справа № 759/1493/16-к
провадження № 51-371км18
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 березня 2018 року м. Київ

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Леово (Республіка Молдова), жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 187 Кримінального кодексу України (далі КК).
Оскаржені судові рішення

1. Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у розбої, поєднаному із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому за обставин, детально викладених у вироку, і засуджено за частиною 4 статті 187 КК, із застосуванням статті 69 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
2. Судом встановлено, що 05 грудня 2015 року приблизно о 22:00 у дворі будинку на АДРЕСА_2 потерпілий ОСОБА_8 на прохання засудженого передав останньому свій мобільний телефон. Маючи намір на заволодіння чужим майном, засуджений відмовився повернути телефон і, намагаючись утримати майно, вдарив потерпілого ножем, заподіявши тому проникаюче колото-різане поранення живота, яке за критерієм небезпеки для життя відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.
3. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року вирок районного суду залишено без змін.
Позиції сторін

4. У касаційній скарзі прокурор на підставах, передбачених пунктами 13 частини першої статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), просить скасувати зазначені судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
5. Не оспорюючи фактичних обставин справи та правової кваліфікації дій засудженого, прокурор вважає, що суд неправильно застосував статтю 69 КК, без достатніх підстав визнавши пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття засудженого та його активне сприяння розкриттю злочину і не врахувавши повною мірою тяжкості вчиненого засудженим злочину. Це, на думку прокурора, призвело до того, що засудженому було призначено невиправдано м`яке покарання та не призначено додаткового покарання конфіскації майна.
6. Прокурор також стверджує, що апеляційний суд всупереч положенням статті 419 КПК не вмотивував належним чином, чому він відхилив доводи сторони обвинувачення.
7. Захисник засудженого подав письмові заперечення на касаційну скаргу прокурора, в яких навів аргументи щодо безпідставності доводів прокурора, викладених у касаційній скарзі.
8. Зокрема, він посилається на те, що вирок суду ґрунтується на показаннях самого засудженого, оскільки інші докази, які могли би довести його винуватість, були визнані судом недопустимими. На думку захисника, це спростовує довід прокурора, що засуджений частково не визнавав своєї вини, і тому відсутнє щире каяття.
9. Також захисник, посилаючись на матеріали провадження, стверджує, що засуджений звертався до потерпілого з пропозицією відшкодувати завдану шкоду, що підтверджує щирість каяття засудженого, але потерпілий від пропозиції відмовився.
10. Крім того, захисник посилається на те, що засуджений добровільно з`явився до поліції, а також вказав на місце, де знаходиться знаряддя злочину ніж, і дав пояснення щодо події злочину.
11. В судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу частково, посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
12. Під час розгляду справи захисник заперечив проти задоволення касаційних вимог сторони обвинувачення та просив залишити судові рішення без зміни, вважаючи їх законними і обґрунтованими.
Оцінка суду

13. Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені в скарзі доводи, суд доходить висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
14. Згідно зі статтями 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; воно повинно бути справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
15. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При призначенні покарання необхідно брати до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
16. За правилами частини 1 статті 69 КК суд вправі призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої законом за відповідний злочин, за наявності не менше двох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, та з урахуванням особи винного.
17. Частиною 2 статті 66 КК передбачено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
18. Призначаючи покарання, суд дотримався зазначених вимог закону, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки та дані про особу винного, навів у вироку мотиви прийнятого рішення.
19. Суд взяв до уваги і визнав пом`якшуючими покарання обставинами те, що засуджений визнав свою вину, дав показання щодо обставин події та щиро розкаявся, позитивно характеризується за місцем проживання й роботи, активно сприяв розкриттю злочину.
20. Усупереч посиланням у касаційній скарзі сторони обвинувачення, суд мав підстави вважати, що засуджений сприяв органу досудового розслідування у розкритті злочину. Матеріали справи свідчать, що він вказав працівникам міліції місце знаходження ножа та розповів про обставини події ще до його затримання в порядку статті 208 КПК. Крім того, ряд доказів, наданих обвинуваченням суду першої інстанції на доведення винуватості засудженого, були визнані судом недопустимими. З огляду на це показання засудженого, якими він визнавав обставини, що підтверджували його винуватість, набули більшого значення в доведенні його винуватості.
21. Під час досудового розслідування та судового розгляду засуджений повністю визнавав свою вину у вчиненні злочину, в судових дебатах і в останньому слові висловив жаль з приводу скоєного та щиро розкаявся. Посилання прокурора на розбіжності між показаннями засудженого в суді першої інстанції та іншими доказами обвинувачення щодо механізму завдання удару ножем, не може свідчити про те, що той не визнавав свою вину. Засуджений ніколи не заперечував того, що тілесні ушкодження потерпілому були спричинені його діями, як і інших обставин, які було покладено в основу висновку суду про його винуватість.
22. Таким чином, доводи прокурора, що суди помилково дійшли висновку про щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, мають бути відхилені.
23. Не залишилась поза увагою суду і позиція потерпілого, який просив призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі, проте не висловлювався щодо певного строку покарання. Крім того, потерпілий в апеляційному порядку вирок не оскаржував, що дозволяє дійти висновку, що він не вважає призначене покарання явно несправедливим.
24. Також суд дослідив усі дані про особу засудженого, який раніше не був судимим, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, має постійне місце роботи та утримує хвору матір.
25. Зважаючи на відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність кількох пом`якшуючих обставин, які, на переконання суду, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, засудженому було призначено покарання із застосуванням статті 69 КК. Закон наділяє суд дискреційними повноваженнями визначати, чи істотно знижують встановлені під час судового розгляду обставини ступінь тяжкості вчиненого злочину, та призначати те покарання, яке необхідне й достатнє для виправлення особи та попередження нових злочинів.
26. Апеляційний суд під час перегляду вироку суду першої інстанції ретельно перевірив усі доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, у тому числі щодо м`якості призначеного засудженому покарання, та мотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи, які ґрунтуються на матеріалах справи. Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам ст. 419 КПК.
27. Враховуючи зазначене вище, оскільки наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують наявності встановлених судами пом`якшуючих покарання обставин, доводи прокурора про порушення зазначеної норми матеріального права не можна визнати переконливими.
28. Отже, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, зважаючи також і на те, що прокурор, висуваючи вимогу про призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, не навів підстав, передбачених статтею 415 КПК.
Зважаючи на викладене, суд, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), ухвалив:
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3