ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:[1]
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 25 травня 2017 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 30 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 червня 2016 року у кримінальному провадженні щодо
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина
України, судимого вироком Миколаївського
районного суду Львівської області від 12 грудня
2014 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до
покарання у виді обмеження волі на строк два роки,
звільненого на підставі ст. 75 КК України від
відбування покарання з випробуванням, з іспитовим
строком тривалістю один рік,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
встановив:
У касаційній скарзі засуджений виклав вимогу про скасування судових рішень щодо нього із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Вимогу мотивовано порушенням права на захист, оскільки захисник не здійснював його належного захисту та був навязаний йому судом. Вказав на істотні порушення вимог процесуального закону при розгляді провадження в порядку статті 349 КПК України, зміст положень якої йому роз`яснено судом не було, при цьому потерпіла під час судового розгляду повідомила, що їй не належать ті предмети, викрадення яких інкриміновано йому, що є запереченням обставин провадження учасником судового розгляду. Зазначив й про невідповідність вироку суду вимогам КПК України, так як вирок не містить викладу його показань, наданих в судовому засіданні, а лише посилання на те, що такі показання відповідають фабулі обвинувального акту. Наголошує на неправильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, так як проходив курс лікування від наркоманії, тому суд безпідставно не застосував до нього положення ч. 4 ст. 309 КК України із звільненням від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України, вважає неправильною кваліфікацією своїх дій і за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки не мав реальної можливості розпорядитись викраденим майном. Зазначив й про недотримання апеляційним судом вимог ст. 419 КПК України, який доводи його апеляційної скарги не спростував, а вирок суду при наявності таких допущених порушень процесуального закону залишив без зміни.
Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 30 березня 2016 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки; за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком приєднано невідбуту частину покарання за вироком суду від 12 грудня 2014 року та остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки два місяці.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів за таких обставин.

ОСОБА_5 , у невстановлений органом досудового розслідування час, знаходячись на території недіючого басейну по пр. Шевченка, 13, у м. Новий Розділ Львівської області, знайшов поліетиленовий пакет, наповнений сухою, частково подрібненою, речовиною рослинного походження, зеленого кольору, із специфічним запахом, який приніс до місця свого проживання у квартиру АДРЕСА_1 , де незаконно зберігав для власного вживання, достовірно знаючи, що це є наркотичний засіб.

01 листопада 2015 року на підставі ухвали слідчого судді Миколаївського районного суду Львівської області проведено обшук житла ОСОБА_5 за вказаною адресою, де виявлено та вилучено поліетиленовий пакет із вмістом сухої, частково подрібненої, речовини рослинного походження, зеленого кольору, із специфічним запахом. Вказана речовина згідно висновку хімічної експертизи № 3/1442 від 05 лютого 2016 року містить тетрагідроканабінол і є канабісом (марихуаною), що віднесений до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено. Маса канабісу (марихуани) в перерахунку на висушену речовину становило 33,19 г.

Таким чином, ОСОБА_5 своїми умисними діями вчинив незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів, без мети збуту, що є кримінальним правопорушенням, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 309 КК України.

Він же, 05 січня 2016 року, приблизно о 22-ій годині, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, підійшов до першого підїзду будинку АДРЕСА_2 , спустився сходами вниз до підвальних приміщень, де за допомогою металевої трубки зірвав навісний замок з вхідних дверей, проникнувши всередину, звідки вчинив таємне викрадення чужого майна, що належить ОСОБА_7 , спричинивши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 1119,65 грн.

Таким чином, ОСОБА_5 своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням у приміщення, вчинене повторно, що є кримінальним правопорушенням, відповідальність за яке передбачено ч. 3 ст. 185 КК України.

Крім того, 05 січня 2016 року, приблизно о 22-ій год. 30 хв., ОСОБА_5 , знаходячись там само, за вказаною адресою, у підвальному приміщенні, де за допомогою металевої труби вирвав дві дерев`яні дошки, які кріпилися з одного боку до стіни та з іншого боку до дверей одного із підвальних приміщень, таким чином закриваючи доступ до вказаного приміщення, проник всередину, звідки вчинив таємне викрадення чужого майна, що належить ОСОБА_8 , спричинивши останній матеріальну шкоду на загальну суму 445 грн.

