Справа № 466/7960/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/1034/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 грудня 2016 року м. Львів

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючої-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000334 від 21.03.2013р. за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 27.07.2016р. щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Утішків, Буського району, Львівської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, зокрема, 16.06.2011 року Сихівським районним судом м. Львова за ч.2 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки; 23.09.2015 року Сихівським районним судом м. Львова за ч. 2 ст. 185 КК України на 3 місяці арешту, на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває,обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч.4 ст.190 КК України -
за участю: прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 27.07.2016р. ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 358 КК України на 3 роки позбавлення волі, за ч. 4 ст. 358 КК України на 2 роки обмеження волі, за ч. 4 ст. 190 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.
Відповідно до ч. 4 ст.70, ст. 72 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, згідно вироків Галицького районного суду м. Львова від 27.07.2016 року та вироку Сихівського районного суду м. Львова від 23.09.2015 року, призначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.
На підставі ст.ст. 71, 72 КК України ОСОБА_6 частково приєднано невідбуте покарання за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 16.06.2011 року, та за сукупністю вироків остаточно призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.
Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою постановлено залишити без змін до вступу вироку в законну силу.
Строк відбуття покарання ОСОБА_6 постановлено рахувати з моменту його фактичного затримання з 27 липня 2015 року.
У строк відбуття покарання ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з 27.07.2015р. по 27.07.2016 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до положень ч. 5 ст.72 КК України.
Постановлено стягнути з засудженого ОСОБА_6 на користь держави вартість проведення судово-почеркознавчих експертиз, на загальну суму 1409,07 грн.
Питання про речові докази вирішено відповідно до вимог закону.
За вироком суду, ОСОБА_6 у грудні 2012 року, у невстановлений досудовим розслідуванням день та час, та у невстановленому місці, за попередньою змовою групою осіб, шляхом повідомлення невстановленим особам своїх анкетних відомостей, у співучасті із ними, підробив офіційний документ, який видається установою, яка має право видавати такі документи, і який надає права, а саме, свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 від 20.03.2000 року на ім`я ОСОБА_6 № Г-00091, видане на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 301 від 17.03.2000 р., свідомо розуміючи, що такі приміщення йому ніколи не належали та не належать, з метою його подальшого використання.
Таким чином, ОСОБА_6 вчинив підроблення офіційного документа, який видається установою, яка має право видавати такі документи, і який надає права, з метою його використання підроблювачем, за попередньою змовою групою осіб, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 358 КК України.
Окрім цього, 31.01.2013 року ОСОБА_6 , перебуваючи неподалік Львівського обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», що у м. Львові, по вул. Липинського, 54, отримав від невстановленої особи завідомо підроблені документи про право власності на нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: технічний паспорт та свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 від 20.03.2000 року на ім`я ОСОБА_6 № Г-00091 з метою подальшої незаконної реєстрації права власності на нежитлові приміщення за собою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Цього ж дня, обвинувачений ОСОБА_6 близько 11:30 год. звернувся до головного спеціаліста Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_9 , яка знаходилась на своєму робочому місці, що у м. Львові, по вул. Липинського, 54, і якій надав заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, копію паспорта та ідентифікаційного коду громадянина ОСОБА_6 , та вищезгадані підроблені технічний паспорт та свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, на підставі яких ОСОБА_9 шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на згадані нежитлові приміщення за ОСОБА_6 .
Таким чином, ОСОБА_6 вчинив використання завідомо підроблених документів, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.358 КК України.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 , будучи раніше судимим за вчинення злочинів проти власності, повторно, за попередньою змовою із невстановленими особами, діючи як співвиконавець, з корисливих мотивів, з метою фіктивного продажу приміщень, що за адресою: АДРЕСА_2 , які йому насправді ніколи не належали та згідно відомостей ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та ЛКП «Старий Львів» не є виділеними та не перебувають у приватній власності, 05.02.2013 року та 06.02.2013 року шляхом обману, через повідомлення неправдивих відомостей зацікавленим особам з приводу набуття ним права власності на нежитлові приміщення, що за адресою: АДРЕСА_2 , представляючись братом жінки на ім`я « ОСОБА_10 », яка ніби то є первинним власником цих приміщень, на якого вони лише у встановленому законом порядку оформленні, в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_11 , що у АДРЕСА_3 , уклав як продавець, договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 з ціною продажу у 800 000 гривень із покупцями ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , тим самим у співучасті із невстановленими особами, заволодівши їхніми коштами у загальній сумі 800 000 гривень, що є особливо великим розміром.
Таким чином, ОСОБА_6 вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 190 КК України.
Не погоджуючись із даним вироком апеляційні скарги подалиобвинувачений ОСОБА_6 та в його інтересах захисник ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити виправдувальний вирок у зв`язку із встановленням підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 248 КПК України, а саме за відсутності у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування покликається на неповноту судового розгляду, оскільки судом було відхилено клопотання учасників судового провадження про дослідження доказів, з`ясування яких має істотне значення для правильного вирішення справи. Окрім цього, висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджуються дослідженими доказами, неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано закон який підлягав застосуванню та неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту. Зазначає, що судом першої інстанції не дотримано вимог п. 2 ч. 2 ст. 374 КПК України. Вказує, що судом відмовлено у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, які вказували на суперечливі покази свідка ОСОБА_14 , зокрема вироку Шевченківського районного суду м. Львова від 30.03.2015р. та копію вказівок прокурора у справі про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, а в судовому засіданні 27.07.2016р. повторне клопотання сторони захисту було повернуто, без вирішення такого в установленому законом порядку. Звертає увагу, що суд першої інстанції надав оцінку доказам навіть не дослідивши їх, чим позбавив захист прав, передбачених ст. 22 КПК України. Зазначає про грубе порушення судом вимог ст. 370, ч. 3 ст. 374 КПК України.

