УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2017 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання представника власника майна ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 120 161 100 400 001 55 від 18.01.2016 про скасування арешту майна,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту майна звернувся адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 .

На обґрунтування клопотання заявник зазначив, що ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 23.06.2017 у кримінальному провадженні № 120 161 100 400 001 55 за ч. 2 ст. 190 КК України задоволене клопотання слідчого Ірпінського ВП ГУНП у Київській області ОСОБА_6 та накладений арешт на квартири АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 загальними площами АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та 67, 91 м2.

Водночас, на думку ініціатора клопотання, арешт накладений необґрунтовано, оскільки квартири належать ОСОБА_5 відповідно до належним чином укладеного договору купівлі продажу майнових прав від 30.05.2013 № 25 на вказані вище квартири. Грошові кошти, сплачені з придбання вказаних об`єктів нерухомості, отримані ОСОБА_5 у якості позики від інших фізичних осіб, що підтверджується розписками.

Крім того, у своєму клопотанні заявник звернув увагу, що ОСОБА_5 відношення до протиправного заволодіння грошовими коштами ОСОБА_7 не має, що також підтверджує порушення ст. 170-174 КПК України.

У зв`язку з цим, заявник, посилаючись на ст. 174 КПК, просив скасувати арешт, накладений на вищевказані квартири, оскільки, на його думку, застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є протиправним.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримав та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав.

Прокурор ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання, наполягаючи на обґрунтованості застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження та його актуальності.

Слідчий суддя, заслухавши заявника, доводи прокурора, дослідивши надані учасниками документи, матеріали досудового розслідування кримінального провадження № 120 161 100 400 001 55, дійшов висновку про таке.

У силу ст. 131, 132 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які вживаються за наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування відповідного заходу забезпечення.

При цьому підлягає врахуванню, чи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи потреби досудового розслідування, а також, чи може бути виконане завдання, для виконання якого сторона обвинувачення звертається з відповідним клопотанням.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, з-поміж іншого, є доказом злочину, підлягає стягненню з юридичної особи як отримана неправомірна вигода.

Завданням арешту майна, з-поміж іншого, є запобігання можливості його приховування, зникнення, використання, передачі, відчуження.

Водночас, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, у такому випадку арешт накладається на майно за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Слідчий суддя Ірпінського міського суду Київської області, вирішуючи питання, чи є майно, щодо якого ініціювалося накладення арешту, речовим доказом, врахував, що органом досудового розслідування доведено, що квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 загальними площами 37, 89 м2 та 67, 91 м2 є предметом кримінального правопорушення, тобто набуті у результаті протиправного заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8 , отже містять ознаки речових доказів, передбачені ст. 98 КПК.

Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК арешт майна може бути скасований за клопотанням власника майна за умови, що останній доведе, що у подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладений необґрунтовано.

Виходячи з вказаної процесуальної норми, на заявника покладається обов`язок довести ті обставини, які можуть стати підставою для скасування арешту.

Отже, власник майна або його представник повинен навести докази того, що на цій стадії розслідування втратив свою актуальність вищезазначений захід забезпечення або ж під час його застосування таке рішення прийняте безпідставно, тобто без урахування певних суттєвих обставин.

Факт того, що слідчий суддя, ухвалюючи 23.06.2016 рішення про задоволення клопотання слідчого, застосував ініційований стороною обвинувачення захід забезпечення, свідчить про встановлення ним усіх складових, які дозволили прийняти позитивне для прокурора рішення.

У той же час, представник власника майна, звертаючись з клопотанням про скасування арешту, не спростував висновків слідчого судді, не довів обставини, що свідчать про необґрунтованість застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Слідчий суддя частково погоджується з аргументацією заявника щодо порушення рішенням про накладення арешту його права власності.

У той же час, право власності не є абсолютним, статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

У цьому випадку обмеження права власності гр. ОСОБА_5 відбулося на підставі судового рішення, тобто у спосіб, передбачений законом.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 132, 170, 174, 395 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
Клопотання представника власника майна - ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 120 161 100 400 001 55 за ч. 2 ст. 190 КК України про скасування арешту майнових прав ОСОБА_5 на квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 загальними площами 37, 89 м2 та 67, 91 м2 відповідно залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1