Справа № 520/2100/15-к
Провадження № 1-кп/520/441/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.06.2017 року колегія суддів Київського районного суду м. Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурорів: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

захисників: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

потерпілих: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

представника потерпілих ОСОБА_20 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Одесі кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002005 від 29.05.2014 року, відносно

ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Іллічівськ, українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, раніше судимого 09.12.2004 Апеляційним судом Одеської області за ст. 187 ч. 4 КК України до 9 років позбавлення волі, звільненого 27.07.2011 за постановою Малиновського р/с м. Одеси, не відбуту частину покарання замінено виправними роботами терміном 1 рік 9 місяців 16 днів, з середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 187 ч. 4 КК України,

ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,уродженця м. Одеси,українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, в силу ст. 89 КК України не судимого, з середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 187 ч. 4 КК України,

ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Одеси, українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, не судимого, з вищою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 187 ч. 4 КК України,
ВСТАНОВИЛА:

Досудовим розслідуванням встановлено, що приблизно в середині травня 2014 року, більш точніший час слідством не встановлено, у невстановленому слідством місці, обвинувачений ОСОБА_23 , особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, обвинувачені ОСОБА_21 , ОСОБА_22 із корисливих мотивів вступили у попередню змову спрямовану на заволодіння майном, що належить сім`ї ОСОБА_24 .

Реалізуючи свій злочинний намір, обвинувачені ОСОБА_23 , ОСОБА_21 , особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, та обвинувачений ОСОБА_22 розробили план злочинних дій спрямований на заволодіння майном, шляхом розбою, який був ухвалений усіма учасниками злочину та чітко розподілили ролі між собою.

З метою бути не викритими при скоєнні злочину правоохоронними органами, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, вжив заходи конспірації, а саме: заздалегідь придбав мобільні телефони з новими сім картками №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , які передав обвинуваченим ОСОБА_22 і ОСОБА_23 для спілкування тільки між собою під час скоєння злочину. Також, вказані особи придбали в`язані маски чорного кольору з прорізями для очей і рота, щоб не бути викритими потерпілими та іншими особами.

Обвинувачений ОСОБА_21 для реалізації злочинних намірів, з метою надання морального та фізичного тиску на потерпілу, взяв з собою металевий ніж.

Реалізуючи свій злочинний намір, 29.05.2014 року приблизно о 05.00 годині, обвинувачені ОСОБА_21 , ОСОБА_22 і ОСОБА_23 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, на автомобілі «DACIA LOGAN» р/н НОМЕР_3 , під керуванням обвинуваченого ОСОБА_23 , під`їхали до будинку АДРЕСА_4 та припаркували автомобіль біля будинку.

Після чого, обвинувачений ОСОБА_22 вийшов з автомобіля і направився до парадної будинку АДРЕСА_5 , з метою забезпечення вільного доступу в парадну будинку обвинуваченому ОСОБА_21 і особі, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження. Для цього, обвинувачений ОСОБА_22 піднявся на козирок парадної, проник у приміщення парадної через віконний отвір і з внутрішньої сторони, відчинив вхідні двері парадної, яка була обладнана електронним замком та за допомогою заздалегідь підготовленого мобільного телефону повідомив особі, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, і обвинуваченому ОСОБА_21 про вільний доступ до парадної будинку.

Далі, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, і обвинувачений ОСОБА_21 вийшли з автомобіля і направились до парадної будинку, а обвинувачений ОСОБА_23 діючи згідно відведеної йому ролі, залишився в автомобілі «DACIA LOGAN» р/н НОМЕР_3 , щоб у разі небезпеки з усіма співучасниками, швидко зникнути з місця скоєння злочину.

Продовжуючи свій злочинний намір, обвинувачені ОСОБА_22 , ОСОБА_21 і особа, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, піднялись на дев`ятий (останній) поверх будинку, де наявним при собі пристроєм (ломом), обвинувачений ОСОБА_25 і особа, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, пошкодили навісний замок дверей, які ведуть на дах будинку, з метою зникнення після скоєння злочину, щоб залишатися непоміченими.

Діючи узгоджено та згідно розробленого плану, обвинувачений ОСОБА_22 залишився на восьмому поверсі будинку, щоб спостерігати, коли вийде з квартири потерпіла ОСОБА_18 та повідомити за допомогою заздалегідь приготовленого мобільного телефону особі, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, і обвинуваченому ОСОБА_21 , а останні спустилися на перший поверх будинку і чекали дзвінка обвинуваченого ОСОБА_22 .
Так, 29.05.2014 року приблизно о 05.45 годині, потерпіла ОСОБА_18 вийшла з квартири АДРЕСА_6 і за допомогою ліфту, почала спускатися вниз, щоб поїхати на промисловий ринок «7-км». У цей момент, обвинувачений ОСОБА_22 згідно розробленого плану, повідомив за допомогою мобільного телефону особі, відносно якої матеріали вмлелені в окреме провадження, що ОСОБА_18 вийшла з квартири і спускається ліфтом.
Тим часом, обвинувачений ОСОБА_21 і особа, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, діючи узгоджено та згідно розробленого плану, використовуючи в`язані шапки з прорізами для очей і рота, щоб прикрити свої обличчя і залишатися невпізнаними, знаходячись на першому поверсі сходового майданчику будинку АДРЕСА_5 , зупинили потерпілу ОСОБА_18 , коли вона намагалась вийти з ліфту, затягли її до кабіни ліфту і попрямували на сьомий поверх будинку, де розташована квартира сім`ї ОСОБА_24 .

