АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарях ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
з участю прокурорів ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 ,
захисників ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_12 ,
потерпілого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження відносно

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за апеляційними скаргами прокурора у провадженні та захисника ОСОБА_10 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року ОСОБА_12 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.

________________________________________________________________
Справа №11-кп/796/198/2017 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_14
Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_1

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що 28.08.2014 року приблизно в 16 год. ОСОБА_12 , знаходячись біля дверей квартири АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, який виник на грунті особистих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_13 гострим предметом, якому притаманні колюче-ріжучі властивості, три удари в область живота та стегна, чим спричинив умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у вигляді проникаючого колото-різаного поранення живота - рана на передній черевній стінці в ділянці лівого підребер`я (в яку вистоїть евентерована петля тонкої кишки), від якої відходить рановий канал, направлений ззовні до середини, спереду назад, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини черевної стінки, проникає в черевну порожнину з ушкодженням тонкої (2) та товстої (1) кишки, явищами внутрішньочеревної кровотечі (наявність в черевній порожнині до 500 мл крові зі згортками), а також легкі тілесні ушкодження у вигляді непроникаючого колото-різаного поранення живота - рана в лівій паховій ділянці, від якої відходить рановий канал, направлений ззовні до середини, зліва направо, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини черевної стінки та сліпо закінчується в передміхуровій клітковині; колото-різане поранення лівого стегна по зовнішній поверхні в середній третині, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник.
В апеляційній скарзі прокурор у провадженні, не оспорюючи фактичних обставин справи, доведеності винуватості обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 7 років позбавлення волі.
В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції недостатньо враховано ступінь тяжкості та обставини кримінального правопорушення, особу винного, який раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину, не одружений, не працюючий, без постійного місця проживання, що вказує на антигромадський спосіб життя, а також не дано належної оцінки відсутності критичного ставлення ОСОБА_12 до скоєного тяжкого злочину, яке виразилось в умисному нанесенні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.
Крім того, обвинувачений надавав суду неправдиві показання, які були в повній мірі спростовані показаннями потерпілого та свідків, що вказує на повну відсутність усвідомлення ним своєї вини та тяжкості завданих наслідків.
Тому, на думку апелянта, покарання у вигляді 7 років позбавлення волі, відповідатиме як загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, так і конкретним обставинам справи та особі обвинуваченого, і буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник ОСОБА_10 , вважаючи вирок суду незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з неповнотою судового розгляду і невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким кримінальне провадження закрити та виправдати обвинуваченого ОСОБА_12 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вирок суду ґрунтується на показаннях потерпілого ОСОБА_13 , свідка ОСОБА_15 та даних, які зазначені в протоколі про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 30.08.2014 року та протоколі проведення слідчого експерименту від 07.09.2015 року, однак потерпілий ОСОБА_13 в суді плутався у своїх показаннях і надавав їх в стані алкогольного сп`яніння, тому його показання, як непослідовні, суперечливі та не узгоджені між собою, неможливо покласти в обвинувальний вирок, оскільки він фактично обмовляє обвинуваченого, так як внаслідок постійного вживання спиртних напоїв, що впливає на його організм, не може пам`ятати про події, які відбувалися з ним 28.08.2014 року.

Також показання потерпілого спростовуються письмовими доказами, які підтверджують неправдивість показань потерпілого, а саме: в протоколі слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_13 відображено 5 ударів ножем та факт того, що потерпілий самостійно спустився на проліт між першим і другим поверхом, що відрізняється від показань, які він надав в суді. При цьому, даний слідчий експеримент був проведений із порушенням ч. 8 ст. 223 КПК України, оскільки в матеріалах справи знаходиться протокол про завершення досудового розслідування від 07.09.2015 року, який підписаний потерпілим о 16 год., а тому слідча дія (слідчий експеримент) є недійсною, так як проводилася після закінчення досудового розслідування, а встановлені внаслідок проведення даного експерименту докази є недопустимими, однак суд не взяв до уваги дані порушення та поклав даний протокол, яким зафіксовано слідчий експеримент, в основу вироку.
Крім того, даний протокол суперечить вимогам ст. 104 КПК України, а саме, в ньомузазначено номер кримінального провадження внесеного до ЄРДР під №0009462 від 29.08.2015 року, але дана інформація не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки, згідно обвинувального акту, відомості щодо кримінального правопорушення внесені до ЄРДР від 29.08.2014 року; а також до протоколу долучено фототаблицю, але відсутня інформація про те, що особи, які беруть участь у процесуальній дії, заздалегідь повідомлені про застосування технічних засобів фіксації, характеристика технічних засобів фіксації, умови та порядок їх використання.
Неповнота судового розгляду також вбачається і у відмові стороні захисту у виклику в судове засідання понятих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які були присутніми під час проведення слідчого експерименту, допит яких був необхідний для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення судом обґрунтованого та справедливого судового рішення, так як під час даного експерименту, ні захисник, ні обвинувачений участі не приймали.

