У х в а л а
іменем україни

26 вересня 2017року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційнускаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах Цьоге фон ОСОБА_8 , на ухвалу судді Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2010 року ОСОБА_9 направлена на примусове лікування допсихіатричної лікарні з суворим наглядом. До кримінальної відповідальності притягалась за ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2015 року у задоволенні заяви лікаря-психіатра ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» про зміну застосування примусових заходів медичного характеру відносно Цьоге Фон ОСОБА_8 з утримання в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом на переведення до психіатричної лікарні зі звичайним наглядом відмовлено.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2015 року продовженозастосування примусових заходів медичного характеру, призначених постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2010 року, відносно Цьоге Фон ОСОБА_8 в умовах психіатричної лікарні із суворим наглядом.

Ухвалою судді Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2016 року апеляційну скаргу Цьоге Фон ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2015 року повернуто апелянту.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду про повернення апеляційної скарги Цьоге Фон ОСОБА_8 й просить призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції з підстав порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає необгрунтованим рішення апеляційного суду про необхідність повернення апеляційної скарги через те, що вона подана особою, яка не є суб`єктом апеляційного оскарження. Зазначає, що внаслідок прийняття такого рішення було порушено право Цьоге Фон ОСОБА_8 на справедливе правосуддя та доступ до суду. Звертає увагу, що остання не була визнана судом недієздатною або неосудною чи неосудною.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, яка вважала, що касаційна скарга підлягає задоволенню, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 393 КПК України визначено коло осіб, яким надано право на апеляційне оскарження. Відповідно до п. 10 статті апеляційну скаргу мають право подати, крім перерахованих, інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Ухвалою судді апеляційного суду апеляційну скаргу Цьоге Фон ОСОБА_8 на ухвалу районного суду повернуто на підставі п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК Українияк подану особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу. При цьому апеляційний суд виходив з того, що ст. 393 КПК України передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати законний представник та захисник особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, й сама ця особа не є суб`єктом апеляційного оскарження.

Рішення суду апеляційної інстанції про поверненняапеляційної скарги Цьоге Фон ОСОБА_8 як поданої особою, яка не вправі оскаржити судове рішення в апеляційному порядку прийнято без урахування вимог чинного національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на її основі та повинні їй відповідати. В Основному законі зафіксовано основні засади судочинства, його відповідні положення є складовою частиною кримінального процесуального законодавства України, поряд із міжнародними договорами, що обов`язкові для України, та іншими законами (частина 2 статті 1 КПК). Принцип законності у кримінальному провадженні вимагає застосовувати кримінальне процесуальне законодавство України з урахуванням практики ЄСПЛ та передбачає застосування загальних засад кримінального провадження у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження (частина 6 статті 9 КПК).

Поряд із законністю та верховенством права, до загальних засад кримінального провадження, яким повинні відповідати його зміст та форма, належать, зокрема, рівність перед законом і судом, доступ до правосуддя та забезпечення права на оскарження процесуальних рішень.

Загальний конституційний принцип рівності всіх людей у своїх правах, невідчужуваності та непорушності останніх, а також неприпустимість привілеїв чи обмежень у правах за будь-якими ознаками відображено в основній засаді судочинства щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, який у статті 10 КПК України деталізовано наступним чином: не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, громадянства, освіти, роду занять, а також за мовними або іншими ознаками; у випадках і порядку, передбачених цим Кодексом, певні категорії осіб (неповнолітні, іноземці, особи з розумовими і фізичними вадами тощо) під час кримінального провадження користуються додатковими гарантіями.

Згідно з положеннями п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК України особа, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, є стороною кримінального провадження.

Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру відбувається в особливому порядку, який викладено в гл. 39 КПК України. Згідно зі ст. 506 КПК України, особа, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, користується правами підозрюваного та обвинуваченого в обсязі, який визначається характером розладу психічної діяльності чи психічного захворювання відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, та здійснює їх через законного представника, захисника, а стаття 507 КПК містить імперативний припис про обов`язкову участь захисника в такому провадженні. Стаття 516 КПК передбачає, що ухвала суду, постановлена в рамках такого провадження, може бути оскаржена в порядку, передбаченому КПК.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 393 КПК України визначено суб`єктів, які мають право подати апеляційну скаргу щодо особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру.

