Справа № 363/3269/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/222/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 3 06.04.2017

УХВАЛА
Іменем України
06 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого - судді : - ОСОБА_2

суддів : - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар - ОСОБА_5 , ОСОБА_6

за участю прокурора - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

захисника - ОСОБА_9

потерпілої - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000649 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Іванківського районного суду Київської області від 07 грудня 2016 року, яким,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Димер, Вишгородського району, Київської області, українця, громадянина України, з неповною загальною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

- визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст.15 ч.1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання:
- за ч.2 ст. 186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
- за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України у виді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_8 остаточно, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у виді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином.
Вироком вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та судового збору.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду, 04 червня 2016 року, приблизно о 09 годині, ОСОБА_8 , перебуваючи на набережній Київського водосховища (алея імені Поташника С.І.), що в м. Вишгород, Вишгородського району, Київської області, побачив ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка прогулювалась набережною в бік Київської ГАЕС. Побачивши ОСОБА_11 , у ОСОБА_8 виник умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна з метою особистого збагачення, ОСОБА_8 підійшов до ОСОБА_11 зі спини та штовхнув останню. Від поштовху ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_11 , впала на асфальт. Після цього, він притиснув її колінами до асфальту та почав душити, а ОСОБА_11 , почала кричати. Потім ОСОБА_8 , прикривши рота ОСОБА_11 своєю рукою, пригрозив фізичною розправою. Після того, як ОСОБА_11 перестала кричати, він прибрав руку з її рота. Потім, ОСОБА_8 , взявши потерпілу ОСОБА_11 , за руку, відійшов в бік, після чого запитав, чи має вона при собі грошові кошти, на що ОСОБА_11 відповіла, що має, після чого самостійно віддала ОСОБА_8 мобільний телефон марки «САМСУНГ GT-S 5300» помаранчевого кольору, вартістю 450 гривень та грошові кошти у сумі 156 гривень. Потім ОСОБА_8 почав тягти ОСОБА_11 на інший бік дороги, але в цей час по алеї рухався автомобіль, побачивши який, ОСОБА_8 , щоб не бути викритим на місці вчинення злочину, втік.
Таким чином, своїми умисними та протиправними діями ОСОБА_8 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя потерпілого, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України.
Крім того, 04 червня 2016 року, приблизно о 18 годині, ОСОБА_8 разом зі своєю колишньою співмешканкою ОСОБА_10 спільно розпивали спиртні напої неподалік стадіону «Енергетик», що в м. Вишгород, Вишгородського району, Київської області. Під час вживання спиртних напоїв, між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 стався конфлікт, під час якого у ОСОБА_8 виник умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 . Перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_8 обома руками схопив потерпілу ОСОБА_10 за шию та почав душити, після чого зіштовхнув останню до яру, який знаходився з тильної сторони стадіону « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». В результаті падіння, ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому латеральної кістки, які відносяться до тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОГО ступеня тяжкості. В цей час повз місце вчинення злочину, проходила невстановлена досудовим розслідуванням особа, а тому ОСОБА_8 , щоб не бути викритим у вчиненні злочину, втік у невідомому напрямку, залишивши ОСОБА_10 в яру.
В подальшому, з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, спрямованого на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , ОСОБА_8 повернувся до місця вчинення злочину, де з пакету з продуктами, що належав ОСОБА_10 , дістав кухонного ножа, та наніс два удари ножем в область шиї та один удар ножем в область живота ОСОБА_10 , чим спричинив потерпілій ОСОБА_10 згідно висновку судово-медичної експертизи тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини з ушкодженням тонкого кишечника (в 2-х місцях) з розвитком внутрішньочеревної кровотечі та перитоніту яке відноситься до категорії ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя; 2 різані рани передньої поверхні шиї справа та зліва від ділянки проекції надгортанника які відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк більше 6-ти, але менше 21-го дня.
Після цього ОСОБА_8 , виконавши всі дії, які вважав за необхідне для доведення злочину до кінця, тобто спричинення смерті потерпілій ОСОБА_10 , залишив її в яру, а сам пішов до лісопосадки, що знаходиться з тильної сторони стадіону «Енергетик».
Таким чином своїми діями , які виразились у закінченому замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (умисне вбивство), ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок Іванківського районного суду Київської області від 07.12.2016 року відносно нього скасувати та направити матеріали кримінальної справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог обвинувачений посилається на те, що судом першої інстанції було порушено його право бути присутнім при проголошенні вироку, який він отримав вже в СІЗО.