Покликається на те, що в судовому засіданні 01.03.2016р., під час допиту свідка ОСОБА_14 , суд наводив свідка на точні покази у відповідності до обвинувального акту. Окрім цього, у вироку суду зазначено, що ОСОБА_6 дав показання про те, що він рахував гроші у нотаріуса при розрахунку. Разом з тим, звукозаписом судового засідання ця обставина спростовується. Викладені у вироку показання свідка ОСОБА_11 також не відповідають показанням, які останній давав у судовому засіданні та не узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_12 . Ще одна невідповідність стосується особи обвинуваченого, щодо якого у вироку зазначено про відсутність у ОСОБА_6 постійного місця праці, проте до матеріалів справи було додано документи, якими підтверджується те, що обвинувачений з 01.03.2015р. і до моменту затримання працював у ТзОВ «ЗахідАлекс Груп». Вважає, що обман зі сторони обвинуваченого не доведений, оскільки ОСОБА_6 дійсно був переконаний, що відповідно до свідоцтва є власником приміщення.

Зазначає, що за відсутності таких обов`язкових обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні як подія кримінального правопорушення ( час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України. На неповноту досудового розслідування у даній справі вказує і вказівки прокурора від 25.07.2013р. Не доведено факт того, що свідоцтво про право власності на квартиру (будинок) було підроблено, доказів цього не надано.

Покликається на відсутність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Докази того, що кошти отримав ОСОБА_6 відсутні, а ті що є або недопустимі, або ж ґрунтуються на припущеннях. Потерпіла ОСОБА_12 , з приводу отримання коштів саме ОСОБА_6 , давала неоднозначні показання. Окрім цього, як на доказ вини обвинуваченого суд першої інстанції покликався на показання потерпілої ОСОБА_15 , яка в судовому засіданні зазначила, що під час продажу приміщення присутня не була, ОСОБА_6 жодного разу не бачила.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить переглянути вирок суду в частині засудження його за ч. 4 ст. 190 КК України, заперечуючи свою вину у вчиненні даного злочину. Не оспорюючи свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, просить застосувати до нього положення ст. 69 КК України.

Звертає увагу, що по факту вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, суд першої інстанції не взяв до уваги його показання та показання потерпілої ОСОБА_12 .

Вказує, що суд не врахував пом`якшуючі покарання обставини, а саме наявність на утриманні неповнолітньої дитини, активне сприяння у розкритті злочинів, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.

До початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 подала клопотання про дослідження доказів, які не досліджувались судом першої інстанції, а саме: копію вироку Шевченківського районного суду м. Львова від 30.03.2015р. та копію вказівок прокурора у кримінальному провадженні № 0000334 за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 подав заяву, у якій зазначив, що з метою усунення розбіжностей між його апеляційною скаргою та апеляційною скаргою, поданою його захисником, він відмовляється від своєї апеляційної скарги.

Дана відмова не суперечить вимогам ст. 403 КПК України, а тому прийнята апеляційним судом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , думку прокурора про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку та безпідставність поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку дотримані.

