Дата документу Справа № 314/1740/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/301/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/1740/17 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.107 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (дистанційно),

захисника адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з ДУ «Бердянська виправна колонія (№77)» та Мелітопольським міскрайонним судом Запорізької області, в апеляційному порядку, матеріали про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а:
ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 вересня 2017 року задоволено клопотання захисника ОСОБА_8 про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання відносно ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , умовно-достроково звільнено від відбуття покарання на 3 роки 11 місяців 10 днів.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, захисник ОСОБА_8 звернувся до Бердянського міськрайонного суду з клопотанням про застосування відносно засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Задовольняючи клопотання захисника, суд першої інстанції встановив, що станом на 08 вересня 2017 року ОСОБА_7 відбув не менше двох третин строку покарання, призначеного судом, та своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці засуджений довів своє виправлення і до нього доцільно застосувати умовно-дострокове звільнення.

В апеляційній скарзі прокурор вважає ухвалу суду необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Так, згідно з наданої суду характеристики на засудженого ОСОБА_7 , останній з 05.06.2009 року тримався в Запорізькому слідчому ізоляторі, де порушував вимоги режиму. Мав одне стягнення, яке погашено у встановленому порядку. Заохочень не мав. З 07.10.2011 року ОСОБА_7 відбував покарання у Бердянській виправній колонії № 77. Порушував вимоги режиму відбування покарання, за що мав дев`ять стягнень, які погашені у встановленому законом порядку. Мав одне заохочення за сумлінну поведінку та ставлення до праці. З 05.01.2015 року засуджений перебував на лікуванні в спеціалізованій протитуберкульозній лікарні при ДУ «Софіївська виправна колонія № 55». Вимоги режиму порушував. Мав одне стягнення, яке погашено у встановленому законом порядку. Чотири рази заохочувався за сумлінну поведінку та ставлення до праці. Рішенням комісії Софіївської виправної колонії № 55 від 25.10.2016 року ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні ст. 107 КК України. З 29.07.2017 року ОСОБА_7 повернувся до ДУ «Бердянська виправна колонія (№77)». На даний час працевлаштований на виробництві установи у допоміжній бригаді. Таким чином, встановлено, що поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною, про що свідчить те, що він за час перебування у місцях несвободи мав 11 стягнень. Незважаючи на те, що на теперішній час стягнення зняті та погашені у встановленому законом порядку, вони мали бути враховані судом як характеристика поведінки засудженого протягом всього періоду відбування покарання. Однак, суд першої інстанції не надав належну оцінку цим фактам. Крім того, в ухвалі суду першої інстанції взагалі не вмотивовані висновки суду щодо сумлінної поведінки та ставлення до праці засудженого ОСОБА_7 . Поза увагою суду першої інстанції лишився той факт, що згідно з наданою керівництвом ДУ «Бердянська виправна колонія (№77)» характеристикою, на теперішній час ОСОБА_7 характеризується посередньо. Крім того, як вбачається з матеріалів особової справи, засудженим та його захисником неодноразово ініціювалося питання застосування умовно-дострокового звільнення. Так, рішенням комісії Софіївської виправної колонії № 55 від 25.10.2016 року відмовлено у застосуванні ст. 107 КК України до ОСОБА_7 . Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 18.12.2016 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника щодо застосування умовно-дострокового звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ст. 107 КК України. З дати прийняття рішення Вільнянським районним судом Запорізької області не сплинув один рік, що унеможливлює повторний розгляд в судовому порядку аналогічного клопотання, оскільки ОСОБА_7 засуджений за вчинення особливо тяжких злочинів на термін понад 5 років. Проте, ця обставина лишилася поза увагою Бердянського міськрайонного суду, який виніс ухвалу за наслідками розгляду клопотання захисника.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою провадження за клопотанням захисника ОСОБА_8 про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання до ОСОБА_7 закрити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про сутність судового рішення та аргументи скарги; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; засудженого та його захисника, які заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважали ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 107 КК України, до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі за злочин, вчинений у віці до вісімнадцяти років, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання незалежно від тяжкості вчиненого злочину; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці та навчання довів своє виправлення; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване до засуджених за злочин, вчинений у віці до вісімнадцяти років, після фактичного відбуття не менше двох третин строку покарання у виді позбавлення волі, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Суд першої інстанції, повно і всебічно дослідивши надані йому матеріали, перевірив як формальні підстави, які обумовлюють можливість звернення захисника до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, так і відомості, якими обґрунтовувалось клопотання, тобто ті, які свідчать про виправлення засудженого.
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_7 не довів свого виправлення, адже за весь період часу відбування покарання засуджений характеризувався в більшій мірі з негативного боку (мав 11 стягнень) не можуть свідчити, що на момент звернення захисника з клопотанням засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення.

Наявні у матеріалах провадження відомості щодо стягнень і заохочень засудженого свідчили про те, що стягнення на ОСОБА_7 накладались до квітня 2014 року, а після того останній мав лише заохочення. Крім того, на теперішній час усі стягнення зняті та погашені у встановленому законом порядку.

Відповідно до наданих матеріалів на засудженого, ОСОБА_7 до 29.07.2017 року, відбуваючи покарання в Запорізькому слідчому ізоляторі, ДУ «Бердянська виправна колонія (№77)» і «Софіївська виправна колонія (№55)», працював незначний час, що було обумовлено станом його здоров`я (захворювання туберкульозом). Згідно довідок (а.п. 24, 25, 59) останній працював у березні-жовтні 2012 року, серпні-грудні 2013 року, червні-вересні 2016 року і йому нараховувалась заробітна плата. Після повернення до ДУ «Бердянська виправна колонія (№77)» 29.07.2017 року ОСОБА_7 був працевлаштований на виробництві установи у допоміжній бригаді.
На час звернення захисника з клопотанням, ОСОБА_7 відбув дві третини призначеного судом строку покарання.

Доводи прокурора про те, що раніше комісією виправної колонії засудженому було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 107 КК України, і Вільнянським районним судом Запорізької було відмовлено у задоволенні клопотання захисника про застосування умовно-дострокового звільнення, не свідчать про помилковість висновків суду, оскільки на час розгляду судом клопотання засудженого суттєво змінилися обставини, що свідчать при виправлення ОСОБА_7 , в тому числі, що він був працевлаштований на виробництві установи.
На переконання колегії суддів, зроблений судом висновок про наявність підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання є обґрунтованим.
Доводи прокурора на предмет того, що захисник, після того як суд 18.12.2016 року відмовив у застосуванні умовно-дострокового звільнення, не мав права раніше, ніж через рік звертатися із відповідним клопотанням, є помилковими, з огляду на те, що злочини, за які був засуджений ОСОБА_7 були скоєні ним у 17-річному віці, тому у вказаному випадку, відповідно положень ч. 7 ст. 539 КПК України, право на звернення до суду з відповідним клопотанням, виникає після спливу піврічного терміну з моменту винесення ухвали про відмову у застосуванні умовно-дострокового звільнення.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що, відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Між тим, прохання прокурора про закриття провадження за клопотанням захисника ОСОБА_8 про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання до ОСОБА_7 не узгоджується з повноваженнями суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги (ст. 407 КПК України).

Таким чином, на переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування ухвали суду, при апеляційному розгляді також не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 вересня 2017 року, якою задоволено клопотання захисника ОСОБА_8 про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та останнього звільнено від відбуття покарання умовно-достроково на 3 роки 11 місяців 10 днів залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4