АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/760/17 Справа № 200/9720/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

третьої особи ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу третьої особи щодо майна якого вирішується питання про арешт ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2017 року про накладення арешту на майно,

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 та накладено арешт на автомобіль "SKODA OKTAVIA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 15.03.2017 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування прийнятого рішення слідчий суддя зазначив, що автомобіль "SKODA OKTAVIA» реєстраційний номер НОМЕР_1 може мати доказове значення по справі та є речовим доказом, а отже з метою збереження речового доказу вважає за необхідне накласти арешт на вказане у клопотанні слідчого майно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна. Також апелянт просить поновити йому строк на апеляційне оскарження даної ухвали суду.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, посилається на те, що в судове засідання він не викликався і про наявність оскаржуваної ухвали йому стало відомо лише 23.06.207 року від слідчого, який надав йому копію ухвали. Вважає, що під час прийняття ухвали слідчий суддя мав перевірити чи визнаний у встановленому законом порядку автомобіль речовим доказом у кримінальному провадженні, чи вилучено його у встановлений законом спосіб і в такому разі чи є сфотографованим та докладно описаним вилучений автомобіль.

Зазначає про відсутність необхідності вилучати у нього автомобіль, розміщувати його на платній автостоянці і арештовувати його з 12.06.2017 року, оскільки факт наїзду саме цим автомобілем на пішохода є встановленим беззаперечно і ніким не оспорюється. Станом на 26.06.2017 р. за 14 діб за зберігання автомобіля нараховано 1880 грн., що є непідйомною сумою для нього, як для пенсіонера, а також вказує на те, що вилучення у нього транспортного засобу як у особи пенсійного віку із захворюванням нижніх кінцівок не дає йому можливості вирішення усіх важливих питань для повноцінного життя.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу і, з підстав зазначених в скарзі, просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти скасування ухвали та вважав її законною та обґрунтованою, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Вирішуючи питання про дотримання третьою особою строку апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з того, що клопотання слідчого розглядалось без виклику власника майна, а в матеріалах провадження відсутні відомості про направлення йому такої ухвали та дати її отримання, у зв`язку з чим апеляційний суд не може прийти до висновку, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, вважає її прийнятною та не входить в обговорення підстав для його поновлення.

Так, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Згідно ч. 3 ст. 170, пунктів 1, 2, 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті (ст. 170), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Вказані вимоги кримінального процесуального закону слідчим суддею дотримано належним чином.

З наданих матеріалів випливає, що майно на яке було накладено арешт, а саме автомобіль "SKODA OKTAVIA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про право власності належить ОСОБА_7 .

В результаті експлуатації вказаного автомобіля відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої громадянка ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження. Із матеріалів провадження вбачається, що вказаний автомобіль зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, є речовим доказом у кримінальному провадженні, тобто відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу.
Враховуючи, що транспортні засоби є важливими доказами по даній категорії справ, а також, що в даному провадженні необхідно провести ряд судових експертиз, тому для забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду і запобігання ризиками, зазначеним в ст. 170 КПК України, колегія суддів вважає обґрунтованим та доцільним накладення арешту на вказаний автомобіль.
З огляду на невеликий проміжок часу проведення досудового розслідування, на даному етапі розслідування в матеріалах провадження відсутні належні докази, які давали б беззаперечні підстави суду прийти до висновку про відсутність складу злочину, що тягло б скасування арешту. Збирання таких доказів є одним із завдань досудового розслідування, сприяти якому мають заходи забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України у разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.
Встановлено, що обраний слідчим суддею спосіб виконання арешту відповідає вимогам ч. ч. 2, 4 ст. 173 КПК України щодо розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційним судом в ході перевірки законності та обґрунтованості ухвали слідчого судді встановлено, що у разі перебування вказаного автомобіля у його власника або законного володільця, об`єктивно існує ризик його перетворення, що може суттєво ускладнити досудове розслідування та може призвести до його недієвості, тому на підставі п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, а також з метою запобігання можливості приховування, зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, передачі або відчуження вказаного автомобіля, на даному етапі досудового розслідування накладення арешту є доцільним та виправданим.

При цьому, якщо в подальшому відпаде потреба в застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження або в обмеженні права користування чи відчуження вказаним майном, а так само і порушення органом досудового розслідування принципу розумних строків, третя особа або її представник може звернутись до слідчого судді в порядку ст. 174 КПК України з клопотанням про скасування арешту майна.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржувана ухвала слідчого судді є обґрунтованою, підстав для її скасування не встановлено, а відповідні доводи захисника задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 170-173, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2017 року про накладення арешту на майно, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3