Придніпровський районний суд м.Черкаси
УХВАЛА
Номер провадження 1-кс/711/978/18

Справа № 711/2746/18

11 квітня 2018 року

Слідчий суддя Придніпровського районного суду міста Черкаси ОСОБА_1 , за участю:
секретар судових засідань ОСОБА_2 , прокурор ОСОБА_3 , володілець запитуваних відомостей ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси клопотання слідчого прокуратури Черкаської області ОСОБА_5 , погоджене прокурором прокуратури Черкаської області ОСОБА_3 , про надання дозволу на відібрання зразків відбитків пальців рук для проведення експертизи в рамках кримінального провадження №0000311,

ВСТАНОВИВ:
Слідчий звернувся до суду з клопотанням, в якому просить надати дозвіл на відібрання експериментальних зразків слідів пальців рук та долоней у ОСОБА_4 для подальшого проведення дактилоскопічної експертизи.

В обґрунтування клопотання зазначено, що кримінальне провадження здійснюється за обставинами відповідно до яких, 23.01.2014р. під час проведення мітингу біля приміщення Черкаської обласної державної адміністрації, з четвертого поверху кабінету №405 даної будівлі, невідома особа через вікно кидала в бік мітингувальників вазони, канцелярське відро та керамічну вазу. Один із цих предметів впав на ОСОБА_6 , спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді забою головного мозку, забійної рани тім`яної частини голови, перелому кісток черепу, внаслідок чого потерпіла була госпіталізована до Третьої міської лікарні м. Черкаси.

За даними обставинами 24.01.2014р. зареєстроване кримінальне провадження №0000311 та здійснюється досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

25.01.2014 року під час проведення огляду місця події вилучено 5 слідів рук та два сліди долоні, які згідно висновку експерта №1-000105 від 29.01.2014 частково придатні для ідентифікації по ним особи, що їх залишила. Крім того, в ході проведення додаткового огляду місця події було вилучено слід пальця руки, який згідно висновку експерта N 1-000458 від 23.04.2014 придатний для ідентифікації особи, що їх залишила.

Допитані в якості свідків працівники Черкаської обласної державної адміністрації та правоохоронних органів Черкаської області, які здійснювали охорону громадського порядку у приміщенні Черкаської ОДА, заперечують факт нанесення ними тілесних ушкоджень ОСОБА_6 ..

Для всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, з метою перевірки можливої причетності працівників УМВС України в Черкаській області до числа осіб, якими залишено сліди пальців рук в приміщенні кабінету №405 Черкаської обласної державної адміністрації, слідчий вважає за необхідне дослідити зразки пальців рук та долоней всіх працівників, які станом на 23.01.2014 працювали у підрозділах БПС, СБСМ «Грифон», УДСО, РМОП «Беркут» УМВС України в Черкаській області, Соснівському, Придніпровському та Черкаському РВ УМВС України в Черкаській області.

Однак, більшість працівників органів внутрішніх справ відмовляються від надання вказаних зразків, посилаючись у тому числі на їх надання в Соснівському РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області у березні 2014 року.

23.04.2015р. слідчим винесено постанову про відібрання зразків слідів рук у ОСОБА_4 , який на момент події кримінального правопорушення обіймав посаду в підрозділах УМВС України в Черкаській області.

Натомість ОСОБА_4 відмовився в добровільному порядку надати зразки слідів пальців рук та долоней для проведення дактилоскопічної експертизи, про що надав відповідну розписку від 27.05.2015р.. За таких обставин слідчий звернулась до суду з зазначеним клопотанням, в якому просить надати дозвіл на примусове відібрання зразків пальців рук та долоней у ОСОБА_4 для подальшого їх дослідження під час проведення дактилоскопічної експертизи.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та наполягав на його задоволенні.

ОСОБА_4 заперечив проти вимог слідчого та пояснив, що в момент події він не залучався до заходів з підтримання громадського порядку біля будівлі Черкаської ОДА і не перебував на місці події. Будь-якого відношення до тих подій не має, а тому не вбачає за необхідне проходити дактилоскопування, оскільки не вчиняв ніяких протиправних дій. Зауважив, що відібрання в нього слідів пальців рук є образливим і принижує його честь і гідність, оскільки така процедура здійснюється лише щодо осіб, яких підозрюють у причетності до вчинення злочинів, а він тривалий час працює в правоохоронних органах до теперішнього часу, а отже навпаки стоїть на захисті дотримання правопорядку. За наслідками розгляду клопотання слідчого просив ухвалити законне і справедливе рішення.