Вирок суду ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. У вироку суду наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 358, ч.4 ст. 358, ч.4 ст. 190 КК України, за наведених у вироку обставинах, ґрунтується на належних та допустимих доказах, здобутих у встановленому законом порядку, досліджених у судовому засіданні, належно оцінених судом, і є правильним.

Вина обвинуваченого ОСОБА_6 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях підтверджується, зокрема:

-показаннями свідка ОСОБА_9 , яка у засіданні суду першої інстанції повідомила, що вона працювала на посаді головного спеціаліста Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції і 31.01.2013р. до неї звернувся ОСОБА_6 , який подав оригінал і копію свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , технічного паспорту на вказане приміщення, копію паспорта громадянина України та ідентифікаційного коду, заява про внесення відомостей у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно заповнену та підписану ОСОБА_6 . На підставі вказаного пакету документів нею у Державному реєстрі зареєстровано право власності на вказана нежитлове приміщення за ОСОБА_6 . У подальшому, вона виявила, що приміщення по АДРЕСА_2 не існує, та повідомила про це своє керівництво. Згідно відповіді з БТІ приміщення за вказаною адресою перебуває у комунальній власності, яка в БТІ не була зареєстрована. На її запит, із Шевченківської районної державної адміністрації повідомили, що розпорядження, зазначене у свідоцтві на право власності на вказане приміщення, яке пред`являв ОСОБА_6 не стосується вказаного приміщення на АДРЕСА_4 . Коли їй був наданий пакет документів ОСОБА_6 для оформлення права власності на вказане приміщення, ознак підроблення документів не було;
- показаннями потерпілої ОСОБА_12 , яка у засіданні суду першої інстанції пояснила, що у лютому 2013р. з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення у АДРЕСА_2 , прибула до нотаріуса разом із майбутнім співвласником ОСОБА_16 та особою, яка здійснювала пошук вказаного приміщення ОСОБА_14 . У службовому кабінеті нотаріуса на них очікував обвинувачений ОСОБА_6 та ще один невідомий мужчина. У подальшому, ОСОБА_6 повідомив, що саме він є власником вказаного приміщення. При укладенні договору купівлі-продажу, зі сторони покупців його підписали потерпіла ОСОБА_12 та ОСОБА_17 , обвинувачений ОСОБА_6 підписав вказаний договір, як продавець. Однією з істотних умов згаданого договору була його ціна у сумі 100 тисяч доларів США, на виконання якої потерпіла ОСОБА_12 та ОСОБА_17 заплатили кошти у сумі 50 000 тисяч доларів США кожен. Підписавши договір, гроші у сумі 50 тисяч доларів США потерпіла ОСОБА_12 поставила на стіл, хто саме забрав їх зі столу не пригадує, або ОСОБА_6 або інший невідомий мужчина. Перебуваючи у нотаріальній конторі ОСОБА_6 запевнив її та ОСОБА_18 , що нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 належить його сестрі, проте документально оформлено на нього та жодних проблем із вказаним приміщенням немає. Під час укладення вказаного договору купівлі-продажу, ОСОБА_12 була впевнена, що приміщення належить ОСОБА_6 та що жодних проблем з документами на приміщення немає;
-показаннями потерпілої ОСОБА_15 , яка у засіданні суду першої інстанції пояснила, що у кінці 2013р. з метою здійснення підприємницької діяльності мала намір придбати нежитлове приміщення, яке знаходиться на АДРЕСА_5 . Вартість вказаного приміщення становила 100 тисяч доларів США. У зв`язку із цим вона надала у розпорядження своєму синові ОСОБА_17 зазначену суму та на підставі довіреності уповноважила останнього діяти від її імені. Купівля приміщення відбувалась спільно із потерпілою ОСОБА_12 . Особистої участі в укладенні договору купівлі-продажу потерпіла ОСОБА_15 не брала. Приблизно, через два місяці, зі слів сина ОСОБА_18 , потерпіла дізналась, що продаж був здійснений незаконно, а саме особами, які не володіли правом власності на вказане приміщення;
-показаннями свідка ОСОБА_11 , який у засіданні суду першої інстанції пояснив, що є приватним нотаріусом, здійснював свою діяльність у 2012-2013 роках у АДРЕСА_3 . До нього у лютому 2013р. зателефонував його знайомий ОСОБА_19 та повідомив, що його друзі бажають купити приміщення, після чого невідомий чоловік приніс йому копії документів на приміщення, які після перевірки по реєстрах жодних підозр у нього не викликали. В лютому 2013р. до нього в офіс приїхали покупці, а саме: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , який представляв інтереси потерпілої ОСОБА_15 по довіреності та продавець ОСОБА_20 ще з одною невідомою особою чоловічої статті. ОСОБА_20 підтвердив, що приміщення належить йому, та перечитавши договір купівлі-продажу кожна із сторін його підписала. Після цього ОСОБА_13 та ОСОБА_12 витягнули грошові кошти у валюті долари США, яку суму йому невідомо та передали їх ОСОБА_21 , що відбувалось далі він не бачив оскільки вийшов з кімнати;