Знаходячись в ліфті, обвинувачений ОСОБА_21 і особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, застосували насилля до потерпілої ОСОБА_18 , що виразилося у нанесені ударів руками і ногами по різним частинам її тіла, тим самим заподіяли останній тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку, забоїв, гематом м`яких тканин голови, закритого перелому остистого відростка п`ятого шийного хребця, саден шиї, гематом м`яких тканин правої верхньої кінцівки, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Піднявшись за допомогою ліфта на сьомий поверх будинку, де за попередньою домовленістю з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження і обвинувачений ОСОБА_21 , їх вже очікував обвинувачений ОСОБА_22 .

Після чого, обвинувачений ОСОБА_21 заволодів жіночою сумкою потерпілої ОСОБА_18 та передав її обвинуваченому ОСОБА_22 , щоб останній дістав з сумки ключі від квартири.

Далі, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, залишився з потерпілою ОСОБА_18 у ліфті, щоб остання не викликала на допомогу, а обвинувачені ОСОБА_21 з ОСОБА_22 , за допомогою наявних у них ключів, якими вони раніше заволоділи у потерпілої ОСОБА_18 , проникли до квартири де застосували до потерпілого ОСОБА_26 насилля, яке є небезпечним для життя та здоров`я, що виразилося в нанесені численних ударів ножем по тулубу та голові, тим самим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, забою - розтрощення головного мозку важкого ступеня, крововиливів під м`які мозкові оболонки, осколкового втиснутого перелому правої тім`яної кістки, осколкових переломів лівої скроневої і тім`яної кісток, осколкового перелому кісток носа, лінійного перелому лобної кістки справа, що поширюється на дах правої орбіти, перелому гребеня потиличної кістки, забитих і різаних ран голови, колото-різаної сліпого поранення грудної клітки. Зазначені ушкодження супроводжувалися порушенням свідомості по типу Коми II ступеня, струсом спинного мозку на рівні поперекового відділу, порушенням функції тазових органів по типу нетримання, правостороннім геміпарезом з порушенням функції ходьби та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Крім того, знаходячись у вищевказаній квартирі, обвинувачені ОСОБА_22 і ОСОБА_21 застосували насилля, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_19 , що виразилося в нанесені удару обвинуваченим ОСОБА_21 наявним у нього ножем в область живота потерпілому ОСОБА_19 , а обвинуваченим ОСОБА_22 нанесені численних ударів руками і ногами по тулубу, тим самим заподіявши потерпілому ОСОБА_19 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото - різаного поранення живота з ушкодженням печінки, шлунку, поперечно - ободової і худої кишок, яке супроводжувалося внутрішньочеревним крововиливом та розвитком геморагічного шоку 2 ступеня і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Продовжуючи свій злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном, обвинувачені ОСОБА_22 і ОСОБА_21 , за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якій виділені в окреме провадження, та обвинуваченим ОСОБА_23 заволоділи двома парами сережок фірми «Murano», що належать потерпілій ОСОБА_18 , тим самим заподіяли матеріальну шкоду останній на загальну суму 3500 гривень. Після чого, обвинувачені ОСОБА_22 , ОСОБА_21 і особа, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, щоб залишитися непоміченими, по заздалегідь підготовленому шляху відходу, пройшли через дах будинку і вийшли з іншої парадної будинку, де їх чекав обвинувачений ОСОБА_23 на автомобілі «DACIA LOGAN» р/н НОМЕР_3 .

Сівши в автомобіль, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, обвинувачені ОСОБА_21 , ОСОБА_22 і ОСОБА_23 з місця скоєння злочину зникли, тим самим отримали можливість розпорядитися майном, яким заволоділи на свій розсуд.

Зазначені дії обвинувачених ОСОБА_22 , ОСОБА_23 орган досудового слідства кваліфікував за ст.187 ч.4 КК України кожного за ознаками: напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.

Дії обвинуваченого ОСОБА_21 орган досудового слідства кваліфікував за ст. 187 ч.4 КК України за ознаками: напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, вчинене повторно.

Допитані в судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_21 , кожний окремо, свою винність у вчинені інкримінованого їм кримінального правопорушення не визнали.

