Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 червня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
засудженого захисника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
потерпілогоОСОБА_7 ,
представника потерпілогоОСОБА_8 ,
прокурораОСОБА_9 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000547 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Носівського районного суду Чернігівської області від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 26 вересня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Селища Носівського району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування: моральної шкоди 150 000 грн; 7 777,12 грн матеріальної шкоди; 2756,20 грн витрат на правову допомогу.
Вирішено питання про процесуальні витрати і речові докази.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
09 грудня 2015 року близько 15.00 год. засуджений у помешканні ОСОБА_10 , розташованому на АДРЕСА_2 , під час сварки з господарем будинку, будучи у стані алкогольного сп`яніння, умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень завдав ОСОБА_10 не менше 6 ударів руками та ногами по різних частинах тіла. Вказаними діями ОСОБА_5 завдав потерпілому тяжких тілесних ушкоджень у виді закритих тупих травм шиї, грудної клітини та органів черевної порожнини, що ускладнилося внутрішньочеревною кровотечею та призвело до смерті ОСОБА_10 на місці події.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на суворість призначеного покарання, порушує питання про зміну судових рішень шляхом застосування ст. 69 КК України. На думку скаржника, при обранні заходу примусу суд не дав належної оцінки тим обставинам, що він є особою молодого віку, до кримінальної відповідальності притягується вперше, не перебуває на диспансерних наркологічному та психіатричному обліках, утримує батька інваліда другої групи та бабусю похилого віку, у вчиненому повністю визнав вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, а його родичі частково відшкодували завдану потерпілому шкоду. Як зазначає засуджений, апеляційний суд не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених у його апеляційній скарзі на вирок, і не дав на них вичерпних та переконливих відповідей.
На касаційну скаргу засудженого потерпілі подали заперечення, в яких наводить доводи щодо законності й обґрунтованості судових рішень, просять залишити їх без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, потерпілого та його представника, котрі просили залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про таке.
Вирішення судом питання про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, у касаційній скарзі не оспорюється і судом касаційної інстанції відповідно до вимог ст. 434 КПК України не перевіряється.
Враховуючи те, що судовий розгляд було здійснено згідно з імперативними приписами ст. 337 КПК України у межах обвинувачення, висунутого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України, колегія суддів не вбачає процесуальних підстав вважати судові рішення незаконними та необґрунтованими у частині кваліфікації дій засудженого за вказаною нормою закону про кримінальну відповідальність.
Що стосується доводів засудженого про недотримання загальних засад призначення покарання та надмірної суворості обраного судом заходу примусу, то суд касаційної інстанції вважає їх безпідставними.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди керуються принципами призначення покарання (ст. 65 КК України), до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливість покарання визначається і з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого.
При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Застосований захід примусу повинен найбільше сприяти досягненню передбаченої ч. 2 ст. 50 КК України мети покарання виправлення засуджених та попередження нових злочинів.
Мотивуючи свої висновки щодо обраної міри покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину виходячи не лише з визначених ст. 12 КК України формальних критеріїв, а і з особливостей цього конкретного діяння.
Суд узяв до уваги, що в результаті протиправні дії засудженого призвели до тяжкого непоправного наслідку у виді смерті людини, а згідно зі ст. 3 Конституції України людини, її життя і здоров`я визнаються одними з найвищих соціальних цінностей. Вказаний наслідок є не обов`язковою, а однією з кількох альтернативних юридичних ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і тому найбільше підсилює його соціальну небезпеку в межах цієї кримінально-правої кваліфікації.
Отримали належну оцінку суду і передумови кримінального правопорушення та спосіб його вчинення, зокрема жорстокість скоєних на ґрунті вживання алкогольних напоїв насильницьких дій ОСОБА_5 . Конфлікт з ОСОБА_10 був спровокований зухвалою поведінкою засудженого в помешканні потерпілого. У відповідь на обурення ОСОБА_10 . ОСОБА_5 завдав йому зі значною силою численних ударів в область життєво важливих органів, хоча той не чинив жодного опору.
Врахував суд і цілковиту байдужість засудженого до наслідків своїх дій, виражену одразу після їх вчинення. Завдавши потерпілому тяжких небезпечних для життя травм і залишивши його помирати, ОСОБА_5 безпосередньо на місці злочину продовжив розпиття спиртних напоїв і в подальшому проводив час із ОСОБА_11 . У цей час засуджений не поцікавився станом ОСОБА_10 і не намагався вжити будь-яких заходів для надання йому медичної допомоги, хоча своєчасне її надання могло врятувати потерпілому життя, що підтвердила в судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_12 .
У сукупності з такими фактами суд взяв до уваги послідовну категоричну позицію потерпілого про призначення ОСОБА_5 найсуворішого покарання.
Також суд проаналізував і оцінив дані про особу ОСОБА_5 .
Як обставину, що пом`якшує покарання, враховано щире каяття в судовому засіданні, а як обставину, що його обтяжує, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Доводи, наведені в касаційній скарзі про активне сприяння засудженим розкриттю злочину не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та на вимогах закону.
У розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України таке сприянняяк обставина, що пом`якшує покарання, має полягати в допомозі винного правоохоронним органам у встановленні істини у справі шляхом повідомлення істотних для цього обставин, доки вони ще не відомі з інших джерел.
Як установлено на підставі досліджених судом документів, поведінка ОСОБА_5 під час досудового розслідування зазначених ознак не містила. Натомість засуджений у ході процесуальних дій давав визнавальні свідчення під тиском зібраних доказів після того, як троє очевидців прямо вказали на нього як на особу, котра вчинила кримінальне правопорушення (т. 1, а. к. п. 67, 68, 71 76, 185 192).
Що стосується наявності на утриманні ОСОБА_5 батька інваліда 2-ої групи та бабусі похилого віку, то вказані дані про особу винного жодним чином не знижують тяжкості умисного злочину, в результаті якого втратили найріднішу людину та залишилися без піклування непрацездатні батьки потерпілого 74-річний батько та 79-річна мати інвалід 1-ї групи.
З огляду на конкретні обставини кримінального правопорушення відсутність у ОСОБА_5 попередніх судимостей, його каяття під час судового розгляду та часткове відшкодування шкоди матір`ю засудженого не дають підстав вважати обраний йому захід примусу необґрунтовано суворим.
Призначене ОСОБА_5 покарання, на переконання колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Таке покарання домірне тяжкості злочину та відповідає особі винного, що є проявом справедливості як однієї з основоположних засад права у загальнолюдському вимірі.
Аналогічні за змістом доводи щодо пом`якшення призначеного покарання та про застосування ст. 69 КК України були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який із наведенням мотивів спростування визнав їх неспроможними. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були би підставами для зміни або скасування судових рішень, у кримінальному провадженні не встановлено.
У контексті наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та зміни судових рішень на зазначених у ній підставах.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Вирок Носівського районного суду Чернігівської області від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 26 вересня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3