Справа № 520/9888/13-к
Провадження № 1-кп/520/191/14
УХВАЛА
14.11.2014 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
прокурора відділу прокуратури м.Одеси ОСОБА_5 ,
потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 і захисника адвоката ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_12 і його захисника адвоката ОСОБА_13 ,
обвинуваченого ОСОБА_14 і його захисника адвоката ОСОБА_15 ,
обвинуваченої ОСОБА_16 і її захисника адвоката ОСОБА_17 ,
обвинуваченої ОСОБА_18 і її захисника адвоката ОСОБА_19 ,
обвинуваченої ОСОБА_20 ,
розглянувши у відкритому судовому засідання в приміщенні суду питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , у об`єднаних кримінальних провадженнях:
№0000111, внесеному до ЄРДР 01.02.2013 року, за обвинуваченням:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Комінтернівське Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштований, одружений, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимий,
у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України,
№0000050, внесеному до ЄРДР 14.12.2012 року, за обвинуваченням:
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Чернігів, громадянина України, не одружений, має на утриманні неповнолітню дитину 2003 р.н., офіційно не працевлаштований, інвалід 2 групи, мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , не судимий,
у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.358 ч.2, 358 ч.3, 27 ч.3, 191 ч.5, 27 ч.3, 365 ч.3, 27 ч.3, 366 ч.2 КК України,
ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Болград Одеської області, громадянина України, офіційно не працевлаштований, одружений, має на утриманні неповнолітню та малолітню дитину 1997, 2005 р.н., який мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , не судимий,
у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.27 ч.2, 191 ч.5, 365 ч.3, 366 ч.2 КК України,
ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженці м. Котовська Одеської області, громадянці України, офіційно не працевлаштована, одружена, має на утриманні малолітню дитину 2006 р.н., що мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , не судима,
у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.27 ч.2, 191 ч.5, 365 ч.3, 366 ч.2 КК України,
ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженку с. Ставрово, Красно-Окнянського р-ну, Одеської області, громадянство Україна, офіційно не працевлаштована, не одружена, мешкає: АДРЕСА_6 , не судима,
у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366 ч.2 КК України,
ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженка м. Котовськ, Одеської області, громадянство Україна, офіційно не працевлаштована, не одружена, має на утриманні неповнолітню та малолітню дитину 1995 і 2012 р.н., мешкає за адресою: АДРЕСА_7 , не судима,
у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366ч.2 КК України

ВСТАНОВИВ:

Судом продовжується розгляд об`єднаних кримінальних проваджень щодо обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 .
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. В теперішній час виникла необхідність у вирішенні питання про доцільність подальшого тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , оскільки строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо нього закінчується 15 листопада 2014 року.
Прокурор вважає за необхідне продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , виходячи з тяжкості злочину, у вчиненні якого той обвинувачується, міри покарання, яка передбачена санкцією статті, та відсутності в нього постійної роботи. Ризики неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, на думку прокурора, залишаються.
Потерпілі підтримали позицію прокурора.
Захисник адвокат ОСОБА_11 заперечила проти продовження строків тримання під вартою і заявила письмове клопотання про заміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 на інший, не пов`язаний із позбавленням волі, оскільки її підзахисний більше двох років без обвинувального вироку суду тримається під вартою, сьогодні відсутні прямі або опосередковані докази існування ризиків неналежної поведінки обвинуваченого. Факт тимчасового виїзду ОСОБА_10 за межі України був відомий органу досудового розслідування і заперечень цьому не було. ОСОБА_10 має стійкі соціальні зв`язки дружину, батьків похилого віку, реєстрацію і постійне місце проживання в Україні.
Обвинувачений ОСОБА_10 підтримав клопотання свого захисника і пояснив, що не має наміру ухилятися від суду або якимось чином незаконно впливати на свідків.
Інші захисники і обвинувачені підтримали клопотання адвоката ОСОБА_11 , заперечуючи проти подальшого тримання під вартою ОСОБА_10 .
Потерпілі і прокурор заперечили проти задоволення цього клопотання.
Вислухавши думку учасників судового провадження, суд дійшов висновку про те, що подальше тримання під вартою ОСОБА_10 є недоцільним, а тому необхідно змінити найсуворіший запобіжний захід на домашній арешт, який забезпечить належну поведінку обвинуваченого. При цьому суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.176 КПК України прокурор зобов`язаний довести в суді, що існують обставини, які є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможуть запобігти ризикам, які були доведені при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою. При цьому прокурор відповідно до ст.199 КПК України також повинен довести в суді, що заявлені ним ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Прокурор не довів в суді наявність обставин, які унеможливлюють в подальшому забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків за допомогою менш суворого виду запобіжного заходу, не навів в суді доказів того, що ризики не зменшилися, а також не зазначив нових ризиків, які виправдовували б тримання ОСОБА_10 під вартою.
Підставою застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
З ухвали слідчого судді від 16 лютого 2013 року, якою було обрано щодо ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою, видно, що ОСОБА_10 обґрунтовано, з посиланням на певні докази, підозрювався у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі від 7 до 12 років. У зазначеній ухвалі наведені наступні ризики, на підставі яких слідчий суддя дійшов висновку, що ОСОБА_10 може незаконно впливати на свідків та переховуватися від органів досудового розслідування, а саме фактичне ухилення ОСОБА_10 від органу досудового розслідування та оголошення його у міждержавний розшук.
Наявність ризику ухилення обвинуваченого від суду, на підставі того, що ОСОБА_10 вже порушував умови підписки про невиїзд, ухилявся від слідства і перебував у міждержавному розшуку, був виданий державі України на підставі міжнародних угод, також були неодноразово враховані судом під час продовження строків тримання обвинуваченого під вартою.
Разом з тим, зазначені слідчим суддею ризики в теперішній час значно зменшилися.
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування

практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ як джерело права Європейську Конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини.
Так, з рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року в справі "Смирнов проти Росії" вбачається, що питання щодо того, чи була розумною тривалість тримання особи під вартою, не може вирішуватися абстрактно. Наявність підстав тримання під вартою обвинуваченого повинні оцінюватися в кожній конкретній справі з урахуванням конкретних її обставин. Тривале ж утримання під вартою людини може виявитися виправданим лише за наявності конкретних ознак, інтересами суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, перевищують інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Саме на національні судові органи покладається обов`язок забезпечувати розумність строків тримання обвинуваченого під вартою. Для цього суди повинні розглянути всі факти на користь, і проти існування громадського інтересу, який, при належному обліку принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід норми про повагу до особистісної свободи.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 13 березня 2009 року в справі "Макаров проти Росії" встановлено порушення судом ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який продовжив тримання під вартою обвинуваченого після закріплення доказів і закінчення досудового розслідування.
Як вбачається з матеріалів справи, досудове розслідування у справі було закінчено в березні 2013 року. З цього часу справа з зібраними вичерпними доказами, закріпленими відповідними процесуальними рішеннями та засобами, була неодноразово предметом розгляду різних судів. З моменту закінчення досудового розслідування слідчі дії по збору доказів у справі не проводяться. Отже, на даному етапі судового розгляду підстави вважати, що ОСОБА_10 , перебуваючи на волі, буде незаконно впливати на свідків безпідставні, оскільки об`єктивних даних, які б заслуговували на увагу, прокурором не надано. До того ж ОСОБА_10 фактично звільнений з посади голови спостережної ради КС «Промислово-фінансова спілка», що також робить неможливим його незаконний вплив на свідків.
Зазначені обставини свідчать про те, що подальше тримання під вартою ОСОБА_10 не буде розумно виправданим, навіть з оглядкою на суспільний інтерес. В даному випадку відносно підсудного повинен дотримуватися принцип свободи, оскільки подальше утримання його під вартою аж до розгляду справи в суді по суті пред`явленого йому обвинувачення, буде фактичним відбуванням обвинуваченим покарання за злочин, у вчиненні якого він ще не визнаний винним (ст.62 Конституції України).
ОСОБА_10 перебуває під вартою з 23 серпня 2012 року, тобто більше двох років без обвинувального вироку суду.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 6 квітня 2000 року у справі "Лабіта проти Італії" щодо оскарження тривалості тримання під вартою, зазначено, що уповноважені органи держави тричі розглядали питання щодо подальшого тримання обвинуваченого під вартою і відмова звільнити його обґрунтовувався існуванням важливих доказів його провини, тяжкості злочину, небезпекою здійснення тиску на свідків і можливістю фальсифікації доказів.
Разом з тим, мотиву однієї лише тяжкості злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_10 , недостатньо для вирішення питання на користь подальшого його тримання під вартою, оскільки такий висновок буде суперечити рішенню Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року № 14-рп/2003, згідно з яким тяжкість злочину законом не визначається обов`язковою підставою для застосування взяття під варту.
Аналогічне твердження міститься і в рішенні Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року по справі «Смирнов проти Росії», в якому зазначено, що ризик ухилення обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку, це слід робити з урахуванням низки інших відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його небезпечної ступеня, яка не може служити підставою для подальшого ув`язнення. В цьому контексті повинні враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якому він відчуває кримінальне переслідування.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Мамедова проти Росії» №706405 вбачається порушення Конвеції з прав людини на підставі того, що протягом всього періоду тримання під вартою особи державою не було розглянуто питання відносно можливості забезпечення її явки до суду за допомогою більш м`яких запобіжних заходів.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_10 раніше не судимий, має реєстрацію і постійне місце проживання, одружений, на утриманні дітей не має. Разом з тим, він має велику родину, для якої є єдиним годувальником, а саме, батьків, які досягли пенсійного віку та страждають рядом захворювань, молодшого брата, сестру, яка самостійно виховує дитину - інваліда, тримається під вартою більше двох років без обвинувального вироку, про що свідчать зібрані захистом і досліджені судом документи.
Єдиний ризик можливості ухилення ОСОБА_10 від суду, обумовлений фактом ухилення від слідства та перебування у міждержавному розшуку, з часом втрачає значення. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 березня 1997 року по справі «Мюлер проти Франції», ризику з посиланням на колишній прецедент неналежної поведінки підозрюваного без інших ризиків, не достатньо для поміщення особи під варту.
Отже, при таких обставинах, суд не вбачає необхідності в подальшому утриманні ОСОБА_10 під вартою, і вважає, що інший вид запобіжного заходу, а саме, домашній арешт - буде достатньою мірою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.331, 176-178, 181, 194, 369-372 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ:

Клопотання захисника задовольнити.
Змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_10 з тримання під вартою на домашній арешт, зобов`язавши його находитися за місцем постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , цілодобово.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_10 додаткові обов`язки: за першою вимогою прибувати до суду.
Виконання ухвали та контроль за поведінкою обвинуваченого покласти на органи внутрішніх справ по місцю проживання обвинуваченого, а саме, на Суворовський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, якому відповідно до вимог ст.181 КПК України необхідно негайно поставити обвинуваченого на облік про що повідомити суд.
Визначити строк дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту до 13.00 години 13 січня 2015 року.
Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення, а тому обвинувачений підлягає звільненню з під варти в залі суду.
Копію ухвали після її оголошення вручити обвинуваченому ОСОБА_10 та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали.

Суддя ОСОБА_1

судді ОСОБА_21

Войтов ОСОБА_22