Також і висновок експерта №1832/Е від 08.10.2014 року 25.11.2014 року, в якому зазначено про поранення живота в ділянці лівого підребер`я, рану в лівій паховій ділянці та поранення лівого стегна, підтверджує той факт, що потерпілий не знає і не пам`ятає скільки ударів йому наносилось і куди саме ці удари наносились та вказує на те, що він вводив суд в оману, весь час перекручував свої слова, і під час допиту в суді взагалі не говорив про те, що його вдарили у ногу.
Крім того, даний висновок експерта не можна брати до уваги, оскільки під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, слідчий не надав для огляду документи, на підставі яких вона була проведена, а саме - не було ухвали суду про доступ до речей і документів, що свідчить про вилучення слідчим медичних документів, на підставі яких вона була проведена, неналежним чином, а також не було оглянуто та приєднано до справи в якості речового доказу медичної документації, тому є всі підстави вважати дану експертизу недопустимим доказом, як і використані для її проведення медичні документи - довідку №216 від 29.08.2014 МКЛШМД, картку виїзду швидкої медичної допомоги №1082 від 28.08.2014 року, медичну картку стаціонарного хворого №22802/1807 на ім`я ОСОБА_13 .
До того ж у висновку експерта наявні порушення щодо змісту такого висновку, а саме - ст. 102 КПК України та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень від 08.01.1998 року №53/05 в редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 26.12.2012 року №1950/5
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи підтверджується і показаннями свідка ОСОБА_15 у судовому засіданні щодо нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, які абсолютно відрізняються від показань потерпілого і ніяким чином їх не підтверджують, що вказує на те, що показання потерпілого були непослідовні, суперечливі та неузгоджені між собою. До того ж, за її свідченнями, ніякого шуму чи крику з під`їзду вона не чула і про те, хто наносив тілесні ушкодження ОСОБА_13 знає з його слів.
Щодо показань свідка ОСОБА_18 , наданих нею у судовому засіданні, то вони повністю узгоджуються з показаннями обвинуваченого, при цьому повністю спростовують показання потерпілого щодо якогось конфлікту між нею і обвинуваченим, яка також вказала на те, що у обвинуваченого не було ніякого ножа.
Крім того, неузгодженість, суперечливість показань потерпілого вбачається також і у показаннях, які він надавав на досудовому слідстві.
Звертає увагу й на той факт, що події по нанесенню тяжких тілесних ушкоджень сталися 28.08.2014, відомості внесені до ЄРДР 29.08.2014, а обвинувачений був затриманий лише 17.06.2015, оскільки згідно матеріалів справи він нібито знаходився в розшуку, хоча ніяких документів, які підтверджували б даний факт, в матеріалах справи немає. Також в матеріалах справи відсутній документ, який підтверджує законність затримання обвинуваченого, а саме - відповідно до ст. 190 КК України, відсутня ухвала про дозвіл на затримання. До того ж досудове розслідування може бути зупинено з оголошенням особи в розшук лише після повідомлення особі про підозру, проте в матеріалах справи відсутні дані про повідомлення ОСОБА_12 про підозру до 16.10.2014 року і направлення такого повідомлення поштовим відправленням, яке повернулося за закінченням терміну зберігання, не вважається належним повідомленням про підозру.
Також вказує на недопустимість як доказу протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 30.08.2014 року, складеного працівником ОСОБА_19 , оскільки не надано документів які підтверджують його повноваження у кримінальному провадженні №0009462, та як наслідок вважає, що ОСОБА_13 не набув статусу потерпілого та передбачених таким статусом прав і обов`язків, і всі слідчі дії, які були проведені з його участі є неналежними і недопустимими доказами.

