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» солдат ОСОБА_4 вважається військовослужбовцем військової служби за контрактом. Згідно з вимогами ст.ст. 17, 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Статті 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями. Під час проходження військової служби солдат ОСОБА_4 відповідно до положень Військової присяги та ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно дотримуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та вимоги військових статутів. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацією» вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. У такий спосіб, на даний час в Україні діє особливий період (листи Міністерства оборони України від 20.10.2016 року № 316/1/906, від 18.10.2016 року № 322/2/6917, від 01.10.2015 року № 322/2/8417). Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Рішення про демобілізацію з унесенням його на затвердження Верховною Радою приймає Президент України. На цей час відповідних рішень Президентом України не приймалося. Також Вищий адміністративний суд України в постанові від 16.02.2015 р. (справа № 800/582/14) зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Обвинувачений ОСОБА_4 , достовірно знаючи про те, що він повинен проходити військову службу за контрактом, в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 2, 4, 19, 20, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 11 січня 2017 року в денний час , діючи з прямим умислом, з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби в умовах особливого періоду, без поважних причин самовільно залишив розташування військової частини польова пошта НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , обов`язків військової служби не виконував, проводив час на власний розсуд, займався справами, не пов`язаними з проходженням військової служби. 24 липня 2017 року обвинувачений ОСОБА_4 , усвідомивши злочинний характер своїх дій, добровільно повернувся до розташування військової частини польова пошта НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим, наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 № 180 від 24.07.2017 року солдата ОСОБА_4 визнано таким, що повернувся до частини та приступив до виконання військового обов`язку. В той же час, ОСОБА_4 , в умовах особливого періоду був незаконно відсутнім на місці служби у військовій частині - польова пошта НОМЕР_2 в період з 11 січня 2017 року по 24 липня 2017 року, самовільно залишивши розташування частини без поважних причин.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав себе винним повністю і показав, що він дійсно 26 лютого 2016 року був у добровільному порядку прийнятий на військову службу за контрактом командиром військової частини польова пошта НОМЕР_1 . 25 липня 2016 року його перевели згідно наказу для подальшого проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_2 та цим же наказом призначено на посаду водія хіміка взводу радіаційної, хімічної, біологічної розвідки роти радіаційного, хімічного, біологічного захисту військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ). 11 січня 2017 року він, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, умисно, не маючи на те поважних причин, без дозволу командування військової частини, самовільно залишив місце служби - розташування військової частини. Під час незаконної відсутності у військовій частині він обов`язків військової служби не виконував, а проводив час на власний розсуд, відпочивав. 24 липня 2017 року він, усвідомивши протиправність своїх дій щодо незаконної відсутності за місцем служби, добровільно прибув до розташування військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , де продовжив виконання своїх службових обов`язків. Щиро розкаюється у вчиненному, просить суворо не карати.
Показання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідають фактичним обставинам справи і ним не оспорюються.
Таким чином винуватість ОСОБА_4 повністю доведена і його дії суд кваліфікує за ч. 4 ст. 407 КК України - самовільне залишення військової частини без поважних причин в умовах особливого періоду, вчинене особами, зазначеними в ч. 2 ст. 407 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який посередньо характеризується за місцем служби та позитивно характеризується за місцем проживання, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Обставинами, що пом`якшують покарання, суд вважає щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, участь в проведенні антитерористичної операції.
Враховуючи ці обставини і обставини справи, наставші наслідки та виходячи із принципів індивідуалізації і співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, приймаючи до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, складену Новгород-Волинським міськрайонним відділом з питань пробації, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 необхідно призначити мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.4 ст. 407 КК України, а саме, покарання в виді трьох років позбавлення волі. На думку і переконання суду, така міра покарання обвинуваченому буде необхідною і достатньою для його перевиховання і попередження скоєння ним нових злочинів.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності згідно ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, яке обґрунтовує тим, що вчинений ним злочин не є злочином проти життя та здоров`я особи, що він брав безпосередню участь в антитерористичній операції, що підтверджується відповідним документом, а тому підпадає під дію вказаного Закону і підлягає задоволенню від покарання.
Прокурор не заперечує проти звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2016 році», зазначив, що дійсно є підстави для застосування відносно ОСОБА_4 Закону України «Про амністію в 2016 році».
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників судового розгляду, які підтримують клопотання, вважає, що дане клопотання обгрунтоване і відповідає діючому законодавству, а тому підлягає задоволенню.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 1 ЗУ «Про застосування амністії в Україні» амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами , але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України , Кримінального кодексу України та цього Закону.
За приписом статті 3 наведеного закону, установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність існування акту амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний акт із звільненням обвинуваченого від відбування покарання.
07 вересня 2017 року набув законної сили ЗУ «Про амністію у 2016 році».
ОСОБА_4 скоїв умисний злочин, що не є особливо тяжким, злочином проти життя та здоров`я особи, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності , суверенітету та територіальної цілісності України в рахонах проведення антитерористичної операції на території Донецької, Луганської областей, вирок стосовно нього не набрав законної сили, а тому згідно ст. 2 ЗУ «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, ЗУ «Про застосування амністії в Україні» від 01.10.1996 року, підлягає звільненню від покарання .
Керуючись ст.ст. 368, 370, 371 КПК України , ст. 2 ЗУ «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, ЗУ «Про застосування амністії в Україні» від 01.10.1996 року, -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним за ч.4 ст. 407 КК України і призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі.
На підставі ст. 2 Закону України «Про амністію в 2016 році» звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання .
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Конотопський міськрайонний суд.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1