Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
засудженогоОСОБА_5 ,
засудженого у режимі
відеоконференціїОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
прокурораОСОБА_8 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0002525 за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_9 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 червня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вищевказаним вироком засуджено
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого Переяслав-Хмельницьким міськрайонним (міським) судом Київської області:
1) 07 червня 2001 року за ч. 3 ст. 140 КК 1960 року, із застосуванням статей 44, 45 КК 1960 року, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки умовно з іспитовим строком тривалістю 2 роки;
2) 07 жовтня 2002 року за ч. 3 ст. 185 КК, на підставі ст. 71 цього Кодексу, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;
3) 26 лютого 2007 року за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі статей 75, 76 зазначеного Кодексу звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки;
4) 03 грудня 2009 року за ч. 1 ст. 309 КК, на підставі ст. 71 цього Кодексу, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць;
5) 12 серпня 2015 року за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі статей 75, 76 зазначеного Кодексу звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки,

та

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше судимого:
1) 04 лютого 2000 року Переяслав-Хмельницьким міським судом Київської області за ч. 1 ст. 229-1 КК 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з примусовим лікуванням від наркоманії на підставі ст. 14 КК;
2) 08 квітня 2004 року Переяслав-Хмельницьким міським судом Київської області за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307; ч. 2 ст. 309 КК, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією майна;
3) 26 червня 2004 року Переяслав-Хмельницьким міським судом Київської області за ч. 3 ст. 185 КК, на підставі ст. 71 цього Кодексу, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці;
4) 31 березня 2010 року Оболонським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; звільненого 13 грудня 2013 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,
за ч. 2 ст. 186 КК і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 71 вказаного Кодексу ОСОБА_5 до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 12 серпня 2015 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Вирішено питання про зарахування обом засудженим у строки призначених покарань строків попереднього ув`язнення та про речові докази.
За вироком суду ОСОБА_5 і ОСОБА_6 визнано винуватими у тому, що вони, обидва маючи не зняті й не погашені у встановленому законом порядку судимості за ст. 185 КК, а ОСОБА_5 також за ст. 186 КК, повторно вчинили грабіж за таких обставин.
03 грудня 2015 року близько 06.55 год. засуджені, побачивши на вул. Ватутіна у м. Борисполі Київської області ОСОБА_10 , яка тримала у руках жіночу сумку, вступили між собою в попередню змову на відкрите викрадення цієї сумки.
Реалізуючи спільний злочинний умисел, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 03 грудня 2015 року близько 07.00 год на цій же вулиці біля будинку № 41 підійшли до ОСОБА_10 і застосували до неї насильство, яке не було небезпечним для життя і здоров`я, повалили на асфальт, ОСОБА_6 завдав їй кількох ударів ногами по спині, а ОСОБА_5 наніс близько трьох ударів рукою по голові, один удар ногою по спині та силоміць вирвав із рук потерпілої жіночу сумку з особистими речами. Таким чином засуджені за попередньою змовою групою осіб відкрито викрали майно ОСОБА_10 загальною вартістю 1704 грн, завдавши матеріальної шкоди на вказану суму, і заподіяли потерпілій легких тілесних ушкоджень.
Апеляційний суд Київської області змінив вирок щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у частині застосування ч. 5 ст. 72 КК і зарахував обом засудженим у строки призначених покарань строки попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті вирок суду першої інстанції було залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. Обґрунтовуючи наведене, посилається на незаконність застосування судом передбаченої ч. 3 ст. 349 КПК України спрощеної процедури судового розгляду, оскільки ОСОБА_5 відмовився давати показання і в судовому засіданні не допитувався, що, на думку прокурора, позбавило суд можливості перевірити правильність розуміння ним викладених в обвинувальному акті обставин. Апеляційний суд, як зазначає автор скарги, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, наведених в апеляційних скаргах прокурорів на вирок, а також не дав належної оцінки поясненням у судовому засіданні ОСОБА_5 на заперечення встановлених місцевим судом фактичних обставин у частині побиття ним потерпілої.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав касаційну скаргу прокурора частково, просив скасувати увалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, засудженого ОСОБА_6 , та в його інтересах захисника, які просили залишити судові рішення без зміни, засудженого ОСОБА_5 , який просив задовольнити скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про таке.
Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке їх засуджено, кваліфікації їх дій за ч. 2 ст. 186 КК, виду і розміру призначеного покарання у касаційній скарзі не оспорюються.
Ухвала апеляційного суду повинна відповідати передбаченим статтею 370 КПК загальним вимогам щодо судових рішень, тобто бути законною обґрунтованою і вмотивованою.
Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404, КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. У резолютивній частині власної ухвали суд другої ланки згідно з приписами пункту 3 ч. 1 ст. 419 зазначеного Кодексу повинен викласти висновок по суті вимог такої скарги, тобто сформулювати прийняте ним рішення щодо самої апеляційної скарги та вироку чи ухвали, які були предметом оскарження.
Цих вимог закону суд апеляційної інстанції не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вирок місцевого суду оскаржувався в апеляційному порядку прокурорами прокуратури Київської області та Бориспільської місцевої прокуратури з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, а також обвинуваченим ОСОБА_5 з підстав неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність і суворості призначеного покарання.
За результатами розгляду таких скарг суд другої ланки змінив вирок у частині застосування ч. 5 ст. 72 КК України та зарахування обом обвинуваченим у строки призначених покарань відбутих термінів попереднього ув`язнення.
Однак всупереч вимогам ст. 419 КПК України передбаченого законом процесуального рішення щодо поданих апеляційних скарг суд не прийняв. З мотивувальної частини ухвали застосований апеляційним судом спосіб вирішення названого питання не вбачається.
Таким чином, апеляційні скарги, які були предметом розгляду, у встановленому законом порядку не розв`язані.
Недотримання апеляційним судом зазначених вище правових норм перешкодило постановленню законного й обгрунтованого судового рішення, а тому відповідно до критеріїв, визначених ст. 412 КПК України, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Враховуючи викладене, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_11 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
При новому розгляді апеляційному суду необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, та прийняти законне й обґрунтоване рішення, виклавши його у процесуальному документі, який би відповідав вимогам закону.
Керуючись статтями 433, 436, 438 КПК України, п. 6 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 червня 2016 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3