Обвинувачений ОСОБА_21 пояснив, що 17.11.2014 року він знаходився вдома зі своєю співмешканкою за адресою: АДРЕСА_7 . Близько 8-9 годин ранку до зазначеного помешкання увірвались невідомі особи, одягли на нього кайданки, завезли в якийсь то підвал, потім в слідче управління на пр. Шевченко, 8, де знущались, заливали у рот воду, прив`язували до спортивних знарядь та вимагали надати покази, що він вчинив інкримінований в подальшому йому злочин. До нього застосовувались недозволені засоби слідства, погрози, якщо він не визнає себе винним, знущання над ним будуть продовжено. На недозволені засоби слідства він неодноразово скаржився, дії працівників УБОП було внесено до ЄРДР. Боячись за своє життя, він був вимушений себе на досудовому слідстві оговорити. Коли його привезли до слідчого управління, він був у кайданках, йому працівники міліції сказали, що саме він мусить говорити на камеру і що буде вестись запис. Захисника йому не надали і повідомили, якщо він не дасть покази, в яких визнає себе винним, до нього знов будуть застосовані недозволені засоби впливу. Перебуваючи у кайданках в приміщені слідчого управління, не маючи захисника, після тортур та погроз з боку працівників правоохоронних органів, він оговорив себе у скоєному злочину до якого в загалі відношення не має. Проте, на цьому працівники міліції не заспокоїлись, а продовжуючи погрози змусили його прийняти участь у слідчому експерименті, на якому було присутньої коло 13 осіб. Перед слідчим експериментом йому слідчий ОСОБА_27 сказав, що треба говорити і показувати на місці, але він все не запам`ятав, тому не міг сказати куди їхати, сплутав поверх квартири потерпілих, не вірно, як потім зрозумів, казав як було спричинено тілесні ушкодження потерпілим. При проведені слідчого експерименту був присутній захисник, якому він скаржився про тортури, які до нього застосовувались працівниками правоохоронних органів, проте захисник сказав, що нічим йому допомогти не може. Просить його виправдати, бо себе винним не визнає.

Обвинувачений ОСОБА_22 пояснив, що 17 листопаду 2017 року він перебував у м. Києві, де працював. Коли він вийшов з будинку, його затримали працівники міліції, одягли на руки кайданки, оперуповноважений ОСОБА_28 розповів йому про злочин, який йому потім інкримінували на досудовому слідстві та погрожував, якщо він не зізнається у злочині до нього будуть застосовані незаконні методи впливу. Його привезли до ОСОБА_29 . Погрози носили реальний характер, слідчий залякував не тільки його, обвинуваченого, а також і його батька тим, що якщо він, обвинувачений ОСОБА_22 , не зізнається в скоєному злочину, конфіскують квартиру.

На допиті в слідчому управлінні 17.11.2014 року, йому не давали захисника, оперуповноважений задавав питання і сам на них відповідав, бо він, обвинувачений ОСОБА_22 , до злочину відношення не має. В процесі зазначеного допиту проводився відео запис допиту, про що йому повідомив оперуповноважений, він, обвинувачений ОСОБА_22 , повторював те, що перед допитом йому сказали працівники міліції. Оперуповноважений ОСОБА_28 у слідчому ізоляторі сказав написати відмову від участі в слідчому експерименті. В зв`язку з погрозами з боку працівників правоохоронних органів він неодноразово звертався зі скаргами. Просить його виправдати, бо він злочин не вчиняв.

Обвинувачений ОСОБА_23 пояснив, що 24.03.2015 року йому зателефонував начальник Київського відділу міліції та запитав де він знаходиться. Він, обвинувачений ОСОБА_23 , знав його та назвав своє місцезнаходження.

Через годину приїхали невідомі особи, повалили його, затримали, привезли в слідче відділення на пр. Шевченко, 8 до слідчого ОСОБА_27 , де останній надав йому постанову про підозру та запропонував, щоб він зізнався в злочині, який він не вчиняв і до якого взагалі ніякого відношення не має, бо ні ОСОБА_22 ні ОСОБА_21 , ні ОСОБА_30 він не знає та з ними не спілкувався ніколи. В одному обвинувальному акті щодо нього було написано, що він користувався одним авто, після зміни обвинувачення написано, що в нього було інше авто. Він дійсно працював у таксі в автомобілі « Renault logan »д/н НОМЕР_4 , проте в січні-лютому 2014 року авто потрапило у ДТП і знаходилось на ремонті.

В лютому 2015 року його мати придбала машину DACIA LOGAN д/н НОМЕР_3 , та після реєстрації д/н було змінено на НОМЕР_5 , але і придбання у власність, і реєстрація автомобіля відбулись після дати інкримінованого йому злочину.

Інкримінований йому злочин не вчиняв та просить його виправдати.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_19 пояснив, що впізнання обвинувачених на досудовому слідстві, з його участю, не було, він слідчому казав, що може впізнати нападників по голосу, проте впізнання не відбулось.