Перевіривши надані матеріали клопотання, включаючи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, у рамках якого було подано клопотання, та, дослідивши докази по даних матеріалах, заслухавши думку прокурора і особи, стосовно якої розглядається питання, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Надаючи оцінку обґрунтованості вимог слідчого варто звернути увагу, що дактилоскопування є процесом знімання відбитків пальців, а дактилоскопія - наукою, що вивчає капілярні узори кінцевих фаланг пальців рук із метою встановлення особи людини. Наукові основи дактилоскопії спираються на дані гістології, ембріології, фізіології, біохімії та порівняльної анатомії. Отже, біологічних складових у відбитках пальців достатньо, і завдяки ним та спеціальним фарбам, здатним зафіксувати безкольорові пітожирові виділення папілярних ліній, сукупність яких є стійкою, відновлювальною і унікальною для кожного, дані відбитки завжди є біологічними зразками особи.

Відповідно до ч.3 ст.245 КПК України відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими статтею 241 цього Кодексу. У разі відмови особи добровільно надати біологічні зразки слідчий суддя, суд за клопотанням сторони кримінального провадження, що розглядається в порядку, передбаченому статтями 160 - 166 цього Кодексу, має право дозволити слідчому, прокурору здійснити відбирання біологічних зразків примусово.

Беручи до уваги, що відомості про папілярні візерунки слідів пальців рук та долонь є біологічними зразками, а відтак є персональними даними фізичної особи, що знаходяться у її володінні, то слідчий просить надати йому право на доступ до охоронюваної законом таємниці та примусове відібрання таких даних (п.8 ч.1 ст.162 КПК України).

В цьому контексті слід звернути увагу, що завданнями кримінального провадження є, зокрема, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Конституція Україна визначає, що Україна є правовою і соціальною державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституції).

Гарантії забезпечення дотримання права на повагу до гідності та обмеження втручання у право на приватне життя передбачені ст.ст.28, 32 Конституції України, ст.ст.11, 15, ч.4 ст.ст.240, 241 КПК України.

Отже системний аналіз змісту засад кримінального провадження, в контексті змісту і спрямованості діяльності держави на засадах принципів верховенства права та основоположних соціальних цінностей демократичного суспільства, свідчить, що підставою для надання дозволу на примусове відібрання біологічних зразків у людини є наявність обставин, передбачених ч.3 ст.132, ч.5, 6 ст.163 КПК України, а також відповідність таких дій вимогам пропорційності та виправданості обмеження основоположних прав і свобод людини, щоб запобігти надмірному втручанню у такі права.

Обов`язковою передумовою надання права тимчасового доступу до відомостей, що містять охоронювану законом таємницю, є можливість використання як доказів таких відомостей та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих відомостей (ч.6 ст.163 КПК України).

Підставою звернення слідчого з даним клопотанням є потреба ідентифікації особи, відбитки пальців якої були відшукані в приміщенні кабінету Черкаської ОДА, з вікна якого був викинутий вазон, який поцілив у ОСОБА_6 та завдав їй тяжких тілесних ушкоджень. В той же час доказове значення таких відомостей є посереднім і має враховуватись у взаємозв`язку з іншими доказами, якими обґрунтовується підозра щодо причетності до вчинення кримінального правопорушення конкретної особи.

В даному випадку ОСОБА_4 має статус свідка у кримінальному провадженні, який повідомив що не перебував на місці події та не залучався до охорони громадського порядку. Будь-яких доказів на спростування показань свідка слідчому судді не надано. До того ж стороною обвинувачення взагалі не надано будь-яких доказів, які б свідчили про можливість причетності ОСОБА_4 до кримінального правопорушення. Фактично орган досудового розслідування вирішив здійснити дактилоскопування всіх осіб, які працювали в органах внутрішніх справ на момент події кримінального правопорушення. Проте такий захід не узгоджується із засадами діяльності правової держави та суперечить основоположним свободам демократичного суспільства.

Варто звернути увагу, що кримінальне процесуальне законодавство за своєю суттю складає корпус положень, які обмежують свободу дій держави при розслідувані злочинів. Сенс кримінального процесуального законодавства у демократичній країні полягає в тому, щоб збалансувати цей легітимний інтерес у розслідуванні злочинів з іншими - не менш важливими - цінностями і інтересами суспільства: захистом від надмірного втручання держави в приватну сферу, захистом від свавілля, цінністю особистої свободи, запобіганню приниженню гідності, цінністю сімейних зв`язків, свободою підприємницької діяльності тощо.