Зазначена норма чинного КПК є ідентичною відповідній нормі Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, які міститься в п. 4 ч. 1 ст. 348. Водночас Пленум Верховного Суду України, дослідивши практику застосування судами примусових заходів медичного характеру, роз`яснив у Постанові від 3 червня 2005 року № 7, що апеляції і касаційні скарги на ухвалу (постанову), винесену судом у порядку, передбаченому главою 34 КПК 1960 року (яка регламентувала застосування примусових заходів медичного характеру), обмежено осудна особа може подавати у будь-якому випадку, а неосудна особа, до якої застосовано примусові заходи медичного характеру, - лише у разі, коли щодо неї не постановлено судом у порядку цивільного судочинства рішення про визнання її недієздатною, що свідчить про те, що судова практика, незважаючи на буквальний зміст норм кримінально-процесуального закону, орієнтована на те, що обмеження доступу до правосуддя може бути обумовлене лише недієздатністю особи.

Дані про те, що Цьоге Фон ОСОБА_8 визнана судом недієздатною або особою, цивільна дієздатність якої обмежена, у кримінальному провадженні відсутні.

Водночас норми чинного КПК передбачають залучення законного представника до участі в процесуальній дії разом із підозрюваним чи обвинуваченим лише у разі, якщо повнолітню особу, яка має статус підозрюваного або обвинуваченого, визнано у встановленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною (стаття 44). Як законний представник, так і захисник користується процесуальними правами особи, інтереси якої він представляє/захист якої він здійснює, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним або обвинуваченим і не може бути доручена представнику/захиснику. У загальній нормі про обов`язкову участь захисника в кримінальному провадженні (стаття 52 КПК), як і в статті 507 КПК, йдеться також лише про участь захисника у кримінальному провадженні щодо осіб, стосовно яких передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішується питання про їх застосування. Тобто норми кримінального процесуального закону не обмежують громадянина в його процесуальних правах і не забороняють йому реалізовувати їх безпосередньо, натомість установлюють додаткові гарантії для певної категорії осіб - неповнолітніх, іноземців, осіб з розумовими і фізичними вадами тощо.

Крім того, право кожної особи на доступ до суду гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї належить до юрисдикції ЄСПЛ, урахування практики якого є обов`язковим під час застосування кримінального процесуального законодавства України (ч. 5 ст. 9 КПК України).

В рішенні у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України», яке набуло статусу остаточного 12 червня 2009 року, ЄСПЛ вкотре зазначив, що право доступу до суду, не будучи абсолютним, може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх та психічно хворих осіб, однак якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, слід з`ясовувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2016 року, конституційні положення та конвенційні норми з одного боку закріплюють повноту права особи в частині доступу до правосуддя, а з іншого - ряд норм чинного КПК текстуально містять обмеження щодо кола учасників, наділених правом подання скарги на судове рішення. Однак із вузьким та буквальним підходом судів до тлумачення таких норм у категорично обмежувальний спосіб - як заборони права на подання скарги для особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, - погодитись не можна. При цьому суд виходив з того, що особа, яка в належний спосіб самостійно не може реалізувати своє право на оскарження судового рішення, повинна мати додаткові гарантії у вигляді автономних дій законного представника або захисника, й стан неспроможності особи в період дії права на оскарження має бути дійсним, а судом в кожному випадку має бути у фактичний спосіб з`ясовано, в якому стані перебуває особа, чи є можлива мета обмеження її у праві на доступ до правосуддя законною, чи є можливий засіб такого обмеження належним та пропорційним.

Приймаючи рішення про повернення апеляційної скарги Цьоге Фон ОСОБА_8 як поданої особою, не наділеною правом на апеляційне оскарження, апеляційний суд позбавив останнюправа на доступ до правосуддя з метою захисту своїх прав та свобод.

Вказане порушення вимог кримінального процесуального закону згідно положень ст. 412 КПК є істотним, оскільки перешкодило суду належним чином забезпечити права та законні інтереси учасників кримінального провадження й ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

З огляду на викладене на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК Україниухвала судді суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суду слід ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення із дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу судді Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2016 року про повернення апеляційноїскарги Цьоге Фон ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2015 року, скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3