При його допиті в якості потерпілого на досудовому слідстві після нападу 17.06.2014 року та 13.12.2014 року він показав, що нападники були одягнуті в сірі камуфляжні штани, чорні чоботи, шкіряні печатки, светри чорного кольору, їх обличчя закривали чорні маски з прорізами для очей та рота. На досудовому слідстві він не бачив обвинувачених. Після першого судового засідання його запросив слідчій до управління на АДРЕСА_8 та продемонстрував відеозапис з обвинуваченими, які визнавали свою провину у скоєному нападі на його, потерпілого, його родину та розповідали обставини злочину. Після цього він, потерпілий, коли в залі суду побачив обвинувачених, то впізнав ОСОБА_22 , як нападника, якого бачив на відеозаписі. Про обставини злочину надав такі покази. 29.05.2014 року близько 6 години він прокинувся в своєї квартирі АДРЕСА_6 від криків батька, вибіг з кімнати та побачив, як останнього б`ють двоє осіб. Один був у масці, а другого на момент допиту він впізнає, як обвинуваченого ОСОБА_22 . Була бійка між ним та нападниками, в процесі якої його били по голові, тулубі руками та ногами і він був поранений у живіт ножем. Особа в масці запитувала у батька про те, де знаходяться гроші та наносила йому побої. З дому пропало тільки 2 пари сережок. Потім він почув крик матері, яка сказала, щоб він заспокоївся. Через деякий час приїхала «швидка допомога» та відвезла його до лікарні, де лікар сказав, що йому нанесено два удари ножем у живіт. Цивільний позов підтримує у повному обсязі. На запитання, чому він на досудовому слідстві неодноразово казав, що обидва нападника були у масках і він їх облич не бачив, а в судовому засіданні казав, що один тільки був у масці, а обвинувачений ОСОБА_22 був без маски, пояснити не зміг.

Потерпіла ОСОБА_18 суду пояснила, що 29.05.2014 року вона вийшла з квартири АДРЕСА_6 та сіла в ліфт, в якому був чоловік невеликого росту та зайшов ще один чоловік, який одразу став її бити. Цей чоловій був у масці, другого вона не бачила. Вона спричинила супротив, не віддавала сумку, яку в неї виривав нападник, один з них застосував до неї шокер, нападники вимагали ключі від квартири. Вона чула крики чоловіка з квартири. Потім нападнику, що був з нею в ліфти хтось подзвонив, він вибіг з ліфту, а вона вийшла з ліфту та увійшла до квартири, де все було у крові, а її чоловік був непритомний. В нього були великі тілесні ушкодження. Після нападу він визнаний інвалідом 1 групи. Сину також були спричинені тілесні ушкодження. У квартирі був безлад, шафи відкриті, нападники шукали сейф з грошима, однак грошей дома не було і нападники заволоділи тільки біжутерією. Вона не бачила нападників, проте вважає, що могла впізнати їх по голосу, про що заявила слідчим. Однак слідчі впізнання не проводили взагалі. Вважає, що одним з нападників був ОСОБА_21 , бо вона чула його голос у ліфті. Нападників бачила її сусідка, коли відкрились двері ліфту та розмовляла з ними. Сусідка запитала, що трапилось і нападники відповіли, що жінці погано. Після розмови з сусідкою один з нападників комусь по телефону сказав, що їх «спалили» і вони покинули місце події. Цивільний позов підтримує.

По справі допитано два свідка обвинувачення, а саме: свідок ОСОБА_31 , який працює з потерпілими та очікував потерпілу ОСОБА_18 в машині біля дому, де мешкає потерпіла, щоб разом їхати на роботу в день зазначених подій. Обставини злочину йому не відомі, однак він бачив поранених потерпілих. Проте знає, що раніше в машині потерпілій двічі було проколото колеса.

Свідок ОСОБА_32 суду пояснив, що обвинувачений ОСОБА_22 кум його зятя. Про скоєний обвинуваченими злочин він знає тільки зі слів працівників міліції, які приїхали до нього на роботу, показали відео, де обвинувачені зізнались у злочині та запропонували йому підтвердили, що він знає, що обвинувачені скоїли злочин. Проте він рідко бачив обвинувачених ОСОБА_22 та ОСОБА_21 , а обвинуваченого ОСОБА_23 не знає взагалі. Він в міліції підписував протоколи, однак у нього не було окулярів, та він був на підпитку, про злочини від обвинувачених ніколи ні чув та нічого не знає.

Від інших свідків прокурор відмовився.

В підтвердження вчинення обвинуваченими інкримінованого злочину орган досудового слідства надає наступні документи:

-протоколи від 29.12.2014 року про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії у вигляді аудіо-відіоконтролю відносно ОСОБА_21 та ОСОБА_22 ,

-карти пам`яті Transcend 8 GB micro SDHC інв. №339 та №340.

З зазначених документів вбачається, що 29.12.2014 року оперуповноважений по ОВС УБОЗ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_33 , склав протокол про проведення в приміщенні головного управління МВС України в Одеській області допит обвинувачених ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , який було записано на відіоносій 17.11. 2014 року, в приміщені слідчого управління в день затримання обвинувачених. При цьому зазначив в протоколі, що це негласні слідчі дії на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Одеської області.

Суд продивився зазначені записи, з яких вбачається, що ОСОБА_21 та ОСОБА_22 дійсно в зазначеному приміщенні допитані оперуповноваженим в присутності ще одного працівника міліції та надали відповідні покази, де зізнались, що саме вони вчинили напад на потерпілих.

Як встановлено у судовому засіданні на момент проведення вищезазначених слідчих дій ОСОБА_21 та ОСОБА_22 були затримані службовими особами : до них були застосовані засоби обмеження рухомості (кайданки), які відносяться до спеціальних засобів примусу та вони були примусово доставлені до приміщення слідчого управління МВС України в Одеської області , де знаходились у службових кабінетах.

