Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/145/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 186 (82, 86-1, 141) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.11.2017 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0001711 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.11.2016 року, яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Знам`янка-Друга, Знам`янського району, Кіровоградської області, українця, громадянина України, з початковою освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 08.07.92 року Знам`янським міським судом за ч. 1 ст. 144 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців;

- 27.11.92 року Саксаганським районним судом м. Кривий Ріг за ч. 1 ст. 141 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- 10.05.94 року Знам`янським міським судом за ч. 2 ст. 144 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- 02.10.01 року Знам`янським міським судом за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- 09.10.06 року Знам`янським міськрайонним судом за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 311, ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки;

- 06.08.08 року Олександрійським міськрайонним судом за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років;

- 04.12.09 року Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч. 2 ст. 309 у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців. 08 квітня 2016 року звільнений по відбуттю покарання

визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати на проведення судово-дактилоскопічної експертизи в сумі 1407 (одна тисяча чотириста сім) гривень 36 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів у відповідності до ст. 100 КПК України

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він, вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно за таких обставин.
14.08.2016 приблизно о 12 год. 30 хв. ОСОБА_8 разом із ОСОБА_9 знаходилися поряд із будинком, розташованим за адресою АДРЕСА_2 . Перебуваючи у вказаному місці у ОСОБА_8 раптово виник умисел на відкрите викрадення належних ОСОБА_9 грошових коштів із барсетки, яку ОСОБА_9 тримав в руках.

Реалізуючи указаний умисел, діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих спонукань, в цілях власної наживи, ОСОБА_8 вихопив із рук ОСОБА_9 належну йому барсетку, після чого, незважаючи на його зауваження та вимоги припинити злочин і повернути майно, розуміючи, що його дії помічені ОСОБА_9 , відкрито викрав із вказаної барсетки належні ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 3000 грн. Після цього ОСОБА_8 з місця скоєння злочину зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 3000грн.

У апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції змінити, призначити ОСОБА_8 більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із застосуванням ст. 75 КК звільнивши від відбування призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком на 3 роки та покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання належним чином не врахував обставини, які характеризують його особу та не мотивував у рішенні, чому при наявності багатьох пом`якшуючих обставин, не можливо призначити покарання без ізоляції від суспільства.
Так, ОСОБА_8 повністю визнав вину, щиро розкаявся в скоєному, потерпілий ОСОБА_9 претензій матеріального характеру до обвинуваченого не має, збитки йому відшкодовані повністю, на суворому покаранні не наполягав, задовільно характеризується за місцем проживання, обставин що обтяжують покарання судом не встановлено. Крім того, ОСОБА_8 хворіє на тяжку хворобу - туберкульоз, відкрита форма, що позбавляє його знайти нормальну для себе роботу, оскільки інвалідність він не оформив, а фізичні навантаження виносити не може, тому грошима потерпілого заволодів виключно з метою придбати ліки.

До початку розгляду від обвинуваченого ОСОБА_8 надійшла заява, в якій останній просить розглянути апеляційну скаргу захисника без його участі, застосувати до нього п. «г» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнити його від призначеного покарання.

Заслухавши доповідача, в дебатах захисника ОСОБА_7 , який просив задовольнити його апеляційну скаргу та задовольнити заяву обвинуваченого про застосування щодо нього положень ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнити його від призначеного покарання, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги захисника та заяви обвинуваченого, про застосування щодо нього п. «г» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» і просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, зваживши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, яким судом дано належну та об`єктивну оцінку.
Зважаючи на те, що фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України ніким з учасників процесу, а також захисником в апеляції не оспорюються, а тому колегією суддів судове рішення в цій частині не переглядається.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Відповідно до статті 65 КК України при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до п. 3 зазначеної Постанови досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України в межах санкцій ч. 2 ст. 186 КК України , за якою його засуджено.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції відповідно до положень ст. 65 КК України, належним чином врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який задовільно характеризується за місцем проживання, в скоєному щиро розкаявся, відшкодував потерпілому заподіяні збитки та останній до нього претензій не має, раніше неодноразово судимий за умисні, корисливі злочини.

До обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції відніс визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття в скоєному, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про неможливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства та призначив покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів у межах санкції ч.2 ст. 186 КК України.

