Справа № 148/317/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2018 року м. Тульчин
Тульчинський районний суд
Вінницької області у складі: судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду матеріали кримінального провадження № 0000041 по обвинуваченню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Шура-Копіївська Тульчинського району Вінницької області, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, військовозобов`язаного, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 ; обвинуваченого ОСОБА_3 ; потерпілої ОСОБА_5 , -

ВСТАНОВИВ:
Згідно обвинувального акту, затвердженого 12.02.2018, ОСОБА_3 обвинувачується у тому, що близько 21:00 год. 21.01.2018 в с. Шура-Копіївська Тульчинського району, між ним та його співмешканкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у їх будинку АДРЕСА_2 , на раптово виниклих неприязних відносинах, виникла сварка. Під час даної сварки, ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з хуліганських спонукань, підійшов до ОСОБА_5 , яка в цей час сиділа на стільці та намагався нанести їй удар рукою по тулубу, однак остання відштовхнула його своєю лівою ногою. Після чого, ОСОБА_3 , обурившись на те, що остання його відштовхнула, під нікчемним мотивом, взяв зі столу кухонного ножа та з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю і виразилось в прагненні показати свою зневагу до існуючих правил та норм поведінки в суспільстві, з метою самоутвердження за рахунок приниження інших осіб, наніс ОСОБА_5 два удари ножем в область гомілки лівої ноги, якою остання відштовхнула його від себе.
Відповідно до висновку експерта № 8 від 24.01.2018, у ОСОБА_5 мали місце тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних ран на рівні третини лівої гомілки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Згідно обвинувального акту, дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 4 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю із застосуванням предмета заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
Обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у нанесенні ОСОБА_5 тілесних ушкоджень визнав повністю та пояснив суду, що ввечері 21.01.2018, в середині приміщення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , між ним та його співмешканкою ОСОБА_5 виникла сварка. Під час даної сварки, він, будучи у стані алкогольного сп`яніння, зі столу взяв кухонного ножа та вдарив по нозі ОСОБА_5 . Таким чином, хотів її провчити за те, що вона його штовхнула. В даний час, він з ОСОБА_5 помирився, у них добрі стосунки. Кухонним ножем, яким наніс тілесні ушкодження, вони з ОСОБА_5 користуються давно для нарізання продуктів харчування на кухні. У скоєному щиро кається.
Потерпіла ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 21.01.2018 прийшов додому, за адресою: АДРЕСА_2 в стані алкогольного сп`яніння. Потім, між нею та ОСОБА_3 , по причині того, що він прийшов у стані алкогольного сп`яніння, виникла сварка. Спочатку він штовхнув її, а потім вона його, на що ОСОБА_6 образився, взяв зі столу ножа і вдарив її ним у ногу. Удар ножем нанесено через взуття. На той час вдома в них знаходились сусідка та сусід, але вони моменту удару ножем не бачили, бо втекли з будинку, коли вони почали сваритись. Кухонним ножем, яким ОСОБА_3 наніс їй удар, вони користуються багато років і він призначений для нарізання продуктів харчування на кухні. В даний час, вони помирились, претензій будь-якого характеру до обвинуваченого ОСОБА_3 вона не має.
У відповідності до вимог ст. 349 КПК України, приймаючи до уваги позицію учасників судового розгляду, суд визначив обсяг дослідження доказів допитом обвинуваченого, потерпілої та характеризуючих особу обвинуваченого матеріалів провадження.
При цьому, суд роз`яснив обвинуваченому та іншим учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати визнанні ними фактичні обставини справи в апеляційному порядку.
Прокурор в судовому засіданні обвинувачення підтримав та вважає, що вина ОСОБА_3 у скоєнні вищевказаного злочину є доведеною, і його дії кваліфіковані вірно за ч. 4 ст. 296 КК України.
Заслухавши сторін кримінального провадження, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.
Відповідно до довідки-характеристики Шуро-Копіївської сільської ради Тульчинського району № 64 від 23.01.2018, ОСОБА_3 співмешкає з ОСОБА_5 , копроментуючими матеріалами відносно ОСОБА_3 сільська рада не володіє.