Частиною першою статті 209 КПК України, визначено, що особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд з уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

Порядок застосування спеціальних засобів примусу до яких відносяться і засоби обмеження рухомості (у тому числі кайданки) врегульовані Законом України « Про міліцію», в статті 14 якого встановлені підстави та порядок їх застосування. Згідно зазначених вимог спеціальні засоби примусу застосовуються лише у чітко визначених випадках, та їх застосування є видом затримання особи.

Згідно ч.4 ст. 208 КПК України уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень статті 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Виключення відповідальності за відмову давати свідчення щодо себе, закріплене у ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Це важлива гарантія дотримання положення про презумпцію невинуватості особи, що покладає тягар доведення вини особи виключно на сторону обвинувачення. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно судової практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ), що в Україні є джерелом права, вимоги статті 6 можуть також бути застосовними ще до того, як справу передано на розгляд суду, і тією мірою, якою недотримання таких вимог на самому початку може серйозно позначитися на справедливості відповідного судового розгляду ( рішення у справі "Імбріоша проти Швейцарії", п. 36, та рішення у справі "Оджалан проти Туреччини" , N 46221/99, п. 131, ECHR 2005-...). Спосіб застосування пункту 1 і пункту 3(c) статті 6 на етапі слідства залежить від особливостей відповідного провадження та фактів конкретної справи. Згідно зі статтею 6, як правило, вже на початку поліцейських допитів обвинуваченому має надаватися можливість користуватися допомогою захисника. Права захисту буде в принципі непоправно порушено, якщо при засудженні його судом використовуватимуться викривальні показання, отримані під час допиту без присутності захисника (справа "Сальдуз проти Туреччини" N 36391/02, п. 55, від 27 листопада 2008 року). (п.53 Рішення ЄСПЛ «Шабельник проти України» (№ 16404/03 від 19 лютого 2009 року)).

В даному випадку, після затримання службовими особами ОСОБА_21 і ОСОБА_22 , як осіб яки підозрюються у вчиненні тяжкого злочину, у відповідності до вимог ст.42 КПК України у них з`явився статус підозрюваних, із правами встановленими ч.3 вищезазначеної статті, у тому числі відмовлятись від показань та спілкування з захисником до першого допиту.

Крім того, суд, враховує, що зазначені слідчі дії, яки були проведені у службовому кабінеті приміщення слідчого управління МВС України в Одеській області, у присутності декілька посадових осіб, які задавали питання по суті кримінального провадження, уточнюючи пояснення затриманих не відповідають вимогам щодо проведення негласних слідчих дій аудіо-відеоконтролю як способу втручання у приватне спілкування особи, яка має достатні підстави вважати, що спілкування є приватним, тобто захищено від втручання інших осіб ( ст. 258,260 КПК України).

ОСОБА_21 та ОСОБА_22 коли надавали свідчення проти себе, достеменно розуміли, що знаходяться у службовому приміщенні слідчого управління та спілкуються з співробітниками карного розшуку та посадовими особами управління міліції, які проводять слідчі ( розшукові) дії по кримінальному провадженню.

Таким чином судом встановлено, що спілкування із службовими особами ОСОБА_21 і ОСОБА_22 17.11.2014 року не є негласними слідчими діями у розумінні вимог глави 21 КПК України, якою врегульовано проведення негласних слідчих ( розшукових) дій, а фактично є допитом осіб затриманих за підозрою у вчинені кримінального правопорушення.

Приймаючи до уваги, що при допиті ОСОБА_21 та ОСОБА_22 17.11.2014 року були порушені їх права, передбачені ст. 42 КПК України, зокрема право на спілкування з захисником до першого допиту, та роз`яснення права на відмову від показань, зазначені пояснення обвинувачених не можуть біти прийняти судом як допустимі докази, у розумінні вимог ч.1 ст. 86 КПК України, і суд не може посилатись на них при ухваленні судового рішення.

З приводу порушення їх прав на досудовому слідстві з моменту затримання та при проведені первинних слідчих дій допитів та слідчих експериментів, обвинуваченні неодноразово звертались з відповідними скаргами, в яких зазначали про примушення їх надавати свідчення проти самих себе з боку співробітників міліції, однак порушуючи ст. 13 Європейської конвенції з прав людини, яка регламентує право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, їх скарги не були перевірені належним чином, а по кримінальним провадженням, які були розпочати по заявам обвинувачених, стосовно застосування до них катування ( заборона якого визначена у ст. 3 Європейської конвенції з прав людини), відсутні будь які відомості.

Також суд зауважує, що згідно до п. 4.1 Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, що затверджена наказом від 16 травня 2012 року №114/1042/516/1199/936/1687/5 Генеральної прокуратури, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Міністерства Фінансів України, Міністерства юстиції України», протоколи про хід і результати проведення негласної слідчої (розшукової)дії( або її етапів) складається слідчім, якщо вона проводиться за його безпосередньої участі, в інших випадках-уповноваженим працівником оперативного підрозділу і повинен відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження.

