Справа № 308/1034/17
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.05.2017 місто Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю особи, яка подала скаргу ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого СВ Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_4 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000024 від 07.01.2016 року,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на постанову слідчого СВ Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_4 про відмову у визнанні потерпілим від 07.02.2016 року в кримінальному провадженні № 0000024 від 07.01.2016 року.
Обґрунтовуючи скаргу посилається на те, що 23.01.2017 року вона отримала особисто від прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_5 постанову слідчого СВ Ужгородського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_6 про відмову у визнанні її потерпілою у кримінальному провадженні № 0000024 від 07.01.2016 року, яке було відкрите за її повідомленням про злочин.
Вважає вказану постанову про відмову у визнанні її потерпілої незаконною та такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав.
Зазначає, що слідчий неправомірно не визнає у своїй постанові факту зухвалого порушення її законного права на отримання якісних послуг водопостачання. Враховуючи, що директор МКП ЖКГ «Тиса» незаконно здійснював видобуток питної води та користувався надрами без законних на те підстав, продавав їй, як споживачу, питну воду, яка не проходила хімічного та бактеріального аналізу, не очищалась від заліза, марганцю та інших хімічних шкідливих для здоров`я людини елементів, незаконно втручався у замкнутий цикл водопостачання питної води споживачам м. Чоп виробника та постачальника питної води підприємства ВОДЧ-5, безпідставно отримував від неї кошти за нібито надану послугу водопостачання, ціну за яку не було встановлено рішенням виконкому, і насправді, не мав права цього робити, чим наніс їй, як споживачу послуги водопостачання моральні та матеріальні збитки. Постанова про відмову у визнанні її потерпілою не відповідає вимогам ст. 110 КПК України, адже в ній не вказані мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення КПК. Слідчий не бере до уваги той факт, що у результаті користування незаконною ліцензією на вододобування підприємство «Тиса» нанесло збитки не Чопській міській раді, а кожному споживачу послуги водопостачання персонально. Слідчий вніс завідомо неправдиві відомості до ЄРДР та не здійснив кваліфікацію злочину у відповідності до вказаних нею у повідомленні про злочин ст. 358 ч. 3, ст. 366 ч. 2, ст. 364 ч. 2, ст. 191 ч. 3, ст. 240 ч. 2 КК України, а відтак повністю проігнорував її повідомлення про злочин. Крім того, слідчий без будь-якої мотивації вказує, що потерпілим від злочину є Чопська міська рада.
Просить скасувати вказану постанову слідчого ОСОБА_4 про відмову у визнанні потерпілим та зобов`язати визнати її потерпілою.
В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримала скаргу з викладених в ній підстав, просила скаргу задовольнити.
Слідчий Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду скарги повідомлений, про причини неявки не повідомив, матеріали кримінального провадження № 0000024 для огляду у судовому засіданні відповідно до ухвали слідчого судді від 02.02.2017 року не скеровано.
Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
З огляду на конституційні принципи змагальності сторін та диспозитивності, а також враховуючи, що положеннями ст.ст. 305, 306 КПК України визначений скорочений строк розгляду скарг на рішення слідчого під час досудового розслідування, а неявка слідчого не перешкоджає розгляду скарги, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті доводів та вимог скарги за відсутності в судовому засіданні представника органу досудового розслідування на підставі наданих заявником доказів.
Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали, які долучені до скарги, заслухавши доводи особи, яка її подала, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування визначено та регламентовано Главою 26 КПК України, зокрема, згідно п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

У судовому засіданні встановлено, що СВ Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000024 від 07.01.2016 року, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатом розгляду повідомлення про злочин від ОСОБА_3 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

07.02.2016 року слідчим СВ Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_4 винесено постанову, якою відмовлено у визнанні ОСОБА_3 потерпілою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000024 від 07.01.2016 року за ч. 1 ст. 366 КК України.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, 06.01.2016 року до чергової частини Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області надійшло повідомлення про злочин від ОСОБА_3 , в якій вона вказувала, що протягом 2007-2013 років директором МКП ЖКГ «Тиса» ОСОБА_7 було включено оплату праці неіснуючих працівників, які вдавано надавали послуги з водопостачання, а також зазначала, що ОСОБА_7 здійснює видобування підземних вод без відповідних дозвільних документів, без обов`язкового щоденного лабораторного аналізу питної води, без засобів обліку видобутої води, без попередньої очистки води від заліза, а також те, що взагалі не має жодних мереж водопостачання, так як вказані мережі належать Львівській залізниці. 07.01.2016 року слідчим по даному факту внесені відомості до ЄРДР за № 0000024 від 07.01.2016 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. 06.02.2016 року до слідчого відділення Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області надійшла письмова заява ОСОБА_3 , в якій остання просила визнати її потерпілою по даному кримінальному провадженні.
Не погоджуючись із вказаною постановою слідчого, ОСОБА_3 звернулася із скаргою до слідчого судді, в якій просить постанову про відмову у визнанні її потерпілою скасувати та зобов`язати визнати її потерпілою.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 55 КПК України, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Частиною 5 ст. 55 КПК України передбачено, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.
За змістом цієї норми, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.
Слідчий суддя зазначає, що в основі набуття фізичною чи юридичною особою статусу потерпілого у кримінальному провадженні лежить одночасна сукупність таких умов: фактична (завдання кримінальним правопорушенням відповідної шкоди) та формальна (подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого). Перевірка, розгляд та вирішення такої заяви законом не передбачаються, тому статусу потерпілого особа набуває автоматично за наявності вказаних вище умов.
Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Цей момент може збігатися з початком кримінального провадження або мати місце після його початку, але не може йому передувати. У разі коли особа не подавала відповідної заяви і була визнана потерпілим слідчим, прокурором або судом, права і обов`язки потерпілого виникають у неї з моменту надання згоди на таке визнання.
Таким чином, правовою підставою для винесення слідчим постанови про відмову у визнанні потерпілим є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у ч. 1 ст. 55 КПК України.
Основним завданням суду, слідчого судді при виконанні функцій судового контролю є встановлення факту, чи дійсно права і свободи людини було порушено або вони порушуються; чи було створено або створюються перешкоди для їх реалізації; чи має місце інше ущемлення прав і свобод; які перешкоди він зобов`язаний поновити або усунути для їх реалізації.
Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
У відповідності до вимог ст. 110 КПК України, постанова слідчого має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.
Як вбачається зі тексту оскаржуваної постанови, мотивуючи своє рішення, слідчий виходив з того, що потерпілим у даному кримінальному провадженні може бути Чопська міська рада, як юридична особа, на даній стадії досудового розслідування не встановлено факту заподіяння заявнику ОСОБА_3 будь-якої шкоди, а також остання не надала які-небудь із документів на підтвердження повноваження представника потерпілого на участь у кримінальному провадженні, передбачених ст. 58 КПК України, що згідно чинного законодавства уповноважують її представляти інтереси Чопської міської ради, а тому слідчий дійшов висновку, що підстав визнавати її потерпілою немає.
Слідчий суддя вважає, що вказане формулювання для відмови у визнанні ОСОБА_3 потерпілою та посилання слідчого на ст. 58 КПК України є безпідставним, оскільки слідчий на виконання завдань кримінального провадження повинен був проаналізувати наявність визначених ст. 55 КПК України підстав для визнання ОСОБА_3 потерпілою в кримінальному провадженні як фізичної особи.
Зокрема, за положеннями Конвенції про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля, підписаної від імені України 25 червня 1998 року у м. Орхус (Данія), ратифікованої Законом України від 06.07.1999 року № 832-XIV кожна людина має право жити в навколишньому середовищі, сприятливому для її здоров`я та добробуту, а також зобов`язана як індивідуально, так і спільно з іншими людьми захищати і покращувати навколишнє середовище на благо нинішнього та прийдешніх поколінь. Крім того, сторони Конвенції відзначили важливість забезпечення споживачів належною інформацією про продукцію з метою надання їм можливості робити екологічно обґрунтований вибір.
