Справа № 1-4/2003
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2017 року Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

засудженої ОСОБА_4

адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в залі судових задінь в місті Кременчуці справу за клопотанням ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання в зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до суду з клопотанням про звільнення від відбування покарання в зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_4 посилається, що вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2003 року, який було змінено ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області від 12 березня 2014 року та ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 11 листопада 2004 року, вона була засуджена за ч.5 ст.191 КК України 2001 року з застосуванням ст.44 КК України 1960 року до 3 років і 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу - підписку про невиїзд, їй змінено не було, і вона з постійного місця проживання не виїжджала, прізвища не змінювала, реалізовувала свої політичні і соціальні права,такі, як обирати та бути обраною до органів влади, на працю, пенсійне забезпечення, медичну допомогу за місцем свого проживання в місті Кременчуці. Так, з 28.09. 2004 року по 21.06.2005 року вона отримувала допомогу по безробіттю в Кременчуцькому міському центрі зайнятості, з 26.05.2005 року по 01.12.2005 року працювала фінансовим директором в ТОВ «Л.К. Лізинг-Гарант», з 20.02.2006 року по 31.03. 2006 року виконувала обов`язки члена дільничної комісії, з 01.07.2006 року по 30.12.2012 року працювала в ТОВ «Кременчуцький центр нерухомості», з 15.02.2011 року отримує пенсію за віком, з 2005 року відповідно до виконавчого листа відшкодовує матеріальні збитки згідно до вироку суду, злочинів не вчиняла та не засуджувалась, характеризується позитивно.

Вважає, що, оскільки відсутні докази її ухилення від відбування призначеного судом покарання, і відповідно до ч.1 ст.80 КК України закінчилися строки давності виконання обвинувального вироку відносно неї, то просила звільнити її від відбування призначеного судом покарання.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її захисник адвокат ОСОБА_5 клопотання підтримали та просили його задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи думку учасників судового провадження, суд приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Відповідно до положень ст.404 КПК України 1960 року вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніш як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. Суд разом із своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає копію вироку тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.

У відповідності до вимог ст.152 КВК України однією з підстав звільнення від відбування покарання є закінчення строків давності виконання обвинувального вироку.

Давність виконання обвинувального вироку це перебіг визначеного законом часу з моменту набрання обвинувальним вироком законної сили і приведенням його до виконання, протягом якого покарання не було застосовано до засудженого і вирок залишився не виконаним.

Підставою виконання покарання вважається набрання обвинувальним вироком суду законної сили. Початком виконання вважається день набрання обвинувальним вироком чинності, а кінцевим день закінчення його виконання. Тривалість часу давності обвинувального вироку залежить від виду призначеного судом покарання та від ступеня тяжкості вчиненого злочину і тривалості строку засудження до такого виду покарання, як позбавлення волі.

У свої й Постанові від 24.12.2015 року № 5-324кс15 Верховний Суд України вказує, що правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

Стаття 80 КК України 2001 року передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

За умовами п.4 ч.1 ст.80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у строк десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину ( ч.3,4 ст.80 КК України)

Вказані положення свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджає процедурі його виконання.

Під ухиленням від слідства та суду, як вказано в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2015 року, слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин: недотримання умов запобіжного заходу, заміна документів, що посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування у тайнику, імітація своєї смерті, тощо.

Так, вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2003 року, зміненим ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області від 12 березня 2004 року та ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 11 листопада 2004 року ОСОБА_4 була засуджена за ч.5 ст.191 КК України 1961 року з застосуванням ст.44 КК України 1960 року на 3 роки і 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Вирок набрав чинності 12 березня 2004 року та був направлений на виконання до Автозаводського РВ УМВС України в Полтавській області. Однак ОСОБА_4 ухилилася від його виконання, перебувала в розшуку, в зв`язку з чим вирок залишився невиконаним.

Отже, обчислення строку давності виконання вироку, а саме 10 років починається з березня 2004 року і закінчується у березні 2014 року.

Обставин, які б свідчили про ухилення засудженої від відбування покарання в судовому засіданні не встановлено.

Так, з 28.09. 2004 року по 21.06.2005 року ОСОБА_4 отримувала допомогу по безробіттю в Кременчуцькому міському центрі зайнятості, з 26.05.2005 року по 01.12.2005 року працювала фінансовим директором в ТОВ «Л.К. Лізинг-Гарант», з 20.02.2006 року по 31.03. 2006 року виконувала обов`язки члена дільничної комісії, з 01.07.2006 року по 30.12.2012 року працювала в ТОВ «Кременчуцький центр нерухомості», з 15.02.2011 року отримує пенсію за віком, з 2005 року відповідно до виконавчого листа відшкодовує матеріальні збитки згідно до вироку суду, злочинів не вчиняла та не засуджувалась, характеризується позитивно.

Таким чином на момент розгляду даної справи сплив термін виконання (за закінченням строків давності виконання вироків) вироку Кременчуцького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2003 року.

За час з моменту проголошення вироку 03 грудня 2003 року ОСОБА_4 не вчинила нового злочину, що свідчить про виправлення засудженої, втрату нею суспільної небезпечності, і застосування покарання не матиме належного карального і попереджувально-виховного впливу.

Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється закінчення встановлення в законі строків з дня вступу обвинувального вироку в законну силу, в зв`язку з чим засуджений звільняється від виконання призначеного судом покарання.

З огляду на викладене суд приходить до переконання про можливість та доцільність звільнення засудженої ОСОБА_4 від відбування покарання в зв`язку зі сплавом строку давності виконання обвинувального вироку.

Керуючись ст.ст.537-539 КПК України, на підставі ст.80 КК України, суд

УХВАЛИВ:

Звільнити засуджену ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с.Скориківка Золотоніського району Черкаської області, проживає і зареєстрована в АДРЕСА_1 від відбування покарання, призначеного вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2003 року за ч.5 ст.191 КК України 2001 року із застосування ст.44 КК України 1960 року на 3 (три) роки і 6 (шість) місяців позбавлення волі у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку суду.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Полтавської області всіма учасниками процесу протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1