Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/613/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 185 (81, 86-1, 140) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.12.2017 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницький матеріали кримінального провадження № 00000122 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Устинівського районного суду Кіровоградської області від 07.06.2017 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кривий Ріг Дніпропетровської області, адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 , не працюючого, освіта професійно-технічна, не одруженого, раніше судимого: 1) 01.08.2014 року Долинським районним судом Кіровоградської області за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ст.70 КК України до покарання у виді арешту строком на 6 місяців; 31.01.2015 року звільнений по відбуттю покарання; 2) 13.04.2016 року Житомирським районним судом Житомирської області за ч.4 ст.407, ст.ст.69, 62 КК України до покарання у виді 2 років тримання у дисциплінарному батальйоні, вирок суду не виконаний, покарання не відбуте

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком 1 рік 6 місяців.

У відповідності до ч.1 ст.71 КК України шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком суду невідбутої частини покарання за попереднім вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 13.04.2016 року у виді тримання в дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців строком на 1 рік, що за правилами складання покарань, визначених ч.1 ст.72 КК України, виходячи із такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідає один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, становить у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки 6 (шість) місяців.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати, пов`язані із залученням експерта у даному кримінальному провадженні за проведення товарознавчої експертизи №17-359 від 07.03.2017 року в розмірі 396 грн. 00 коп.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7

захисника-адвоката ОСОБА_8

обвинуваченого - ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним за таємне викрадення чужого майна (крадіжки) повторно, за наступних обставин.

14 лютого 2017 року близько 17 год. 00 хв. обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до будинку свого знайомого ОСОБА_9 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та, залишившись в будинку останнього, розпивав з ним, його братом та знайомим спиртні напої. В подальшому, близько 03 години ночі 15 лютого 2017 року, коли брат потерпілого заснув, а знайомий пішов додому, обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи в кімнаті спальні вказаного будинку, також почав збиратися додому. Помітивши на тумбочці в кімнаті мобільний телефон, в обвинуваченого ОСОБА_6 виник умисел на його викрадення. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, впевнившись, що за ним ніхто не спостерігає і його дії ніким не будуть помічені, оскільки потерпілий ОСОБА_9 , який також знаходився в цей час в кімнаті спальні, намагався розбудити свого брата та за діями обвинуваченого не слідкував, обвинувачений ОСОБА_6 взяв із поверхні тумбочки мобільний телефон марки «Nokia C6-01.3» вартістю 370 грн. 00 коп. разом із картою мобільного оператора «МТС (Водафон)» вартістю 50 грн., належний на праві власності потерпілому ОСОБА_9 .. Після цього, сховавши мобільний телефон в карман свого одягу, вийшов з приміщення будинку потерпілого, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду в розмірі 420 грн. 00 коп.. Своїми умисними діями обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України, а саме: таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 раніше вчиняв злочини, передбачені ч.ч.1, 2 ст.185 КК України, і судимість за ці злочини не знята та не погашена у встановленому законом порядку.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений в своїй апеляційній скарзі просить пом`якшити призначене покарання. Зазначає, що судом не взято до уваги, те що обвинувачений має хворого батька, який потребує догляду. Наголошує, що вину визнав та стане на шлях виправлення.

До початку судового розгляду обвинуваченим ОСОБА_6 було подано клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію 2016 року».

Заслухавши доповідача, прокурора у кримінальному провадженні, який просив вирок суду залишити без зміни, обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника-адвоката ОСОБА_8 які підтримали подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час досудового розслідування і в судовому засіданні не допущено порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку ( ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 як і на правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК України.

В даному випадку, суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення ( ч.1 ст. 337 КПК ) дійшов правильного висновку про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Такий висновок місцевого суду, на думку колегії суддів, відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку, яким суд дав належну та об`єктивну оцінку.

В апеляційних скаргах кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України ніким з учасників судового розгляду не оскаржується, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив про те, що враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке законом класифікуються, як злочин середньої тяжкості, особу ОСОБА_6 який будучи неодноразово засудженим за вчинення умисних середньої тяжкості та тяжкого злочинів, в тому числі і проти власності, маючи не зняті та непогашені у встановленому законом порядку судимості, позитивних для себе наслідків не зробив, на шлях виправлення не став і знову вчинив умисний злочин, що свідчить про його суспільну небезпечність. Враховано, що обвинувачений не працює, постійних доходів для проживання немає, суспільно-корисною працею не займається

Обставинами, які пом`якшують ОСОБА_6 покарання,суд визнав його щире каяття та відсутність тяжких наслідків вчиненого ним злочину.

Згідно роз`яснень п.п. 1,3 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись засад покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, тощо).

Положеннями ч. 2 ст. 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, його особи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачений ОСОБА_6 , як особа представляє суспільну небезпеку, а його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

В даному випадку, колегія суддів вважає, що суд, призначив ОСОБА_6 покарання, в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, яке є справедливим і відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Підстав для призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання, колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що при призначенні покарання судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений має тяжко хворого батька, який потребує його допомоги, на переконання колегії суддів жодним чином не впливають на наявність ризиків по даному кримінальному провадженню, а тому є безпідставними.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання в повній мірі враховано особу ОСОБА_6 , тому жодних підстав застосувати більш м`яке покарання судом не знайдено.

Клопотання обвинуваченого стосовно застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», задоволенню не підлягає.
Відповідно до п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, особи визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили - не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 дітей не має, має батька 1960 року народження, тобто обвинувачений ОСОБА_6 не підпадає під дію ст.1 Закону України «Про амністію 2016 року».
Крім того, як вбачається із матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово судимий: 1)01.08.214 року Долинським районним судом Кіровоградської області за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ст.70 КК України до покарання у виді арешту строком на 6 місяців; 31.01.2015 року звільнений по відбуттю покарання; 2) 13.04.2016 року Житомирським районним судом Житомирської області за ч.4 ст.407, ст.ст.69, 62 КК України до покарання у виді 2 років тримання у дисциплінарному батальйоні, вирок суду не виконаний, покарання не відбуте.

Разом із тим, згідно п. «а» ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VII від 22 грудня 2016 року, який набрав чинності 06.09.2017 року амністія не застосовується до осіб, які після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання знову вчинили умисний злочин.
Тому враховуючи, що ОСОБА_6 передбаченого ч.2 ст.185 КК України, і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком 1 рік 6 місяців.

У відповідності до ч.1 ст.71 КК України шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком суду невідбутої частини покарання за попереднім вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 13.04.2016 року у виді тримання в дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців строком на 1 рік, що за правилами складання покарань, визначених ч.1 ст.72 КК України, виходячи із такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідає один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, становить у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки 6 (шість) місяців. Оскільки він після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання знову вчинив умисний злочин, тому закон про амністію до нього застосований бути не може.Тому на думку колегії суддів, дія Закону України «Про амністію у 2016 році», який набрав чинності 7 вересня 2017 року на нього не поширюється, а тому підстав для застування амністії щодо ОСОБА_10 колегія суддів не вбачає.
З урахуванням вищевикладеного, підстав для зміни законного та обгрунтованого вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст.185 КК України колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 9 ЗУ «Про амністію у 2016 році» колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Устинівського районного суду Кіровоградської області від 07.06.2017 року стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст.185 КК України - без змін.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про застосування положень Закону України «Про амністію у 2016 році» - залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду Кіровоградської області набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3