Як свідчать довідки Тульчинської ЦРЛ від 24.01.2018 обвинувачений ОСОБА_3 у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває.
Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно ст. 91, 92 КПК України, обов`язок доказування події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення покладається на прокурора.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду.
Санкцією ч. 4 ст. 296 КК України передбачено відповідальність за хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, вчинене із застосуванням вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
Дії обвинуваченого ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 4 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю із застосуванням предмета заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
Згідно п. 1 Постанови Пленуму ВСУ № 10 від 22.12.2006 «Про судову практику у справах про хуліганство» при розгляді кримінальних справ зазначеної категорії суди,
мають спрямовувати процес таким чином, щоб усі обставини справи були розглянуті всебічно, повно й об`єктивно, а вирок ґрунтувався лише на доказах, ретельно досліджених у судовому засіданні. Зокрема, необхідно встановлювати всі фактичні обставини справи, в тому числі спрямованість умислу, мотиви, мету, характер дій кожного з учасників хуліганства, з`ясовувати, чи порушив підсудний своїми діями громадський порядок, чи були вони вчинені з мотивів явної неповаги до суспільства, чи супроводжувалися особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.
Пунктом 3 даної Постанови Пленуму, хуліганство є умисне грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій.
Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму, ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень.
При цьому, з суб`єктивної сторони хуліганство характеризується умисною формою вини і мотивом явної неповаги до суспільства. Мотив явної неповаги до суспільства характеризується усвідомленим спонукання зневажливого ставлення до громадського порядку, не персоніфікованого кола осіб, ігнорування існуючих в суспільстві елементарних правил поведінки, моральності, добропристойності. Таке ставлення проявляється в поступках особи, стає відкрито вираженим, очевидним як для самого винного, так і для винних осіб.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 співмешкає разом потерпілою, наніс їй удар ножем під час несподівано виниклої між ними суперечки, оскільки образився, на те, що остання штовхнула його та хотів провчити за це. Удар ножем обвинувачений здійснив у приміщенні житлового будинку, де вони разом з потерпілою проживають. Під час нанесення удару у приміщенні будинку нікого не було, і ніхто за даною подією не спостерігав.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність в діях обвинуваченого грубого порушення громадського порядку, а також мотивів явної неповаги до суспільства та особливу зухвалість, оскільки тілесні ушкодження завдано у приміщенні житлового будинку, що є приватною власністю, і де проживають обвинувачений та потерпіла, удар здійснений під час раптово виниклого конфлікту, з метою провчити потерпілу за особисту образу, а не з метою порушення громадського порядку.
Хуліганство є злочином спрямованим проти громадського порядку та моральності, має суспільний характер. В даному випадку, суд вважає, що в діях обвинуваченого відсутній умисел на порушення громадського порядку, а тому в його діях відсутній склад кримінального правопорушення передбачений ст.. 296 КК України, а саме його об`єкт, об`єктивна та суб`єктивна сторони.
Крім того, відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.01.2013 № 223-192/0/4-13 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм матеріального права щодо кваліфікації хуліганства» об`єктом захисту у ст. 296 КК України є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших позаюридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння випливають із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.
Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Спонукання вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони, здебільшого, позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.
При відмежуванні хуліганства від, зокрема, посягань проти життя і здоров`я людини судам необхідно враховувати, що суспільно небезпечне діяння не може бути кваліфіковано як хуліганство за наявності у сукупності таких обставин справи (провадження): 1) засуджені і потерпілі між собою були знайомі; 2) до злочинного посягання перебували в особистих неприязних стосунках; 3) поштовхом до заподіяння тілесних ушкоджень стала поведінка самих потерпілих; 4) зі змісту протиправних дій кожного із засуджених простежується бажання завдати шкоди власне здоров`ю потерпілих через особисту неприязнь до них.
Перераховані обставини, наведені в листі ВСС, також підтверджують відсутність в діях обвинуваченого ознак складу злочину передбаченого ст. 296 КК України. Також, суд вважає, що дії обвинуваченого не мали умислу порушувати громадський порядок, а мали мету провчити потерпілу.