Тому, на думку апелянта, судом однобічно та неповно були досліджені і проаналізовані докази, залишися нез`ясованими причини істотних протиріч у доказах, на яких засноване обвинувачення, відсутні будь-які докази мотиву дій обвинуваченого ОСОБА_12 , всебічно не перевірені показання обвинуваченого, які повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_20 , але судом не взяті до уваги та в основу обвинувачення покладені докази, які отримані з порушенням процесуальної форми їх збирання та є недопустимими доказами, а відтак, не встановлено достатніх, допустимих та належних доказів для доведення винуватості ОСОБА_12 і вичерпані будь-які можливості їх отримання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги сторони захисту і їх заперечення проти апеляційної скарги прокурора, а також прокурора, який, підтримуючи апеляційну скаргу прокурора, заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, дослідивши за клопотанням захисника обставини, встановлені під час кримінального провадження, шляхом допиту потерпілого ОСОБА_13 і свідка ОСОБА_18 та дослідження письмових доказів, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_13 , тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України.
При цьому повно та всебічно у судовому засіданні були перевірені доводи обвинуваченого щодо його непричетності до спричинення ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень.

Проте, ці доводи судом першої інстанції обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються об`єктивними доказами у справі і які змістовно наведені у вироку.

Винуватість же ОСОБА_12 у вчиненні злочину, за який він засуджений, підтверджується показаннями потерпілого, свідків, а також письмовими доказами, яким суд дав належну оцінку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достовірними.

Так, потерпілий ОСОБА_13 , будучи допитаним в суді першої інстанції, вказував, що 28.08.2014 року він вживав зі знайомими алкогольні напої, а потім прийшов додому в квартиру АДРЕСА_3 та знаходився в квартирі, і, почувши шум з під`їзду, вийшов в коридор, де біля дверей їх квартири знаходились його падчериця - ОСОБА_21 та ОСОБА_12 , які сварились між собою, при цьому ОСОБА_12 тримав в руці кухонний ніж з червоною рукояткою, та він ще нічого не встиг їм сказати, як ОСОБА_12 наніс йому один удар ножем в живіт ліворуч під ребро, один удар по центру живота та один удар в пахову ділянку, після цього стягнув його за шкиберки по сходах, де залишив на площадці східців між першим та другим поверхами під`їзду, а сам втік. Він піднявся в квартиру, де ОСОБА_15 викликала йому швидку медичну допомогу та його госпіталізували.
Вказані показання потерпілий ОСОБА_13 підтримав і під час його допиту в суді апеляційної інстанції, при цього категорично стверджуючи та наполягаючи на тому, що саме ОСОБА_12 наніс йому удари ножем, спричинивши тілесні ушкодження.

На такі обставини вчинення відносно нього злочину ОСОБА_12 потерпілий ОСОБА_13 вказав і в ході проведеного за його участю 07 вересня 2015 року слідчого експерименту (т. 1 а.п. 111-121).

Отже, потерпілий ОСОБА_13 , як в суді, так під час досудового розслідування, послідовно та категорично стверджував про те, що саме ОСОБА_12 наніс йому удари ножем.

При цьому, з матеріалів провадження вбачається, що відомості про вчинене відносно ОСОБА_13 кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.08.2014 року за №0009462 на підставі повідомлення підприємств, установ, організацій та посадових осіб, яким є рапорт чергового ВМ-2 Деснянського РУ про надходження повідомлення лікаря бригади №151 щодо доставки до ЛШМД ОСОБА_13 з діагнозом: проникаюче ножове порання живота, яке йому спричинив хлопець доньки - ОСОБА_12 , стан без свідомості (т. 1 а.п. 40, 52).

Таким чином, ОСОБА_13 перебував у стані, який унеможливлював подання ним особисто заяви про вчинене щодо нього кримінальне правопорушення, та він був визнаний потерпілим слідчим, а свою згоду на таке визнання потерпілим надав 30.08.2014 року, що було оформлено протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, складеної оперуповноваженим ВКР Деснянського РУ ОСОБА_19 , та з вказаного моменту ОСОБА_13 набув прав та обов`язків потерпілого.

А тому доводи захисника про ненабуття ОСОБА_13 статусу потерпілого є безпідставними, як і те, що оперуповноважений ОСОБА_19 в даному випадку не був уповноважений на здійснення таких дій - оформлення згоди ОСОБА_13 на визнання його потерпілим протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення.