Практика кримінальних розслідувань часто ставить складні питання щодо балансу між потребами розслідування і захистом прав осіб та інших цінностей суспільства. Але, незважаючи на можливі нагальні потреби розслідування заборона застосування катувань є безумовною, навіть якщо катування можуть сприяти розслідуванню і - іноді - спасінню життів. Примус до самовикриття є забороненим, хоча часто може сприяти розслідуванню. Втручання у таємницю сповіді неможливе, хоча таке втручання могло б дати вирішальні докази в розслідуванні. Суцільна дактилоскопія була б дуже дієвим способом контролю над злочинністю і неабияким полегшенням у розслідуванні злочинів, - але ціною свободи і приватності. У всіх цих випадках потреби розслідування не можуть стати виправданням для виходу держави за межі, визначені законодавством, оскільки необхідно дотримуватись визначеного в законі балансу між потребами розслідування і іншими суспільними цінностями.

Забезпечення дотримання права на повагу до гідності та обмеження втручання у приватне життя є одним з визначальних засад правової держави, якою є Україна, що закріплюється та гарантується як міжнародно-правовими актами (ст.ст.5, 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року) так і нормами національного законодавства.

З огляду на положення ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці звертав увагу на недопущення застосування до особи примусових заходів задля отримання від неї даних, які можуть бути використані як підстава для висунення обвинувачення такій особі. Право не свідчити проти себе передбачає, зокрема, що у кримінальній справі сторона обвинувачення, намагаючись довести вину обвинуваченого, не може використовувати докази, здобуті всупереч волі обвинуваченого за допомогою методів примусу чи тиску (справа «Яллох проти Німеччини», рішення від 11.07.2006р.; «Функе проти Франції», рішення від 25.02.1993р.; «Джей.Бі. проти Швейцарії», рішення від 03.05.2001р.).

Викладені в даних справах висновки ЄСПЛ не означають того, що відібрання біологічних зразків в примусовому порядку в будь-якому разі суперечить Конвенції. Натомість, коли ж біологічні зразки в особи вилучаються з метою встановлення причетності її до вчинення злочину, і обумовлені відсутністю інших доказів для обґрунтованості висунення підозри, то примусове їх надання суперечитиме положенням ст.6 Конвенції. До того ж в такому випадку порушуються і засади, закріплені ст.63 Конституції України та ст.18 КПК України.

Варто звернути увагу, що раніше українським національним законодавством, зокрема, п.11 ст.11 Закону України «Про міліцію», було визначено перелік осіб, які підлягають дактилоскопіюванню, а саме особи, які затримані за підозрою у вчиненні злочину або за бродяжництво, що взяті під варту, звинувачуються у вчиненні злочину, а також особи, які піддані адміністративному арешту. Дія таких правових норм сформувала у суспільства негативне ставлення до процедури дактилоскопування та занесення таких даних до систем функціонування дактилоскопічного обліку, оскільки проведення дактилоскопування фактично свідчить про наявність підозри щодо причетності особи до вчинення кримінального правопорушення. Натомість, на теперішній час державою обраний інший шлях розвитку кримінальних процесуальних правовідносин, внаслідок чого підозра щодо причетності особи до вчинення кримінального правопорушення має здійснюватись шляхом вручення їй письмового повідомлення, що передбачає наявність певних обставин, які свідчать про обґрунтованість припущення причетності особи до вчинення кримінального правопорушення. За умови відсутності відповідного повідомлення вважається, що особа перебуває поза межами підозри і кримінального переслідування, а відтак поводження з нею має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Як вже зазначалося вище, в даному випадку стороною обвинувачення не наведено будь-яких даних, які спростували б показання свідка про його непричетність до події кримінального правопорушення та відсутність на місці події, що в контексті строку тривання досудового розслідування (понад чотири роки) не може залишатись поза увагою. Не наведено органом досудового розслідування і обставин, які б свідчили про достатність отриманих у ОСОБА_4 відбитків пальців рук та долоней та їх експертного дослідження для встановлення особи, причетної саме до завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , а не просто перебування у приміщенні поряд з іншими особами. За таких обставин мотиви, з яких орган досудового розслідування вважає за необхідне вдатися до заходів процесуального примусу, зводяться до здійснення тотального дактилоскопування всіх осіб суто за ознакою їх працевлаштування (працівник правоохоронних органів), що має ознаки дискримінаційного поводження, а відтак такі заходи несумісні із засадами верховенства права, презумпції невинуватості та заборони надмірного втручання у приватне життя.

Отже з огляду на потреби досудового розслідування по даному кримінальному провадженню, зважаючи на обставини, якими слідчий обґрунтовує потребу у відібранні біологічних зразків у свідка, вважаю, що заходи щодо обмеження права на особисту недоторканність та таємницю персональних даних є невиправданими, оскільки не є вочевидь необхідним і пропорційним втручанням у право на приватне життя та повагу до гідності, що допускається у демократичному суспільстві.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.160-166, 241, 245 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання слідчого відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошений 13 квітня 2018 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1