Під сумнів ставить суд і кваліфікуючу ознаку кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, застосування предмета заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
Судом, згідно пояснень обвинуваченого ОСОБА_3 та потерпілої ОСОБА_5 , встановлено, що кухонний ніж, яким нанесено удар, використовувався зазначеними особами на кухні давно і лише для нарізання продуктів харчування.
Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 10 від 22.12.2006 «Про судову практику у справах про хуліганство», вирішуючи питання щодо наявності в діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки хуліганства, як застосування вогнепальної або
холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або
заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (ч. 4
ст. 296 КК), слід враховувати, що ця ознака має місце
лише в тих випадках, коли винний за допомогою названих предметів
заподіяв чи намагався заподіяти тілесні ушкодження або коли
використання цих предметів під час учинення хуліганських дій
створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.
Пунктом 11 вищевказаної Постанови заздалегідь заготовленими є предмети, які хоч і не зазнали якоїсь попередньої обробки, але ще до початку хуліганства були приготовлені винним для зазначеної мети.
Використання при вчиненні хуліганства ножів, які не належать
до холодної зброї, інших предметів господарсько-побутового
призначення, а також інших спеціально пристосованих для нанесення
тілесних ушкоджень знарядь злочину є підставою для кваліфікації
дій винної особи за ч. 4 ст. 296 КК України.
В даному випадку, засобом, за допомогою якого нанесено тілесне ушкодження є кухонний ніж, який згідно п. 1.1, 1.6, 2.1 Методики криміналістичного дослідження холодної зброї та конструктивно схожих з нею виробів, затвердженої 15.01.1999, не є холодною зброєю.
Однак, і відповідно до вказаної вище Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2016 даний кухонний ніж не є заздалегідь заготовленим предметом для нанесення тілесних ушкоджень.
Таким чином, суд, на підставі наведених вище норм, а також, з мотивів розумності та логічності, вважає не доведеним, те, що зазначений вище кухонний ніж, є предметом заздалегідь заготовленим для нанесення тілесних ушкоджень, оскільки даний ніж використовувався тривалий час на кухні, де мешкають обвинувачений і потерпіла, з метою нарізання продуктів харчування.
Разом з тим, з огляду на висновок суду про відсутність у діях ОСОБА_3 ознак складу злочину - хуліганства - оцінка правильності застосування кваліфікуючої ознаки, передбаченої частиною четвертою статті 296 КК застосування предмета заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, не є необхідною.
Згідно норм ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Відповідно до п. 1 ч. 1, 3 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа та обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, п.п. 18,19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, обвинувачення не може грунтуватись на припущеннях. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що положення підпункту «а» п. 3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.
Пункт 2 статті 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» від 20.03.2001 року та «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 08.02.1996 року.
Європейський суд з прав людини у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства» вказував, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання.
Отже, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.
Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого, воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, так як обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.
Аналізуючи усі наведені вище обставини, суд приходить до переконання, що прокурором не доведено та в суду відсутні достатні, беззаперечні докази, які б доводили склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України в діях ОСОБА_3 .
За викладених обставин, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України є не доведеною. І за таких обставин він підлягає виправданню.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Запобіжний захід ОСОБА_3 на досудовому розслідуванні та під час судового провадження не обирався.
Питання речових доказів підлягає вирішенню в порядку ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ч. 4 ст. 296 КК України, ст. 349, 368- 371, 373, 374 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Визнати невинуватим ОСОБА_3 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та виправдати його за відсутністю в його діях кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.
Речовий доказ: - ніж, що зберігається у кімнаті речових доказів Тульчинського ВП НВП ГУНП у Вінницькій області повернути власнику, скасувавши арешт, накладений ухвалою слідчого судді Тульчинського районного суду Вінницької області від 29.01.2018.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд Вінницької області протягом 30 днів з моменту його проголошення. Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України, вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.
Суддя Тульчинського районного суду
Вінницької області ОСОБА_1