Також, на переконання колегії суддів, відсутні підстави для визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту від 07.09.2015 року проведеного за участі потерпілого, оскільки дана слідча дія проведена з дотриманням вимог ст. 240 КПК України, якою передбачена можливість здійснення під час його проведення фотографування, а інформація про здійснення фіксування слідчого експерименту на фотоапарат мобільного телефону "Нокіа 603" наявна в протоколі, підписаному всіма учасниками слідчої дії, в т.ч. понятими ОСОБА_16 і ОСОБА_17 та потерпілим ОСОБА_13 .

Водночас, що стосується зазначених в протоколі дати внесення кримінального провадження до ЄРДР за №0009462 - 29.08.2015 року та часу закінчення проведення вказаної слідчої дії - о 16 год. 15 хв., тобто після оголошення потерпілому 07.09.2015 року о 16 год. про закінчення досудового розслідування, то, на думку колегії суддів, це є опискою, оскільки з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань очевидно слідує, що відомості про кримінальне правопорушення були внесені до нього 29.08.2014 року за №0009462, а потерпілий в суді підтвердив, що проводилась вказана слідча дія за його участю та в присутності двох понятих, після чого ним були підписані відповідні протоколи - слідчого експерименту та про надання йому доступу до матеріалів досудового розслідування.
На користь цього вказує і те, що у реєстрі матеріалів досудового розслідування час проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_13 07.09.2015 року вказаний в період часу з 15 год. до 15 год. 15 хв., а матеріали кримінального провадження потерпілому ОСОБА_13 було відкрито цього ж дня у період часу з 16 год. до 17 год. 15 хв.

Зважаючи на викладені обставини, також і доводи захисника ОСОБА_10 про неповноту судового слідства, які вона пов`язує з відмовою суду першої інстанції у допиті понятих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які були присутні під час слідчого експерименту з потерпілим, колегія суддів вважає безпідставними.

При цьому і та обставина, що потерпілий ОСОБА_13 при слідчому експерименті вказав на нанесення йому 5 ударів ножем в різні частини тіла саме ОСОБА_12 , не вказує на обмовляння обвинуваченого потерпілим ОСОБА_13 , оскільки останній послідовно та категорично стверджував про спричинення йому тілесних ушкоджень саме ОСОБА_22 біля дверей квартири АДРЕСА_3 , і жодного разу не вказував на їх отримання ним в іншому місці, від іншої особи або за інших обставин, а фактична наявність у потерпілого тілесних ушкоджень, їх кількість, характер і локалізація, та які в цілому співпадають з вказаними потерпілим частинами його тіла, куди ОСОБА_12 наносились йому удари ножем, встановлена відповідним висновком експерта.

До того ж зазначені показання потерпілого ОСОБА_13 , який хоча і був в стані алкогольного сп`яніння, на чому акцентує увагу суду апеляційної інстанції захисник ОСОБА_10 , є логічними і послідовними таоб`єктивно підтверджуються іншими доказами по справі, а саме даними, що містяться у:
- показаннях свідка ОСОБА_15 в суді першої інстанції про те, що 28.08.2014 року її співмешканець - ОСОБА_13 прийшов додому після роботи, а приблизно о 15 годині до її доньки - ОСОБА_18 прийшов її знайомий ОСОБА_12 , який в квартиру до них не заходив. ОСОБА_13 відчиняв двері квартири та виходив до ОСОБА_12 в під`їзд, а приблизно через 30 хвилин після приходу ОСОБА_12 вона, зайшовши в кімнату, побачила там ОСОБА_13 , який сидів на дивані та тримав руками живіт, який був весь в крові, і при цьому сказав, що його порізав ОСОБА_12 . Вона викликала швидку медичну допомогу та ОСОБА_13 забрали в лікарню.
- показаннях свідка ОСОБА_18 про те, що її викликав з квартири ОСОБА_12 та вона стояла і розмовляла з ним біля своєї квартири, з якої в цей час вийшов ОСОБА_13 та вдарив чимось ОСОБА_12 , розбивши йому лоба. Побачивши у ОСОБА_12 кров, вона пішла в квартиру за рушником, а вийшовши через декілька хвилин, побачила, що ОСОБА_13 лежить на площадці східців між першим та другим поверхами, і вона з ОСОБА_12 відразу пішли, а ОСОБА_13 почав підніматися з підлоги. Як ОСОБА_12 наносив удари ОСОБА_13 вона не бачила, а про завдання потерпілому тілесних ушкоджень вона дізналась через декілька місяців.