Відповідно до визначень даної Конвенції Екологічна інформація» означає будь-яку інформацію в письмовій, аудіовізуальній, електронній чи будь-якій іншій матеріальній формі про:
стан таких складових навколишнього середовища, зокрема, як повітря і атмосфера, вода, ґрунт, земля, ландшафт і природні об`єкти, біологічне різноманіття та його компоненти, включаючи генетично змінені організми, та взаємодію між цими складовими;
стан здоров`я та безпеки людей, умови життя людей, стан об`єктів культури і споруд тією мірою, якою на них впливає або може вплинути стан складових навколишнього середовища або через ці складові, фактори, діяльність або заходи, зазначені вище в підпункті.
Екологічні права належать до соціальних прав і становлять окрему групу прав людини і громадянина, які гарантовані як Конституцією України, так і Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища» від 25.06.1991 року № 1264-XII.
Крім того, у практиці Європейського суду з прав людини порушення екологічного права пов`язується з порушення права на повагу до свого приватного і сімейного життя, що охоплюється ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, оскільки існує тісний зв`язок між порушенням останнього внаслідок забруднення довкілля.
У рішенні ЄСПЛ «Шмалько проти України» п. 33 та «Далбан проти Румунії» п. 44 визначено, що термін «потерпілий» у сенсі статті 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод означає особу, яка безпосередньо постраждала від дії чи бездіяльності, яка є предметом судового розгляду; при цьому порушення Конвенції може мати місце навіть за відсутності шкоди. Отже, прийняття рішення чи вжиття заходу на користь заявника в принципі не є достатнім для позбавлення останнього статусу «потерпілого», якщо державні органи не визнали порушення Конвенції, чи то безпосередньо, чи по суті, і не надали за це порушення компенсації.
Крім того, відповідно до Рекомендацій Rec (2006) 8 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо допомоги потерпілим від злочинів від 14 червня 2006 року під поняттям «потерпілий» слід розуміти фізичну особу, що зазнала шкоди, включаючи фізичні ушкодження або психічні травми, душевні страждання або економічні втрати, спричинені діями або бездіяльністю, які є порушенням норм кримінального права держав-членів.
Щодо висновку слідчого про те, що на даній стадії досудового розслідування не встановлено факту заподіяння ОСОБА_3 будь-якої шкоди, слідчий суддя вважає даний висновок передчасним, оскільки слідчим не здійснено посилання на матеріали кримінального провадження № 0000024, в якому ОСОБА_3 просить визнати її потерпілою, відсутні посилання на конкретні докази, які були зібрані досудовим слідством, чи конкретні обставини, встановлені в рамках кримінального провадження № 0000024.
На підтвердження такого свого висновку слідчий не навів та не послався, які саме матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000024 дають підстави прийти до такого висновку, які слідчі дії були ним проведені, та у сукупності свідчать про те, що ОСОБА_3 не було завдано шкоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що віднесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим кодексом.
З огляду на вищезазначене слідчий передчасно прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання особи потерпілим, не з`ясував обставини за яких заявник звернувся до слідчого та не мотивував своє рішення у відповідності до ст. 110 КПК України, у зв`язку із чим слідчий суддя вважає, що постанова слідчого про відмову у визнанні потерпілим від 07.02.2016 року підлягає скасуванню.
Разом з цим, вимога скарги про зобов`язання визнати ОСОБА_3 потерпілою задоволенню не підлягає як передчасна, з огляду на скасування слідчим суддею оскаржуваної постанови та положення ч. 2 ст. 55 КПК України, у відповідності до яких права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Між тим, згідно положень ч. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.
Винесення слідчим суддею будь-яких інших рішень за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування чинним КПК України не передбачено.
При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відтак скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 24, 55, 303, 304, 305, 306, 307, 309, 376 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В:
Скаргу задовольнити частково.
Постанову слідчого СВ Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_4 від 07.02.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000024 від 07.02.2016 року скасувати.
В іншій частині скарги відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали 17 травня 2017 року о 08 год. 45 хв.
Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1