-показаннями свідка ОСОБА_14 , який у засіданні суду першої інстанції пояснив, що у січні 2013р. маклером ОСОБА_22 йому було запропоновано придбати нежитлове приміщення, яке знаходиться на АДРЕСА_2 . Маклер повідомив, що зазначене приміщення перебуває у власності жінки на ім`я ОСОБА_23 , та надав останній номер телефону ОСОБА_14 . У подальшому, свідок ОСОБА_14 , попередньо домовившись у телефонному режимі, прибув на зустріч із зазначеною жінкою на вулицю Суботівську у м. Львові. При зустрічі ОСОБА_23 стверджувала, що вказане приміщення належить їй, у подальшому повідомила, що таке перебуває у власності її брата ОСОБА_24 . Свідок ОСОБА_14 мав намір придбати вказане приміщення спільно із партнерами ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , а саме, після купівлі такого останніми, вступити у ведення підприємницької діяльності часиною коштів. Обговорюючи умови купівлі приміщення, ОСОБА_14 попросив ОСОБА_23 пред`явити документи на вказане приміщення. Остання повідомила, що наступного дня її брат привезе документи до нотаріуса визначеного ОСОБА_14 . У подальшому, ОСОБА_14 разом з товаришем, який помер та ОСОБА_25 батьком потерпілої ОСОБА_12 провели зовнішній та внутрішній огляд зазначеного приміщення. Вероніка при огляді приміщення була відсутньою, пояснивши неможливість прибуття сімейними обставинами. У зазначеному приміщенні перебувала прибиральниця, яка уможливила доступ до такого. У подальшому, після проведення огляду, ОСОБА_14 зателефонував ОСОБА_23 та підтвердив намір придбання приміщення. Через два тижні ОСОБА_14 зателефонував нотаріус ОСОБА_11 і повідомив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_26 надали йому для перевірки документи на приміщення, яке знаходиться на вулиці Пильникарській у м. Львові. Здійснивши перевірку документів нотаріус ОСОБА_11 підтвердив, що такі відповідають чинному законодавству. Укладення договору купівлі-продажу відбувалось у приміщенні кабінету нотаріуса ОСОБА_11 на вулиці Замарстинівській у м. Львові. Сторону продавця, як власник представляв обвинувачений ОСОБА_6 у супроводі ОСОБА_26 . ОСОБА_6 запевнив, що приміщення на праві власності належить саме йому. Сторона покупців була представлена в особах потерпілої ОСОБА_12 та ОСОБА_18 , які після підписання договору у рівних частках надали ОСОБА_6 та ОСОБА_26 суму у розмірі 50 тисяч доларів США кожен. Кошти з поверхні стола спільно забрали ОСОБА_6 і ОСОБА_26 , перерахунок здійснювали також спільно. Після виявлення факту незаконного продажу приміщення свідок ОСОБА_14 зустрічався з обвинуваченим ОСОБА_6 з метою з`ясування обставин здійснення такого. ОСОБА_6 повідомив, що йому за вказані послуги заплатили 300 доларів США.
Наведеним вище показанням суд першої інстанції дав належну оцінку та вірно взяв до уваги, оскільки такі є послідовні, узгоджуються між собою, а також із іншими належними та допустимими доказами, а саме:
- даними, що містяться у відповіді з ЛКП «Старий Львів» від 22.03.2013р., згідно якої квартира АДРЕСА_6 відсутня. Згідно поверхового плану будинку така колись існувала, але у даний час вона використовується як лабораторія від 1-ї Міської клінічної лікарні;
- даними, що містяться у відповіді з Шевченківської районної адміністрації від 29.03.2013р., згідно якої встановлено, що за № 301 у Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради зареєстровані розпорядження «Про надання допомоги на поховання» від 23.03.2000р. Від 17.03.2000 р. за № 271 зареєстровано розпорядження голови районної адміністрації «Про оформлення права власності на квартиру», однак квартира АДРЕСА_6 та прізвища ОСОБА_6 у документі не вказано;
- даними, що містяться у відповіді з відділу приватизації державного житлового фонду Шевченківського району м. Львова, згідно якої встановлено, що свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 20.03.2000 р. на нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 на прізвище ОСОБА_6 не видавалося;
- даними, що містяться у вилученій у відділі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції реєстраційної справі на квартиру АДРЕСА_6 , зокрема карткою прийому заяв № НОМЕР_2 у якій вказано, що заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подана ОСОБА_6 разом з свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 20.03.2000р., технічний паспорт №139 від 23.04.2000; заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за підписом ОСОБА_27 ; карткою прийому заяви №187735, у якій є запис ОСОБА_6 про особисте отримання оригіналів документів;