Такі ж показання свідок ОСОБА_18 надала і в суді апеляційної інстанції, але при цьому також вказала, що до цих подій у потерпілого в квартирі вона тілесних ушкоджень також не бачила.

- довідці №216 МКЛШМД від 29.08.2014 року, згідно якої - ОСОБА_13 з 28.08.2014 року перебуває в лікарні з приводу проникаючого колото-різаного поранення живота з евентерацією тонкого кишечника, пошкодженням тонкого (2) та товстого (1) кишечника, колото-різаного поранення лівої пахової області і лівого стегна.

- картці виїзду швидкої медичної допомоги №1082 від 28.08.2014 року, згідно якої: о 16-13 год. здійснено виїзд на виклик та в 16-23 год. прибуття на місце в квартиру АДРЕСА_3 до ОСОБА_13 з приводу проникаючого колото-різаного поранення живота, евентерації тонкої кишки, який о 16-45 год. був госпіталізований.
- висновку експерта №1832/Е від 25.11.2014 року, згідно якого: у ОСОБА_13 на момент звернення за медичною допомогою 28.08.2014 року о 16 год. 13 хв. виявлені тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення живота - рана на передній черевній стінці в ділянці лівого підребір`я (в яку вистоїть евентерована петля тонкої кишки), від якої відходить рановий канал направлений ззовні - до середини, спереду-назад, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини черевної стінки, проникає в черевну порожнину з ушкодженням тонкої (2) та товстої (1) кишки, явищами внутрішньочеревної кровотечі (наявність в черевній порожнині до 500 мл крові зі згортками), що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень (за критерієм небезпеки для життя); непроникаючого колото-різаного поранення живота - рана в лівій пахвовій ділянці, від якої відходить рановий канал, направлений ззовні - до середини, зліва-направо, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини черевної стінки та сліпо закінчується передміхуровій клітковині; колото-різаного поранення лівого стегна по зовнішній поверхні в середній третині, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, які утворились від трьох травматичних дій гострого предмету, якому притаманні колюче-ріжучі властивості (по типу клинка ножа), за давністю можуть відповідати терміну 28.08.2014 року, характер та локалізація яких виключає можливість їх утворення при падінні з вертикального чи близького до вертикального положення тіла на поверхню.
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про те, що висновок експерта №1832/Е від 25.11.2014 року ґрунтується на медичних документах, отриманих у незаконний спосіб, так як в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості, яким чином ці документи були отримані слідчим (відсутня ухвала суду про надання доступу до речей і документів), а саме: довідка №216 від 29.08.2014 року МКЛШМД, копія карти виїзду швидкої медичної допомоги №1082 від 28.08.2014 року, медична картка стаціонарного хворого №22802/1807 на ім`я ОСОБА_13 , які захисник в сукупності з висновком експерта просила визнати недопустимими доказами, є безпідставними, оскільки в матеріалах провадження наявні відомості про надання, зокрема, картки виїзду швидкої медичної допомоги №1082 від 28.08.2014 року, на запит слідчого, що свідчить про те, що вказані документи були добровільно надані стороні кримінального провадження, що виключало необхідність у застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження для їх отримання.
Також, на противагу доводам захисту, наявна у описі матеріалів досудового розслідування, які відкривались стороною обвинувачення ОСОБА_12 та захиснику ОСОБА_10 , інформація вказує на те, що їм надавався доступ, в т.ч. і до медичної документації та відомостей щодо способу їх отримання слідчим.
З наведених вище підстав колегія суддів вважає надуманими і твердження захисника щодо наявності порушень у змісті висновку експерта через не зазначення процесуального способу отримання документів, які використовувались при проведенні експертизи.

До того ж, відповідно до вимог ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження, серед іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.
Частиною 1 ст. 87 КПК України визначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманої внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання сторони захисту про визнання висновку судово-медичної експертизи № 1832/Е від 25.11.2014 року щодо наявних у потерпілого тілесних ушкоджень, недопустимим доказом, оскільки інформація, яка міститься в медичній документації, що надавалась для проведення судово-медичної експертизи, стосується прав потерпілого ОСОБА_13 , який не вказував протягом судового розгляду на порушення таких прав при використанні зазначеної інформації для досягнення завдань кримінального провадження.