Окрім того, враховуючи, що ОСОБА_8 щиро розкаявся, відшкодував завдані збитки, хворіє на тяжку хворобу, районний суд прийшов до висновку, про необхідність призначення обвинуваченому мінімального покарання, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Також, колегія суддів погоджується з обґрунтуванням та висновком районного суду про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. ст. 69, 75 КК України.

А тому, колегія суддів вважає апеляційні доводи захисника-адвоката ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 викладені в апеляційній скарзі про те, що районним судом при призначенні покарання не в повній мірі врахував обставини, які пом`якшують вину ОСОБА_8 у скоєному злочині та обставини та обставини, що характеризують його особу: повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, потерпілий претензій матеріального характеру до ОСОБА_8 не має, збитки потерпілому відшкодував повністю, потерпілий на суворому покаранні не наполягав, задовільно характеризується за місцем проживання, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено та належним чином не вмотивував, чому саме за таких обставин, які пом`якшують взагалом покарання обвинуваченому, суд визнав можливим його виправлення тільки з ізоляцією від суспільства, є необґрунтованими та безпідставними.
Окрім того, апеляційні доводи захисника про те, що обставинами, які пом`якшують вину обвинуваченого також є тяжка хвороба туберкульоз, відкрита форма та важки обставини, в яких він опинився,а саме те, що з таким діагнозом не міг знайти нормальну роботу, а грошима потерпілого заволодів виключно з метою придбати ліки , не є підставами для пом`якшення обвинуваченому призначеного судом першої інстанції покарання, оскільки ОСОБА_8 , будучи раніше неодноразово засуджений за скоєння тяжких корисливих злочинів, належних висновків для себе не зробив і знову вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, а тому суд першої інстанції, з урахуванням усіх вищевикладених обставин, обґрунтовано призначив йому покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, в межах санкції ч.2 ст. 186 КК України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що тяжка хвороба обвинуваченого, його скрутне матеріальне становище не може бути виправданням і приводом вчинення умисного, корисного, тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, а за обставин даного кримінального провадження слугувати підставою для визнання обставиною, що пом`якшує ОСОБА_8 покарання - вчинення злочину для придбання ліків на лікування тяжкої хвороби.
За таких обставин, є безпідставними доводи апелянта, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення для придбання ліків на лікування тяжкої хвороби
Водночас, колегія суддів зазначає, що стан здоров`я обвинуваченого, відноситься до обставин, які характеризують його особу, проте, в апеляційній скарзі захисник, даними про особу ОСОБА_8 (станом здоров`я), намагається обґрунтувати обставини, які на його думку пом`якшують покарання обвинуваченого, та просить ще раз урахувати стан здоров`я обвинуваченого при застосуванні ст. 75 КК України, що є неприпустимим.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає необґрунтованими апеляційні доводи захисника адвоката ОСОБА_7 з приводу того, що суд першої інстанції призначив покарання суворе та без врахування даних, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_8 та обставин, які пом`якшують обвинуваченому покарання, оскільки, на переконання колегії суддів, місцевий суд в достатній мірі врахував всі обставини і призначив виважене покарання, яке за своєю суттю та розміром відповідає меті покарання, яка визначена у ст. 50 КК України.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів не вбачає підстав, які б давали можливість пом`якшити обвинуваченому ОСОБА_8 призначене судом першої інстанції покарання та застосувати щодо нього ст. 75 КК України.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав до задоволення апеляції захисника ОСОБА_7 , а тому вирок суду першої інстанції залишає без змін.
Крім того, колегія суддів вважає, що клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про застосування щодо нього положень пункту «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, особи визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили.

З матеріалів даного кримінального провадження та з оскаржуваного вироку вбачається, що ОСОБА_8 засуджений за ч.2 ст.186 КК України. Згідно ст.12 КК України, вчинений обвинуваченим злочин є тяжким, за який передбачене основне покарання у виді позбавлення волі на строк до 6 років. Тобто, ОСОБА_8 вчинив тяжкий, умисний злочин, а тому не може бути звільнений від покарання на підставі ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що дія Закону України «Про амністію у 2016 році», який набрав чинності 07 вересня 2017 року , а саме п. «г» ст. 1 вказаного Закону на обвинуваченого ОСОБА_8 не поширюється, а тому підстав для задоволення заяви обвинуваченого про застування щодо нього амністії, не вбачає.

За вказаних обставин у клопотанні обвинуваченого про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», слід відмовити.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про застосування п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» відмовити.

Вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.11.2016 року стосовно ОСОБА_8 , залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4