Також посилається на те, що суд першої інстанції розглянув його справу за два засідання, що становить однобічність та неповноту судового слідства. Вказує і на те, що всі докази ґрунтуються лише на показах потерпілої, однак дані покази, а саме те, що він душив потерпілу, не підтверджуються матеріалами експертизи № 102 від 06.07.2016р. Посилається і на те, що суд першої інстанції не врахував, що він неодноразово знаходився на лікуванні у психіатра, згідно довідки з Вишгородської ЦРЛ від 13.06.2016р. № 903, згідно якої він перебуває на «Д» обліку у лікаря-психіатра. У зв`язку з його психічним захворюванням, суд першої інстанції повинен був помістити його на стаціонарне обстеження, однак його привозили тільки на швидке обстеження, згідно експертизи № 257 від 06.07.2016 р.

Вказує і на те, що суд першої інстанції не врахував, що потерпіла раніше проживала з ним і має особисті цілі.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та його захисника, які подану обвинуваченим апеляційну скаргу підтримали, думку потерпілої, яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги та вважала вирок суду законним і обгрунтованим, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом п.п. 2 і 3 ч.1 ст. 409 КПК України невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування вироку при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п.п. 2, 3 і 4 ч.1 ст. 411 КПК України вирок вважається таким, який не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, при наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у вироку не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші та коли висновки суду, викладені у вироку, містять істотні суперечності.

За результатами апеляційного розгляду зазначеного провадження апеляційним судом встановлена невідповідність вироку Іванківського районного суду від 07.12.2016 року щодо ОСОБА_8 фактичним обставинам кримінального провадження, яка проявилась у наступному.

Відповідно до вступної частини вироку ОСОБА_8 судом визнаний таким, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий. Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що ст. 89 КК України визначені строки погашення судимості, після проходження яких особа визнається такою, що не має судимості, що відрізняється за своєю правовою природою від особи, раніше не судимої. Поряд із цим, визнаючи ОСОБА_8 раніше не судимим, суд першої інстанції не взяв до уваги довідку про судимість ОСОБА_8 (т.1 а.с. 84) та довідку про звільнення ОСОБА_8 з місць позбавлення волі від 02.03.2016 року, зі змісту яких може бути зроблений висновок про те, що обвинувачений має декілька не знятих та непогашених судимостей, останнього разу звільнився з місць позбавлення волі 02.03.2016 року. Судом у вироку не наведено будь-яких мотивів, з яких він відкинув зазначені документи, визнавши ОСОБА_8 раніше не судимим.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, при наданні правової кваліфікації діям обвинуваченого суд визнав те, що він вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя потерпілого. Поряд із цим, при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним в частині вчинення відкритого викрадення чужого майна судом не зроблено посилань на будь-які обставини, за наявності яких дії обвинуваченого можливо би було кваліфікувати як повторні, прямо не вказано на цю кваліфікуючу обставину та вказано у вступній частині вироку те, що він раніше не судимий. Мотивів, із яких суд дійшов до висновку про наявність у діях ОСОБА_8 за епізодом вчинення відкритого викрадення чужого майна такої кваліфікуючої ознаки як повторність , судом у вироку не наведено. Колегія суддів вважає, що неприйняття судом зазначених вище доказів та існування істотних суперечностей у мотивувальній частині вироку між сформульованим обвинувачення та кримінально-правовою кваліфікацією дій обвинуваченого в частині злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України вказує на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального правопорушення, яка могла істотно вплинути на застосування судом закону про кримінальну відповідальність, що є підставою для скасування вироку.

