УХВАЛА

17 січня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Люблін, Республіка Польща,
громадянина України, проживаючого за адресою:
АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання, призначивши йому більш м`яке покарання.
Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України призначено покарання у виді одного року позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК України призначено покарання чотири роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_5 частково приєднано до покарання за цим вироком невідбуте покарання за вироком Подільського районного суду міста Києва від 20 березня 2015 року та йому остаточно призначене покарання у виді чотирьох років трьох місяців позбавлення волі.
За доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , судом першої інстанції при призначенні покарання не враховано його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, у зв`язку з чим призначене занадто суворе покарання.
Обвинувачений звертає увагу на те, що суд також не врахував, що злочин він вчинив в період збігу сімейних обставин, оскільки на його утриманні перебувають малолітня дитина та брат студент.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання не враховано ту обставину, що він відшкодував завдану ним шкоду в повному обсязі та потерпілий не має жодних претензій до нього.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 ч. 2 ст. 15 КК України як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб.
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при вирішенні питання про призначення ОСОБА_5 покарання повною мірою дотримався вимог закону.
Зокрема, суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, один з яких відповідно до ст. 12 КК Українивідноситься до категорії тяжких, а також дані про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, роль та ступінь його участі у вчиненні грабежу, кількість епізодів злочинної діяльності, позитивну характеристику.
На підставі цього суд дійшов висновку про можливе виправлення ОСОБА_5 лише в умовах ізоляції від суспільства. З таким висновком погоджується колегія суддів.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинив злочин, один з яких відноситься до категорії тяжких.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 розповів за яких обставин вчинив злочини, визнавши свою вину в повному обсязі.
На думку колегії суддів, ця обставина свідчить про щире каяття обвинуваченого, а тому суд першої інстанції правильно визнав цю обставину, як таку, що пом`якшує покарання. Крім того, іншою обставиною, що пом`якшує покарання судом правильно визначено добровільне відшкодування шкоди, завданої потерпілим.
Обставиною, що обтяжує покарання, суд першої інстанції обґрунтовано визнав рецидив, оскільки він раніше судимий за злочин вчинений не проти власності.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що він вчинив злочини внаслідок збігу тяжких обставин, проте, на думку колегії суддів, ця обставина не є такою, що пом`якшує покарання.
Безпідставними є доводи апелянта щодо неврахування судом при призначенні покарання його щирого каяття, відшкодування ним завданої шкоди потерпілим та перебування на його утриманні малолітньої дитини. Як вбачається з вироку суду, ці обставини були предметом обговорення при його ухваленні.
Колегія суддів звертає увагу також на те, що в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що суд першої інстанції не врахував обставину, що пом`якшує покарання - його активне сприяння розкриттю злочину, проте матеріали кримінального провадження не містять жодних відомостей, що підтверджують цю обставину, а тому такі доводи апелянта, на думку колегії суддів, є не переконливими.
ОСОБА_5 в апеляційній скарзі зазначає, що суд, призначаючи покарання не врахував також те, що на його утриманні перебуває брат студент. Колегія суддів звертає увагу на те, що жодних доказів, які б підтверджували цей факт обвинуваченим та його захисником не було надано ані суду першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду.
Призначивши ОСОБА_5 покарання у виді чотирьох років позбавлення волі, з урахуванням обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, даних про особу обвинуваченого, суд призначив йому строк покарання, в межах мінімального, який передбачений санкцією ст. 186 ч. 2 КК України.
Крім того, призначаючи покарання, суд врахував також те, що обвинувачений ОСОБА_5 в період невідбутого покарання за попереднім вироком суду вчинив новий злочин, що свідчить про його стійке небажання стати на шлях виправлення.
А тому, відповідно до ст. 71 КК України, призначаючи остаточне покарання, суд правильно застосував кримінальний закон та приєднав невідбуте ОСОБА_5 покарання за вироком Подільського районного суду міста Києва від 20 березня 2015 року.
Підстав для застосування ст. 69 КК України колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене, враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
В той же час, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, в разі засудження особи до позбавлення волі, в рамках того самого кримінального провадження їй зараховується строк попереднього ув`язнення, застосованого в межах того самого кримінального провадження з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Відповідно до вироку суду, обвинуваченому ОСОБА_5 в строк призначеного покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 02 лютого 2016 року моменту обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 30 вересня 2016 року дати ухвалення вироку.
Оскільки вирок суду вступає в силу після ухвалення рішення апеляційним судом, після чого особа набуває процесуального статусу засудженого, колегія суддів вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_5 в строк покарання період попереднього ув`язнення з 01 жовтня 2016 року по 17 січня 2017 року включно.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 01 жовтня 2016 року по 17 січня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з

дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3