Ухвала
іменем україни
21 березня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю засудженого ОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004645 щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, востаннє 08 липня 2010 року за ч. 2 ст. 186 КК та на підставі ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць, звільненого 28 січня 2014 року умовно-достроково на 2 місяці 25 днів,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК,
установив:
У касаційній скарзі, як випливає з її змісту, захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_5 , пом?якшити засудженому призначене покарання, обравши його не пов?язаним із позбавленням волі. Аргументуючи заявлену вимогу, захисник посилається на те, що ОСОБА_5 визнав свою вину, щиро розкаявся, частково відшкодував потерпілому завдану шкоду, за місцем роботи характеризується позитивно, страждає на ряд захворювань, має на утриманні неповнолітніх дітей та хворих батьків пенсійного віку. На думку скаржника, зазначені обставини свідчать про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства і слугують підставами для призначення йому заходу примусу із застосуванням положень ст. 75 КК.

Крім того, у поданій скарзі захисник зазначив про здійснення касаційного розгляду без його участі.

У касаційній скарзі та доповненнях до неї засудженого ОСОБА_5 міститься таке саме прохання про пом?якшення призначеного йому за вироком апеляційного суду покарання шляхом застосування інституту умовного звільнення. Наводячи доводи, майже аналогічні за змістом доводам захисника, наголошуючи на активному сприянні у розкритті злочину та повному відшкодуванні потерпілому завданої шкоди, засуджений переконує в необґрунтованості висновку суду про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства і вважає обраний йому захід примусу, який належить відбувати реально, несправедливим через суворість. Також ОСОБА_5 просить зарахувати у строк покарання строк попереднього ув?язнення за період із 19 серпня по 19 листопада 2015 року та з 16 червня по 14 грудня 2016 року.

За вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 лютого 2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 11347,90 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат у провадженні.

Судом ОСОБА_5 визнано винуватим у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно у м. Сумах за обставин, викладених у вироку.

Як установив суд, 19 серпня 2014 року після 23.57 год. ОСОБА_5 у стані алкогольного сп?яніння, перебуваючи у кафе на вул. Набережній, 3а в районі Стрілки, таємно викрав належну ОСОБА_8 сумку, в якій знаходилося майно потерпілого, а також банківські картки, у тому числі «Райффайзен Банк Аваль» із даними пін-коду, що дає змогу ідентифікувати платіжну систему. Впродовж 20 серпня 2014 року ОСОБА_5 із банкоматів «Столичний» на вул. Іллінській, 7 у період із 02.18 год. до 02.21 год. та «ПриватБанк» на просп. Шевченка, 4 близько 02.30 год. викрав з банківського рахунку ОСОБА_8 3000 та 1000 грн відповідно. У той же день у період із 10.10 год. по 19.11 год. ОСОБА_5 за придбані товари у магазинах міста неодноразово розраховувався грошима потерпілого з рахунку банківської картки «Райффайзен Банк Аваль», вчинивши крадіжку коштів на загальну суму 6975,40 грн. Зазначеними діями ОСОБА_5 заподіяв ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 11347,90 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 28 квітня 2015 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін, а подані апеляційні скарги засудженого та прокурора без задоволення.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, переглянувши провадження за касаційною скаргою прокурора 21 січня 2016 року скасував згадане рішення апеляційного суду і призначив новий розгляд у цьому суді. У своїй ухвалі суд касаційної інстанції констатував, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді арешту на мінімальний строк є м?яким.

За результатами нового розгляду Апеляційний суд Сумської області, частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і 14 квітня 2016 року ухвалив свій вирок, яким ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 КК призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. У строк покарання ОСОБА_5 зараховано строк відбування ним арешту з 19 серпня по 19 листопада 2015 року. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримання касаційних скарг, пояснення прокурора, який заперечив обґрунтованість заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційних скаргах та доповненнях, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, правильність юридично-правової оцінки діяння за ч. 2 ст. 185 КК у касаційних скаргах не оспорюються.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, саме наведеними нормами матеріального права керувався апеляційний суд при призначенні ОСОБА_5 покарання.
Так, суд апеляційної інстанції при перегляді кримінального провадження дійшов умотивованого висновку про невиправдану м?якість призначеного засудженому місцевим судом покарання. Ухвалюючи свій вирок, апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, особу винного та інші обставини, які в силу закону мають правове значення.
При визначенні ступеня тяжкості злочину апеляційний суд виходив із того, що вчинене кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК за класифікацією відноситься до середньої тяжкості. Суд також зважив на конкретні обставини справи, особу ОСОБА_5 , який раніше притягався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини, проте на шлях виправлення не став навпаки, через невеликий проміжок часу вчинив новий такий злочин, при цьому на момент ухвалення вироку не відшкодував потерпілому шкоди. Згідно зі ст. 67 КК суд визнав обставиною, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп?яніння.

З огляду на це, а також на положення ч. 2 ст. 439 КПК щодо обов?язковості виконання вказівок суду, який розглянув справу в касаційному порядку і визнав арешт, тобто покарання, що належить відбувати реально м?яким, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість досягти мети заходу примусу та виправлення ОСОБА_5 без ізоляції його від суспільства.

Разом із тим, при виборі виду та розміру покарання суд апеляційної інстанції врахував і ті обставини, на які є посилання у касаційних скаргах. Зокрема, згаданий суд узяв до уваги, що ОСОБА_5 працевлаштувався, позитивно характеризується за місцем роботи, страждає на ряд захворювань, має на утриманні малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 . Обставинами, що пом?якшують покарання, суд визнав щире каяття ОСОБА_5 та незадовільний стан його здоров?я.

Урахувавши все зазначене, апеляційний суд призначив ОСОБА_5 покарання не в максимальних межах санкції кримінального закону.

Посилання засудженого у касаційній скарзі на активне сприяння ним у розкритті злочину не підтверджено наявними у провадженні даними, оскільки не встановлено, які конкретні обставини, що не були відомі органу досудового розслідування, повідомив саме ОСОБА_5 .

Матеріали справи не містять об?єктивних відомостей щодо утримання ОСОБА_5 неповнолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_3 , від попереднього шлюбу. Тому доводи засудженого про утримання вказаної дитини не можуть слугувати підставою для пом?якшення ОСОБА_5 покарання.

Таким чином, призначене апеляційним судом ОСОБА_5 покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам, є необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Підстав вважати обране покарання явно несправедливим через суворість немає.

Погоджуючись із висновками апеляційного суду, колегія суддів не вбачає і правових підстав для застосування положень ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, про що йдеться в касаційних скаргах.
Порушене засудженим у касаційній скарзі питання щодо додаткового зарахування у строк покарання строку попереднього ув?язнення стосується виконання вироку і може бути вирішено в порядку, передбаченому ст. 539 КПК.

Істотних порушень норм матеріального і процесуального права, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:
Вирок Апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2