Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/1815/14-к Головуючий у1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.121 ч.2 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2014 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
його захисника адвоката ОСОБА_8
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Житомира, громадянина України, освіта середня, не одруженого, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого: 09.12.2011 року Богунським районним судом м.Житомира за ч.2 ст.307 КК України на 5 років позбавлення волі з випробуванням та іспитовим строком 3 роки,-
виправдано за недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у виді тримання під вартою скасовано і звільнено з під варти в залі суду.
Витрати, на користь держави в особі Департаменту Бюджету та фінансів Житомирської міської ради в сумі 1968, 44 грн., пов`язані з лікуванням ОСОБА_10 постановлено покласти на державу.
Речові докази: палицю вирішено знищити.
За змістом обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він 10.11.2013 року о 17 год. ЗО хв., разом із ОСОБА_10 , ОСОБА_11 - Огли та невстановленою слідством особою розпивали спиртні напої у приватному будинку АДРЕСА_2 .
Під час спільного спілкування, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, у ОСОБА_7 виник умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 почав висловлювати на адресу ОСОБА_10 слова погроз та образ, в результаті яких ОСОБА_10 вийшов з будинку. Перебуваючи у дворі будинку, ОСОБА_7 за допомогою заздалегідь заготовленого предмета дерев`яної палиці, яка знаходилась у приватному будинку, наніс декілька ударів в живіт ОСОБА_10 , в результаті чого заподіяв тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми живота, розриву селезінки (розміжження селезінки в ділянці судинних воріт), що призвело до внутрішньої черевної кровотечі (в черевній порожнині рідка кров із згортками 2000 мл) обширного заочеревинного крововиливу, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.
По цьому обвинуваченню вищеуказаним вироком суду ОСОБА_7 було виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст.121 КК України.
Не погодившись із таким судовим рішенням, прокурор оскаржив його в апеляційному порядку, зазначивши, що вирок суду є незаконним та необгрунтованим. Зокрема, як зазначено в апеляційній скарзі, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що висновки суду щодо порушення досудовим розслідуванням права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 надумані, оскільки останньому був залучений захисник та, в подальшому ОСОБА_7 виявив бажання захищати себе самостійно, що підтверджено протоколом роз`яснення права на захист. Не зрозумілим, на його думку, є той факт, що слідчий експеримент, за висновком суду, проведений з порушенням ч.7 ст.223 КПК України, оскільки суд не з`ясував чи була громадянка ОСОБА_12 на момент проведення вказаної слідчої дії, при проведенні якої остання була залучена в якості понятого, співмешканкою потерпілого ОСОБА_10 чи ні.
Вказує, також, що суд безпідставно не взяв до уваги як доказ розписку потерпілого про тримання ним від ОСОБА_7 грошей в сумі 15 000 грн. і,
відповідно до якої, він претензій до останнього не має.
Не погоджується з висновком суду й про визнання недопустимими доказами протоколів пред`явлення особи для впізнання, оскільки під час проведення зазначених слідчих дій ОСОБА_7 впізнали свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 прямо вказали на ОСОБА_7 в судовому засіданні, як на особу, яка виводила ОСОБА_10 з його домоволодіння.
Стверджує й про те, що, всупереч посиланням суду у вироці, досудове слідство проведено легітимним органом, оскільки вчинення злочину почалося саме за місцем проживання ОСОБА_10 по АДРЕСА_3 , тому і підслідність прокурором не змінювалась.
Крім того, зазначає, що суд не врахував те, що в судовому засіданні потерпілим ОСОБА_10 та свідком ОСОБА_17 повністю змінені покази, які були надані ними під час досудового розслідування, на користь обвинуваченого.
Вважає, що вина ОСОБА_7 повністю доведена, а судом безпідставно і з порушенням вимог чинного кримінального процесуального законодавства було ухвалено виправдувальний вирок.
Враховуючи зазначені обставини, прокурор просить скасувати ухвалений щодо ОСОБА_7 виправдувальний вирок, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст.121 КК України та призначити покарання в межах санкції зазначеного закону.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу вищевказаних підстав, обвинуваченого та захисника останнього, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Вказана гарантія Конституції, як указано і в рішенні Конституційного суду України від 20 жовтня 2011 року № 12-рп/2011, не може бути обмеженою. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Згідно з вимогами ст.370 КПК України та роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про
виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлений вироку», суду при постановленні вироку, належить дати оцінку всім доказам, які були розглянуті в судовому засіданні.
Ці вимоги законів у даному кримінальному провадженні судом першої інстанції дотримані.
Висновок суду про недоведеність вини ОСОБА_7 у пред`явленому йому органами досудового розслідування обвинуваченні, на думку колегії суддів, є обґрунтованим, оскільки його обвинувачення в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки в момент спричинення, свого підтвердження допустимими доказами у судовому засіданні не знайшло.
Як вбачається з матеріалів судового провадження, під час судового розгляду справи ОСОБА_7 винним себе у вчиненні злочину не визнав і пояснив, що 10 листопада 2013 року він разом із своїм знайомим на ім`я ОСОБА_18 приїхали до потерпілого з метою з`ясувати стосунки, оскільки потерпілий розповсюджував щодо нього плітки. Потерпілий лежав на ліжку і він - ОСОБА_7 штовхнув потерпілого декілька раз. Далі він, потерпілий та ОСОБА_18 , на знак примирення вирішили поїхати до ОСОБА_11 в с. Глибочиця. Житомирського району і випити пива. Перебуваючи у с. Глибочиця потерпілий посварився з ОСОБА_18 і вони вийшли на вулицю, де ОСОБА_18 двічі вдарив потерпілого ОСОБА_10 палицею по тулубу. Після чого ОСОБА_10 пішов додому, а потім додому пішов і ОСОБА_18 .