Крім того, зважаючи на вимоги ст. 22 КПК України, стороною захисту не надано доказів, що отримання медичних документів, з огляду на повноваження сторони обвинувачення на збирання доказів, визначених ч. 2 ст. 93 КПК України, було здійснено з порушенням порядку, визначеного КПК України, або що інформація, яка міститься у зазначених документах є недостовірною.

Отже, всупереч тверджень захисника, показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_18 підтверджується та обставина, що до приходу ОСОБА_12 у ОСОБА_13 ніяких тілесних ушкоджень не було.

При цьому з показань ОСОБА_15 також слідує, що через півгодини після приходу ОСОБА_12 у потерпілого вже було ножове поранення живота та потерпілий вказав на його спричинення йому ОСОБА_12 , а, відповідно до карти виїзду швидкої медичної допомоги, вже о 16 год. 13 хв. був здійснений виклик швидкої медичної допомоги саме з приводу ножового поранення.

Таким чином, оцінюючи різні версії події, які повідомили потерпілий та обвинувачений, на противагу твердженням захисника, суд першої інстанції обґрунтовано визнав достовірною версію потерпілого, яка відповідає встановленим судом фактичним обставинам вчинення ОСОБА_12 злочину на підставі сукупності перевірених судом письмових доказів, які були досліджені в ході судового розгляду та які узгоджуються з логічними та послідовними показаннями потерпілого ОСОБА_13 , з чим також погоджується колегія суддів апеляційного суду, а тому викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_10 доводи про обмову потерпілим обвинуваченого, вважає безпідставними.

При цьому, суд вірно зазначив, що невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні злочинних дій відносно потерпілого ОСОБА_13 , якому він ніяких ударів не наносив і не спричиняв тілесних ушкоджень, розцінює як позицію захисту обвинуваченого, направлену на уникнення покарання за вчинене.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що в при розгляді справи в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності до вимог КПК України, обґрунтовано визнані належними і допустимими та такими, що доводять винуватість ОСОБА_12 в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_13 , тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, отже дії ОСОБА_12 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України.
Колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону при здійсненні повідомлення про підозру ОСОБА_12 перед оголошенням його 16.10.2014 року в розшук, оскільки як слідує з інформації, наявної в описі матеріалів досудового розслідування, які відкривались стороною обвинувачення ОСОБА_12 та захиснику ОСОБА_10 , таке повідомлення ОСОБА_12 було направлено поштою, що відповідає вимогам ст.ст. 278, 135 КПК України.
Що стосується призначеного ОСОБА_12 покарання, то воно відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, даним про особу обвинуваченого, а також обставинам провадження, а тому є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, перевиховання і попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому всупереч доводів апеляційної скарги прокурора суд належним чином урахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_12 злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, конкретні обставини вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, який, всупереч тверджень апелянта, раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, не працює, негативно характеризується за попереднім місцем навчання, його вік, думку потерпілого щодо міри покарання, який просив не призначати суворе покарання, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Враховуючи всі вказані вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_12 покарання саме у виді позбавлення волі, так як його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів не можливе без ізоляції від суспільства, та призначив таке покарання не у мінімальних розмірах санкції ч. 1 ст. 121 КК України.

Відношення ж обвинуваченого до інкримінованого йому злочину, яке полягає у невизнанні ним своєї вини, що є позицією захисту ОСОБА_12 , на переконання колегії суддів, не є підставою для призначення йому більш суворого покарання з визначенням більш тривалого строку позбавлення волі, як те пропонує прокурор, у виді 7 років.

Інших обставин, що заслуговували б на увагу і які свідчать про м`якість призначеного ОСОБА_12 покарання, в апеляційній скарзі прокурора не приведено.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційні скарги прокурора у провадженні та захисника ОСОБА_10 без задоволення.

Разом з тим, колегія судів, керуючись положеннями ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 26.11.2015 року), вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_12 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 17.06.2015 року по 20.06.2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у провадженні та захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року відносно ОСОБА_12 - без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 26.11.2015 року) зарахувати ОСОБА_12 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 17.06.2015 року по 20.06.2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________________ ___________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3