Проте, як вбачається з наданих суду документів,оперуповноваженому ОСОБА_34 слідчий не надавав відповідного доручення проводити негласні слідчі дії в службовому кабінеті. Прокурори, які підтримували обвинувачення в суді відповідні документи не надали.

Більш того, як вбачається з дослідженого запису обвинувачені давали свідчення щодо вчиненого ними злочину без захисника, який згідно реєстру досудового розслідування (п.75,76) був 17.11.2014 року, тобто в той же день, їм призначений. Обвинуваченим не було роз`яснено їх процесуальні права, а саме: право не свідчити проти себе, обвинувачений ОСОБА_21 був на час допиту у кайданках, тобто його воля була явно пригнічена. Це є грубим порушенням прав людини, на що зауважив Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Шлишков проти Росії» ( №40852 ЄСПЛ), де наголошується, що право не свідчити проти себе є невід`ємною складовою справедливого розгляду, яке закріплює ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Сенс цього права полягає, зокрема, в захисті підозрюваного від примушування до будь-чого з боку влади. При цьому сторона обвинувачення у справі повинна обґрунтовувати свою позицію, не апелюючи до доказів, отриманих від підсудного в примусовому порядку або шляхом пригнічення його волі. Покази, одержані з порушенням цих правил, є недостовірними, а використання їх для обґрунтовування обвинувального вироку суперечить ст.6 Конвенції.

Крім того, обвинувачені були обізнані, що їх покази знімають на записуючий пристрій. Вони не одноразово скаржились на досудовому слідстві та заявили у судовому засіданні, що їх оперуповноважений ОСОБА_33 та інший працівник ОВС УБОЗ примусили надати такі покази, та всіляко погрожували, тобто застосовували до обвинувачених недозволені методи слідства.

У такому випадку, положення Конвенції вимагають проведення ефективного офіційного розслідування. Так, органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, та не покладатись на поспішні та необґрунтовані висновки як на підставу своїх рішень. Проте ніякої належної перевірки скарг обвинувачених проведено не було. Тому, згідно практики Європейського суду з прав людини допустимість, як доказів свідчень, отриманих таких шляхом, з метою встановлення відповідних фактів у кримінальному провадженні, призводить до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких показів.

Такий доказ на думку суду не відповідає вимогам допустимості, бо він нічого спільного з негласними слідчими діями, на які апеляційний суд Одеської області надав дозвіл відносно обвинувачених, не має, а представляє собою допит обвинувачених у кабінеті слідчого управління після їх фактичного затримання, з явним та грубим порушенням прав затриманих, передбачених діючим законодавством.

Суд зауважує, що, негласні слідчі дії проводяться у випадках, якщо відомості про злочин чи особу, яка його вчинила, неможливо отримати в інший спосіб. У даному випадку НСРД по зазначеному кримінальному провадженню проводились без дотримання норм КПК України у відношенні обвинувачених, бо не були вичерпані всі способи попередніх СРД, що передбачено ч.2 ст.246 КПК України.

Таким чином, вищезазначені докази не відповідають вимогам допустимості, бо вони одержані з порушеннями, пов`язаними з незаконним обмеженням основоположних прав і свобод людини, закріплених у Конституції України і рішеннях Європейського Суду з прав людини, в яких підкреслено, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (рішення від 09 червня 1998 року у справі «Тейшейра де Кастро проти Португалії», п. 34, рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Шабельник проти України», п.54, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визначеним Конвенцією. Тобто у даному випадку НСРД по кримінальному провадженню проводилось без дотримання норм КПК України та не відповідає рішенням Європейського суду, що стосуються привілею проти самообвинувачення чи права не давати покази , що безперечно є загальновизнаними міжнародними стандартами, що лежать в основі справедливого судочинства. Їхня мета огородити обвинуваченого від неправомірного з боку сторони влади примушення до дачі показів і тому уникнути актів неправосуддя та забезпечить досягнення мети ст.6 Конвенції ( Постанова Європейського Суду від 8.02.1996 року по справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» Право не давати самоінкримінуючих показів пов`язано, головним чином, з повагою к бажанню обвинуваченого хоронити мовчання та передбачає, що державне обвинувачення по кримінальній справі має доказувати винуватість обвинуваченого, не звертаючи при цьому к доказам, отриманих засобами примусу чи притиску в супереч бажанню обвинуваченого ( Постанова європейського суду від 17.12.1996 року по справі « Саундес проти Сполученого Королівства». Досліджуючи питання, чи не знищила використана владою процедура саму суть привілею проти самозвинувачення, суд має вивчити характер та ступень примусу, наявність гарантій в процедурі та використання при цьому матеріалів, таким чином отриманих.

Тому суд визнає цей доказ недопустимим і до уваги не приймає.

Також в якості доказів вини обвинувачених орган досудового слідства надав заяву обвинуваченого ОСОБА_22 від 18.11.2014 року, з якої вбачається, що він визнає себе винним в злочині, передбаченому ч.4 ст. 187 КК України, наданий слідчому ОСОБА_35 .

