АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 603/166/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/229/17 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 2 ст. 289 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Монастириського районного суду від 30 червня 2017 року,-

в с т а н о в и л а:
Цією ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку.

Відмовляючи в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 суд зазначив, що відповідно до ч.3 ст.80 КК України перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. Суд прийшов до висновку, що підстави звільнення від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку Монастириського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2006 року відсутні тому, що ОСОБА_8 порушив умови запобіжного заходу згідно вироку Монастириського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2006 року, покинувши місце свого постійного проживання, та згідно довідки виданої Монастириським відділенням поліції Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області з 18 жовтня 2006 року перебуває у розшуку у зв`язку з ухиленням від відбування покарання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та винести нове рішення, яким звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного за вироком Монастириського районного суду від 30 березня 2006 року покарання, за ч.2 ст.289 КК України у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку.

Мотивує тим, що обвинувальний вирок не було виконано у зазначені строки і засуджений не ухилявся від відбування покарання, не вчинив нового злочину. Відповідно по ст. 80 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом десяти років у разі засудження до покарання у виді позбавлення воля на строк не більше п`яти років,

З дня проголошення вироку щодо ОСОБА_8 та набрання обвинувальним вироком законної сили минуло понад десять років. Оскільки ОСОБА_8 не засуджений за ухилення від відбування покарання, не вчинив нового злочину та до адміністративної відповідальності не притягувався, що свідчить про втрату ним суспільної небезпечності. На даний час недоцільно виконання обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 після спливу строків його виконання через втрату належного карального і превентивного впливу.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку суд виходив з того, що згідно до ч.3 ст. 80 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. Перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Якщо погодитись з висновками Монастириського районного суду щодо умисного ухилення ОСОБА_8 від відбування покарання та подвоєння зазначених термів, то при п`ятирічному терміні визначеному в п.3 ч.1 ст.80 КК України та його подвоєнні термін давності складає десять років. В свою чергу на даний, час з моменту набрання законної сили вироку минуло більше десяти років, що навіть при встановленні умисного ухилення від відбування покарання є підставою для застосування вимог ст.80 КК України.

Частина 3 ст.80 КК України передбачає, що перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. Ця процесуальна дія не є обов`язковою умовою перебігу строку давності. Тільки навмисне ухилення засудженого від відбування покарання та вчинення нового злочину переривають ці строки. Ухилення від відбування покарання - це умисне діяння засудженого, спрямоване на те, щоб уникнути приведення обвинувального вироку до виконання.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 5-324 кс 15 (постанова від 24.12.2015 року) ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, який може бути підтверджений лише обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.

Відмовляючи у задоволенні клопотання Монастириський районний суд помилково зазначив, що вищезазначений правовий висновок винесений у справі про ухилення від відбування покарання у виді штрафу, що є злочином передбаченим ч.1 ст.349 КК України. В чинному КК України відсутня норма закону, якою передбачено покарання за ухилення від відбування призначеного судом покарання пов`язаного з позбавленням волі, вчинене до моменту звернення вироку до виконання, що свідчить про те, що зазначене діяння не може бути визнане злочином передбаченим ст. 350 КК України, доведеність у вчиненні якого встановлюється вироком суду.

Таке твердження суду невірне так, як відповідно до ч.5 ст.52 КК України передбачено, що ухилення від покарання призначеного вироком суду, має наслідком відповідальність передбачену ст. 389 та 390 КК України.

Стаття 390 КК України, передбачено кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання у виді обмеження волі та у виді позбавлення волі. На даний час, відсутній вирок, який набрав законної сили щодо ОСОБА_8 за ухилення від відбування покарання у виді позбавлення волі. Тому ОСОБА_9 останній не може вважатись особою, яка ухилялась від відбування покарання, а в силу збігу часу втратив свою суспільну небезпеку.

Крім того, Вовчак ВС на даний час має на утримання неповнолітню дитину, що з врахуванням закону України «Про амністію» є окремою підставою для звільнення від кримінальної відповідальності та відбування покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, в судових дебатах

прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та вважає ухвалу суду законною і обґрунтованою і просить залишити її без змін,

захисника ОСОБА_7 , який просить ухвалу суду скасувати, а ОСОБА_8 звільнити від відбування призначеного судом покарання з підстав, наведених у апеляційній скарзі,

перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 п.3 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: п`ять років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

Згідно з ч. 3 ст. 80 КК України перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені п.п. 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

При ухиленні від відбування покарання строк давності не спливає протягом усього періоду ухилення, а його перебіг відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання що передбачено ч.3 ст 80 КК України. Крім цього строк давності, який сплив до моменту ухилення засудженого від відбування покарання, не анулюється, а підлягає заліку і продовжує спливати з моменту з`явлення засудженого або його затримання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 30 березня 2006 року Монастириським районним судом ОСОБА_8 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.

Згідно довідки виданої Монастириським відділенням поліції Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_8 з 18 жовтня 2006 року та надалі перебуває у розшуку у зв`язку із ухиленням від відбування покарання. Будь яких відомостей в матеріалах кримінального провадження та в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 про з`явлення засудженого для відбування покарання, або про його затримання немає.

На думку колегії суддів, обставини, наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 в частині того, що він не ухиляється від відбування покарання надумані та не підтверджуються жодними доказами. Стаття 390 КК України передбачає відповідальність за неповернення до місця відбування покарання особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі та якій було дозволено короткочасний виїзд після закінчення строку виїзду. Засуджений ОСОБА_8 не відбував призначеного судом покарання у виді позбавлення волі.

Після набрання вироку законної сили 12 липня 2006 року та неможливістю його виконання, ОСОБА_8 з 18 жовтня 2006 року оголошений у розшук у зв`язку з ухиленням від відбування покарання, в якому знаходиться по даний час.

Враховуючи те, що встановлений законом строк давності виконання вироку відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання, суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що підстави для звільнення ОСОБА_8 від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку Монастириського районного суду від 30 березня 2006 року відсутні.

Колегія суддів вважає, що суд вірно відмовив в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування призначеного судом покарання.

Керуючись ст. 407,409 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Монастириського районного суду від 30 червня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 про звільнення його від відбування показання без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3

Головуючий - підпис

Судді - два підписи
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2