Таким чином, ОСОБА_5 своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням у приміщення, вчинене повторно, що є кримінальним правопорушенням, відповідальність за яке передбачено ч. 3 ст. 185 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07 червня 2016 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок суду від 30 березня 2016 року щодо нього без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого, перевіривши матеріали провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 185 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження, визнані судом доведеними, ґрунтуються на сукупності об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Суд касаційної інстанції, з огляду на вимоги ст. 433 КПК України, не перевіряє судові рішення щодо неповноти й однобічності досудового розслідування та судового слідства, а також невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а виходить з обставин, встановлених судом.
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження кваліфікація дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 185 КК України є правильною.

Доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.

Так, суд касаційної інстанції не вбачає підстав до ствердження про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через незастосування до ОСОБА_5 положень ч. 4 ст. 309 КК України із звільненням останнього від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України у зв`язку із відсутністю в матеріалах кримінального провадження даних про те, що ОСОБА_5 , як особа, яка не перебуває на обліку у лікаря-нарколога, розпочав курс лікування саме від наркоманії.

Безпідставні й твердження касаційної скарги засудженого про неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність за ч. 3 ст. 185 КК України через те, що він не мав реальної можливості розпорядитись викраденим майном, що перевірені судом повною мірою, спростовані належним чином, не суперечать матеріалам провадження, зокрема й підтверджені показаннями засудженого під час судового розгляду, який на відповідь головуючого уточнив, що викрадені речі сховав, перемістивши їх за межі підвалу (відповідно до аудіозапису судового засідання, зафіксованому на технічному носії, у матеріалах провадження).

Не має підстав до погодження й з твердженнями касаційної скарги засудженого щодо недотримання положень ст. 349 КПК України при розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції.

За матеріалами кримінального провадження встановлено (аудіозапис судового засідання), що ОСОБА_5 вину визнавав повністю, зокрема про її повне визнання наголошував й під час підготовчого судового засідання. Порядок проведення судового засідання відповідно до ст. 349 КПК України та наслідки для учасників судового розгляду при застосуванні цих положень судом розяснені повно, будь-яких заперечень ні ОСОБА_5 , ні його захисником не висловлено.
Суперечать матеріалам провадження (за аудіозаписом судового засідання), посилання у скарзі засудженого, що потерпілою оскаржувались обставини провадження, що зумовлювало суд перейти до повного дослідження всіх доказів і їх перевірки, не обмежившись допитом обвинуваченого, оскільки потерпілою будь-які обставини кримінального провадження не заперечувались, зокрема й факт викрадення її речей, лише було наголошено, що матеріальна шкода їй не відшкодована.

Не вбачає суд й порушень прав на захист, зокрема його доводи, що адвокат, як стверджує останній був йому «навязаний» судом, нічим не підтверджені, оскільки адвокат був не за призначенням, а надавав послуги захисту на підставі укладеної угоди із ОСОБА_5 , якого він обрав на свій розсуд. За матеріалами кримінального провадження встановлено (аудіозапис судового засідання), що й сам захист не мав ознак формальності.
Апеляційний розгляд проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Апеляційним судом доводи апеляційної скарги засудженого, аналогічні доводам, наведеним у його касаційній скарзі, перевірені всебічно та спростовані з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.

З огляду на те, що інші порушення вимог кримінального процесуального закону, на які засуджений посилається, не є істотними, закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, підстав для задоволення касаційної скарги суд не вбачає.

Керуючись статтями 376, 434, 436, 438 КПК України, суд

постановив:

Вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 30 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 червня 2016 року у кримінальному провадженні засудженого ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження за касаційною скаргою № 5-4923км16 Категорія: ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 185 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_9
Доповідач в суді апеляційної інстанції: ОСОБА_10
Доповідач в касаційній інстанції: ОСОБА_1