Проте суд такий доказ також вважає недопустимим, бо заява про винність надана обвинуваченим після фактичного затримання без захисника, який вже був для його захисту залучений 17.11.2014 року, що також порушує права обвинуваченого на захист, не зазначено де саме вона відібрана і хто її прийняв. Сам обвинувачений ОСОБА_22 заявив у судовому засіданні, що цю заяву йому продиктував оперуповноважений Радуш у слідчому ізоляторі. Тому суд такий доказ вини обвинуваченого до уваги не приймає, бо вважає його отриманим з порушенням закону.

Крім того, в якості доказів по справі надано протокол проведення слідчого експерименту від 18.11.2014 року з участю обвинуваченого ОСОБА_21 та додаток до протоколу проведення слідчого експерименту від 18.11.2014 року у вигляді DVD-RW у кількості 1 шт.

Згідно зі ст. 104 КПК України хід і результат проведення процесуальної дії фіксується у протоколі. У випадку фіксування процесуальної дії під час досудового розслідування за допомогою технічних засобів про це зазначається у протоколі. Якщо за допомогою технічних засобів фіксується допит, текст показань може не вноситися до відповідного протоколу за умови, що жоден з учасників процесуальної дії не наполягає на цьому. У такому разі у протоколі зазначається, що показання зафіксовані на носії інформації, який додається до нього. Згідно зі ст.240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчій, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами КПК України. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Дослідивши зазначений протокол проведення слідчого експерименту, суд прийшов до висновку, що він не відповідає вимогам діючого законодавства, а саме: в порушення п.6 ст. 240 КПК України у протоколі не викладено взагалі умови і результати слідчого експерименту, не вказані всі учасники його проведення - потерпілі, інші особи, що брали в ньому участь, які не були ідентифіковані, як це передбачено ст.104 КПК України.

Сам хід зазначеного слідчого експерименту на паперовому носії не відображений у повному обсязі.

У вступній частині протоколу слідчого експерименту від 18.11.2014 року в порушення вимог п.1 ч.3 ст.104 КПК України відсутні відомості щодо міста проведення вказаної процесуальної дії, а лише зазначено про місце початку слідчої дії.

Більш того, в протоколі, в порушення вимог п.2 ст.104 КПК України не зазначено на якому технічному носії інформації зафіксовані дії, які відбувались при проведені слідчого експерименту, відсутні відомості про технічні засоби, які при цьому використовувались, проведення їм сертифікації та наявності їх у відповідному закладі.

Крім того, як вбачається з відеозапису учасники слідчої дії зайшли до квартири потерпілих безперешкодно, а на ліжку в квартирі вже перебував манекен. Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_18 пояснила, що була присутня в квартирі під час проведення слідчого експерименту із обвинуваченим ОСОБА_21 , що не відображено в протоколі.

Крім того, перед проведенням слідчої дії ОСОБА_21 був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України за завідомо неправдиве показання, чим грубо порушено його право на захист, передбачений ст.42 КПК України.

Всі зазначені обставини свідчать про те, що орган досудового слідства грубо порушив діюче законодавство, тому зазначена слідча дія судом до уваги не приймається, оскільки обставини, що встановлені при її проведені, є недопустимими доказами.

Сам зміст відеозапису протоколу слідчого експерименту суперечить свідченням потерпілих ОСОБА_19 та ОСОБА_18 в частині обставин вчинення відносно них злочину, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №3243 від 01.12.2014 року, згідно з якою експертові було надано відео допиту ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , а також відеозапис слідчого експерименту від 18.11.2014 року, які явно протирічать факту виявлення тілесних ушкоджень потерпілих.

Досліджуючи висновок судово медичної експертизи № 1739 від 08.08.2014 року, згідно з яким потерпілій ОСОБА_18 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження суд приходить до наступного. В зазначеній експертизі експерт посилається на те, що під час проведення експертизи не було будь яких об`єктивних даних про те, що відносно потерпілої ОСОБА_18 було застосовано електрошокер. Окрім того під час проведення судового засідання та дослідження зазначеного висновку експерта потерпілій було завдано уточнене питання, чи застосовували щодо неї електрошокер, на що вона повідомила, що застосовували. В цій частині до свідчень потерпілої ОСОБА_18 суд відноситься критично, оскільки вони суперечать висновку судово медичної експертизи.

Досліджуючи висновок судово медичної експертизи № 3242 від 05.01.2015 року потерпілого ОСОБА_26 , із висновку якого вбачається, що тілесні ушкодження в області голови (окрім оскольчатого перелому кості носу) не могли утворитися при механізмі, на який вказує обвинувачений ОСОБА_21 , тобто при нанесенні ударів кулаком у вказану область. Вказані докази узгоджуються з показами обвинуваченого ОСОБА_21 в суді, що він взагалі ніяких ушкоджень потерпілому не наносив, а давав покази під примусом працівників міліції.

Досліджуючи висновок судово медичної експертизи № 3241 від 06.01.2015 року, проведеної потерпілому ОСОБА_19 суд приймає до уваги і вважає слушними висновок, що можливість утворення тілесних ушкоджень по механізму, на який вказує підозрюваний ОСОБА_21 під час досудового розслідування є вкрай неймовірний та не відповідають механізму спричинення тілесних пошкоджень потерпілого ОСОБА_19 .

