Дата документу Справа № 310/1099/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний № 310/1099/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/247/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 186 ч. 2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2018 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Запорізької області кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, ОСОБА_10 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 липня 2017 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець і мешканець АДРЕСА_1 , який має середню освіту, не працюючий, неодружений, який має на утриманні неповнолітню дитину 2007 року народження, раніше судимий 21 жовтня 2016 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у вигляді 240 годин громадських робіт,
визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 162 КК України, та призначити йому покарання:
-за ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 4 років 9 місяців позбавлення волі;
-за ч. 2 ст. 162 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі.;
Відповідно дог ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді 4 років 9 місяців позбавлення волі. Відповідно до ст.ст. 71, 72 ч. 1 КК України до покарання, призначеного за новим вироком, приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21.10.2016 року та призначено остаточне покарання у вигляді 4 років 9 місяців 30 днів позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладанням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Вироком оостановлено зарахувати у строк призначеного покарання строк попереднього ув`язнення, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, починаючи з моменту затримання - з 20 січня 2017 року до 20 червня 2017 року включно.
Вироком раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінено на цілодобовий домашній арешт.
Цим же вироком ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 визнаний винуватим та засуджений за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 162 КК України, вирок відносно якого ніким не оскаржений.
Вироком вирішено питання процесуальних витрат та долю речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як встановлено вироком суду, 20.01.2017 р. приблизно о 00 годин 30 хвилин обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом, прибули на автомобілі «ГАЗ 330210», д.р.н. НОМЕР_1 до місця проживання раніше незнайомого потерпілого ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 , підійшли до вхідних дверей вказаного будинку та шляхом вільного доступу через незачинені вхідні двері, безпідставно пред`являючи потерпілому ОСОБА_11 претензії щодо збуту в його будинку його сином ОСОБА_12 наркотичних засобів, без дозволу власника житла, долаючи опір потерпілого ОСОБА_11 , нанесли останньому, не менше семи ударів в голову дерев`яною палкою та руками, спричинивши йому рани на голові, на обличчі, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тим самим незаконно проникли до приміщення вищевказаного будинку.
Після зазначених вище дій, обвинувачені покинули будинок потерпілого, але, знаходячись у дворі, через вікно побачили в руках потерпілого ОСОБА_11 мисливську рушницю і у них виник умисел на відкрите заволодіння цією мисливською рушницею.
Діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, шляхом вільного доступу через незачинені двері будинку, проникли у житло за адресою: АДРЕСА_1 , де відкрито заволоділи мисливською рушницею «ТОЗ-66», вартістю 2000 гривень, належною потерпілому ОСОБА_12 , вирвавши її з рук потерпілого ОСОБА_11 , та мобільним телефоном «S-TELL М-210», який належить потерпілому ОСОБА_11 , вартістю 600 гривень, в якому знаходилась сім-карта мобільного оператору «МТС» вартістю 10 гривень, на рахунку якої було 5 гривень та сім-карта мобільного оператору «Київстар» вартістю 10 гривень, на рахунку якої було 10 гривень.
Після цього місце скоєння злочину покинули, викраденим розпорядилися на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_12 майнову шкоду в сумі 2000 гривень, потерпілому ОСОБА_11 в сумі 635 гривень.
В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи встановлені судом фактичні обставини справи, вважає, що вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Посилаючись на п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вважає, що вироки слід виконувати самостійно.
Також вважає, що призначаючи покарання ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років 9 місяців позбавлення волі, порушив загальні вимоги призначення покарання, оскільки призначення такого виду покарання можливо лише в роках.
Просить вирок відносно ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у вдих 4 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 162 КК України у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити покарання у виді 4 років 9 місяців позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, з покладанням обов`язків, передбачених п. 1, п. 2 ст. 76 КК України. Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2016 року виконувати самостійно.
Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, вважала, що вироки судів у відношенні ОСОБА_7 слід виконувати самостійно, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вирок суду просили залишити без змін, обвинуваченого ОСОБА_8 , який при вирішенні апеляційної скарги прокурора покладався на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 162 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.
В апеляційній скарзі прокурора не ставиться питання про несправедливість внаслідок м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання, а також не оскаржуються висновки суду про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зазначених вимог суд дотримався в повній в мірі, а доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років 9 місяців, суд дотримався вимог ст. 73 КК України, яка встановлює, що строки покарання обчислюються відповідно в роках, місяцях та годинах, при заміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення строків покарання у днях.

Посилання прокурора на постанову Верховного суду України від 01.10.2015 року у справі №5-118кс15 не є підставою вважати, що судом неправильно визначено покарання за ч. 2 ст. 186 КК України (у місяцях), оскільки у зазначеній постанові йдеться мова про те, що строки покарання не можуть обчислюватися в інших одиницях вимірювання, відмінних від визначених ст. 73 КК, наприклад «у неділях, декадах тощо».

Посилання прокурора на п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» як на підставу окремого виконання попереднього вироку є необґрунтованим, оскільки вказана рекомендація стосується випадку, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, тобто роз`яснює застосування положення ч. 4 ст. 70 КК України.

Оскільки ОСОБА_7 вчинив нові злочини до відбуття покарання за попереднім вироком, то суд першої інстанції обґрунтовано призначив покарання за сукупністю вчинених нових злочинів, а потім відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України повністю приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2016 року, перевівши менш суворий вид покарання у більш суворий вид, виходячи із співвідношення, встановленого ч. 1 ст. 72 КК України.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що призначене покарання ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 65 КК України, судом першої інстанції при призначені правильно застосовані положення Загальної частини КК України, і підстав для скасування вироку за доводами апеляційної скарги прокурора апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 липня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4