В частині обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України суд не навів належних мотивів, із яких він відхилив показання обвинуваченого, за змістом яких останній добровільно відмовився від закінчення злочину і намагався вчинити дії, направлені на усунення наслідків злочину. Ці показання не узгоджуються із показаннями потерпілої щодо причин припинення обвинуваченим вчинення злочину, а суд, прийнявши одні показання і відкинувши інші, не навів у вироку відповідних мотивів, допустивши тим самим невідповідність висновків суду, які він виклав у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, яка могла вплинути на вирішення питання про застосування закону про кримінальну відповідальність у цій частині обвинувачення.

Колегією суддів також встановлено те, що в ході як досудового розслідування, так і в ході судового розгляду та ухвалені вироку були допущені такі порушення вимог КПК України, які перешкоджали суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, тобто були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, поняття яких дане у ч.1 ст. 412 КПК України.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 органом досудового слідства обвинувачувався і судом був засуджений за ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України, тобто він обвинувачувався і був засуджений за вчинення закінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (умисне вбивство).

За змістом ч.1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Аналіз указаної правової норми дає підстави стверджувати те, що для кваліфікації діяння особи як замаху на вчинення злочину (як закінченого, так і не закінченого) є необхідним встановлення та доведення причин, не залежних від волі цієї особи, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця. Саме зазначення у обвинуваченні цих причин породжує право обвинуваченого на захист від обвинувачення у вчиненні замаху на злочин, а їх доведення у суді є необхідним для вирішення питання про доведеність вини обвинуваченого та правильної кваліфікації його дій. Між тим, причин, із яких умисне вбивство потерпілої ОСОБА_10 . ОСОБА_8 не було доведене до кінця і які би не залежали від його волі у обвинувальному акті не наведено. Ця обставина вказує на те, що ОСОБА_8 було висунуте не конкретне обвинувачення, що порушувало його право на захист і перешкоджало суду ухвалити законний і обґрунтований вирок.

Це порушення кримінального процесуального закону у ході судового розгляду усунуте не було, ОСОБА_8 був засуджений за неконкретним обвинуваченням, а причин, із яких умисне вбивство потерпілої ОСОБА_10 . ОСОБА_8 не було доведене до кінця і які би не залежали від його волі, у вироку також наведено не було. Порушення права обвинуваченого на захист на будь-якій стадії чи етапі кримінального провадження, яке на подальших стадіях/етапах кримінального провадження не усунуте, перешкоджає суду ухвалити законний та обґрунтований вирок, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і є підставою для скасування вироку.

За наявності зазначеної вище невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, яка могла вплинути на застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону вирок Іванківського районного суду від 07.12.2016 року щодо ОСОБА_8 не може визнаватись законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому він підлягає скасуванню. У зв`язку із висуненням ОСОБА_8 неконкретного обвинувачення та необхідністю його зміни чи уточнення, що може бути зроблено виключно у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості ухвалити щодо ОСОБА_8 новий вирок. У зв`язку із цим, із застосуванням положень ч.1 ст. 412, ст.ст. 2, 7, 9 КПК України колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд цього кримінального провадження в суді першої інстанції. У ході нового розгляду даного кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, вчинити в межах наданої йому компетенції необхідні дії, направлені на висунення ОСОБА_8 належного і конкретного обвинувачення, дослідити надані сторонами докази, встановленим обставинам дати належну правову оцінку, ухвали у даному кримінальному провадженні законне та обґрунтоване судове рішення.

Підстав для зміни щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу колегія суддів не вбачає, оскільки ризики, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою не перестали існувати та не зменшилася їх ступінь. У зв`язку із цим колегія суддів вважає за необхідне залишити щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, продовживши строк його тримання під вартою на 60 діб.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України. колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Іванківського районного суду Київської області від 07 грудня 2016 року щодо ОСОБА_8 скасувати.
Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 у виді тримання під вартою залишити без змін, продовживши його дію на 60 днів.
Головуючий
Судді