Зазначені показання ОСОБА_7 щодо обставин, за яких ОСОБА_19 отримав тілесні ушкодження, підтвердили в судовому засіданні й очевидці зазначених подій, зокрема, сам потерпілій ОСОБА_10 , а також свідок ОСОБА_11 .
При цьому потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що 10 листопада 2013 року до нього прийшли ОСОБА_7 із особою на ім`я ОСОБА_18 , з якими у нього виникла сварка. Під час цієї сварки вони нанесли йому декілька ударів руками по тулубу і голові, після чого ОСОБА_7 запропонував залагодити конфлікт та з цією метою вони поїхали до ОСОБА_11 , у якого вони всі разом розпивали спиртні напої - горілку та пиво. В подальшому близько 17 години між ним - ОСОБА_10 та ОСОБА_18 виник конфлікт, для вирішення якого вони вийшли на вулицю. Підчас з`ясування стосунків, ОСОБА_18 наніс йому 2-3 удари палицею, від чого він відчув сильний біль у лівому боці. Показав, що ОСОБА_7 в цей час стояв поряд, але будь-яких ударів йому не наносив.
Аналогічні показання дав суду й свідок ОСОБА_11 , який підтвердив, що 10.11.2013 року у нього дійсно перебували ОСОБА_10 , ОСОБА_7 хлопець на ім`я ОСОБА_18 . При цьому ОСОБА_18 із ОСОБА_10 почали сперечатись та вийшли у подвір`я. В ході суперечки, ОСОБА_18 схопив палицю у виді рогача якою двічі вдарив ОСОБА_10 в область живота. Коли ж ОСОБА_10
зігнувся і присів, то до нього підходив ОСОБА_7 з метою з`ясування необхідності надання допомоги, але потерпілий відмовився від неї, та пішов.
Доводи апеляції прокурора про те, що судом не взято до уваги, що зазначені показання суттєво відрізняються від тих показань, які зазначені особи давали під час досудового розслідування, не можуть бути визнані підставними, оскільки відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК цього Кодексу. Крім того, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатись на них.
Безпідставними, на думку колегії суддів, є й твердження прокурора про нібито помилковість висновків суду щодо порушення досудовим розслідуванням права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 .
Як вбачається з матеріалів провадження, 17.02.2014 року ОСОБА_7 звернувся до слідчого із заявою, в якій просив допустити в якості його захисника адвоката ОСОБА_20 , надав при цьому документи, передбачені ч.І ст.50 КПК України на підтвердження повноважень цього захисника на участь у кримінальному провадженні (а.с.60-63 матеріалів кримінального провадження). З участю цього захисника 18.02.2014року ОСОБА_7 було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст.121 КК України (а.с.67матеріалів). В цей же день захисник
вернувся із заявою до слідчого з вимогою про надання можливості знайомлення з матеріалами кримінального провадження (а.с.70). При цьому опит підозрюваного ОСОБА_21 , який також мав місце 18.02.2014 року відбувся без участі захисника (а.с.69).
Крім того, незважаючи на те, що зазначений захисник 20.02.2014 та 8.02.2014 року брав участь у судових засіданнях суду першої інстанції, де вирішувалось питання про обрання щодо ОСОБА_21 запобіжного заходу у вигляді під варту, проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження. ,опит підозрюваного, який відбувся 28.02.2014 року, та слідчий експеримент, кий мав місце 04.03.2014 року, були проведені без участі захисника, хоча відмови від нього у порядку, передбаченому ч.2 ст.54 КПК України (тобто в присутності захисника після надання можливості для конфіденційного спілкування), ОСОБА_22 , який в той час вже знаходився під вартою, не заявляв і процесуального рішення слідчого про те, що така відмова була ним прийнята в матеріалах кримінального провадження немає.
За таких обставин, суд першої інстанції цілком обгрунтовано дійшов висновку про порушення під час досудового слідства права ОСОБА_7 на захист.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суд першої інстанції про те, що перевірка показань ОСОБА_21 , їх аналіз у сукупності з іншими доказами, зокрема, показаннями потерпілого, свідків та висновками експертиз, до того ж з огляду на те, що низка з них при проведенні досудового слідства отримана з порушенням норм КПК та праві обвинуваченого на захист, не надала суду достатніх підстав для визнання ОСОБА_21 винним у заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент спричинення.
Непереконливими, на думку колегії суддів, є й покликання прокурора на 5езпідставність висновків суду про те, що досудове слідство проведене нелегітимним органом, оскільки твердження апеляції прокурора про те, що вчинення злочину почалося за місцем проживання потерпілого ОСОБА_10 і саме у кв. АДРЕСА_5 суперечить змісту обвинувального акту, з якого вбачається, що інкриміновані ОСОБА_23 дії він вчинив виключно у дворі будинку за АДРЕСА_2 (а.с.3-4).
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що вирок суду законним, обґрунтованим і вмотивованим, ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінки доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, не знайшла.
На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст.376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора прокуратури м.Житомира ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 12.08.2014 року щодо ОСОБА_7 ,- без змін.
На вказану ухвалу учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом її подання безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Судді