- даними, що містяться у висновку почеркознавчої експертизи №6/398 від 05.09.2013р., згідно якого підпис у заяві №102619 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень виконаний ОСОБА_6 ;
- даними, що містяться у вилучених у КП «БТІ та ЕО» документах на квартиру у АДРЕСА_2 . Так, згідно інформації ОКП «БТІ та ЕО» реєстраційна справа на квартиру АДРЕСА_6 не виготовлялась; згідно витягу реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.05.2010 будинок по АДРЕСА_4 належить територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Шевченківського райвиконкому м. Львова № 192 від 14.04.1987р.; згідно ухвали Львівської міської ради № 3426 від 25.03.2010р. КП Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені князя Лева для здійснення медичної практики надано в оренду терміном до 31.01.2015р. нежитлові приміщення на АДРЕСА_4 (підвал площею 30,8 м. кв. та 1-го поверху площею 105,7 м. кв.; договором оренди № Г-7555 нерухомого майна, згідно якого управління комунальне власності департаменту економічної політики Львівської міської ради надало Львівській 1-шій міській клінічній лікарні імені князя Лева в оренду нежитлові приміщення загальною площею 136,5 м. кв. першого поверху та підвалу по АДРЕСА_4 терміном до 31.01.2015 року;
- даними, що містяться у вилучених правовстановлюючих документах на квартиру, розташовану по АДРЕСА_2 та інших документах, поданих приватному нотаріусу ОСОБА_11 при укладенні договору купівлі-продажу від 06.02.2013р. Згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 06.02.2013р. ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_13 від імені ОСОБА_15 та ОСОБА_12 купили нежитлове приміщення та підвал по АДРЕСА_2 за 800 000 гривень. Згідно оригіналу свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення № НОМЕР_1 від 20.03.2000р. нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 належать на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі розпорядження Шевченківської адміністрації №301 від 17.03.2000р. Згідно нотаріально завіреною заяви ОСОБА_6 від 05.02.2013р., останній стверджує, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 належить йому особисто;
- даними, що містяться у висновку почеркознавчої експертизи № 6/338 від 12.08.2015р., згідно якого рукописні записи та підпис від імені ОСОБА_6 в графі «Продавець» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 06.02.2013 по АДРЕСА_2 - виконані ОСОБА_6 .
На переконання колегії суддів, наведеними вище доказами, які суд першої інстанції вірно взяв до уваги та поклав в основу обвинувального вироку, вина обвинуваченого ОСОБА_6 , в інкримінованих йому злочинах повністю доведена, а заперечення своєї вини обвинуваченим, який розуміючи, що нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 ніколи йому не належали, використав завідомо підроблені документи на вказані приміщення та при укладанні договору купівлі-продажу цих приміщень запевнив покупців про належність таких саме йому, є способом захисту та спрямоване на уникнення від кримінальної відповідальності за скоєне.
Щодо неповноти судового розгляду даного кримінального провадження, невідповідності висновків суду першої інстанції, наведених у вироку, фактичним обставинам справи, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, на які покликається захисник в апеляційній скарзі, то такі доводи не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду та спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Обране судом обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, судом першої інстанції не допущено.

За наведених обставин, колегія суддів визнає подану апеляційну скаргу безпідставною, та вважає оскаржуваний вирок суду щодо ОСОБА_6 законним та обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачає.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України обвинуваченому ОСОБА_6 слід зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, починаючи з 27.07.2016р. по 26.12.2016р.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:
апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 27.07.2016р. щодо ОСОБА_6 без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України обвинуваченому ОСОБА_6 зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, починаючи з 27.07.2016р. по 26.12.2016р.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подано касаційну скаргу протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, у той самий строк з моменту вручення копії ухвали.

Судді
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4