Суду обвинувачення надало 8 протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознимками, які досліджені судом, з яких вбачається наступне. Так, відповідно до протоколу від 18.11.2014 року, згідно якого обвинувачений ОСОБА_22 впізнав свідка ОСОБА_30 , вбачається, що при проведені зазначеного впізнання були присутні слідчий, поняті та ОСОБА_22 . Про присутність захисника не йшлось. Проте в кінці зазначеного протоколу записано начебто був присутній адвокат, тобто є його підпис. Але не зазначено, що він брав при впізнанні участь, не вказано його прізвище та підстави бути присутнім. При таких же обставинах було складено протокол про проведення впізнання ОСОБА_22 ОСОБА_36 . Сам обвинувачений заявляє, що ніякого адвоката при впізнанні не було. Згідно зі ст.228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчій, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складається протокол. Проте, всі досліджені судом протоколи не відповідають вимогам закону, бо згідно зазначених протоколів, спочатку обвинуваченому ОСОБА_22 показали фото осіб, а потім він відповів, що впізнає « ОСОБА_37 на призвістко « ОСОБА_38 » за формою обличчя, лисиною» та « може впізнати ОСОБА_39 за формою обличчя, зачіскою, формою носа», тобто ніяких прикмет та зовнішність особи, що пізнається, вказано не було. Більш того, обставини, при яких ОСОБА_22 бачив зазначених осіб - це відповідне зізнання у вчинені злочину, яке надавалось з порушенням його прав.

В протоколі від 18.11.2014 року пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, згідно якого обвинувачений ОСОБА_21 впізнав « ОСОБА_40 за формою обличчя, рисам обличчя, зачіски» також як і в вищенаведених протоколах були порушені аналогічні вимоги закони. Також не було вказано, що за адвокат та на підставі чого він приймав участь у впізнанні, ніяких прикмет та зовнішнього виду обвинувачений ОСОБА_21 не вказував, а його визнання провини в скоєному злочині, суд також не приймає до уваги, бо ці свідчення він надав з порушенням його прав на захист.

Що стосується протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.12. 2014 року, згідно якого свідок ОСОБА_32 впізнав обвинуваченого ОСОБА_22 , який саме йому розповів, як він скоїв розбійний напад, то він був допитаний в судовому засіданні та показав, що до нього приїхали працівники міліції, показали відео, де обвинувачені визнавали себе винними у розбійному нападі та просили його підтвердити, що він знає про їх злочин. Він дійсно підписав протокол, його не читав, бо в нього не було окулярів, та він був на підпитку, про злочин, в якому обвинувачуються ОСОБА_22 та ОСОБА_21 він нічого не знає, до дому потерпілих з обвинуваченими не їздив. Наполягає та тому, що про злочин йому розповили не обвинувачені, а працівники міліції. Тобто такий протокол впізнання суд також не приймає до уваги, бо він не відповідає вимогам закону.

Дослідивши протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.12. 2014 року, суд прийшов до наступного.

Так, згідно зі ст.228 КПК України впізнання може проводитися за фотознімками. Фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох, які не повинні мати різних відмінностей у віці, зовнішності та одязі між собою.

Перед тим, як пред`явити фотознімок для впізнання, слідчій, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол, який має відповідати вимогам ст. 104 КПК України.

Проте, з наданого суду протоколу вбачається, що він не відповідає зазначеним вимогам закону, а саме: була порушена передбачена послідовність проведення впізнання - спочатку було пред`явлено фотознімки, а після цього свідок ОСОБА_32 впізнав фото обвинуваченого ОСОБА_23 , не вказав при цьому про зовнішній вид та прикметі особи, що впізнає, а вказав, що може впізнати « по рисам його обличчя, формі вух» останнього, якого « ОСОБА_41 представив, як колишнього товариша та приїжджав на автомобілі «DACIA» синього кольору за ОСОБА_22 . Крім того, в порушення вимог ст. 223 п.3 УПК України свідку ОСОБА_42 та понятим було роз`яснення тільки вимоги ст.66КПК України про їх обов`язок не розголошувати відомості щодо проведеної дії, не роз`яснив їм їх інші права і обов`язки, передбачені КПК України, а також відповідальність, яка встановлена законом. Усунути зазначені недоліки шляхом більш детального допиту свідка ОСОБА_30 не видається можливим у зв`язку зі смертю останнього ІНФОРМАЦІЯ_4 . Тому цій доказ суд також визнає складеним з порушенням закону та визнає недопустимим.

Інші протоколи, надані суду ніякої доказової бази не мають і суд їх слушними не вважає.

Також суду надано Протокол про проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 03.08.2015 року, з якого вбачається, що на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Одеської області № 3085 від 27.03.2015 року було проведено зазначені дії аудіо-відео контроль свідка ОСОБА_43 .

Згідно зі ст.249 КПК України строк дії ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії не може перевищувати два місяці.

Проте, згідно зазначеного протоколу при відкритті файлу у нижньому лівому куту проставлена дата: 03.07 2015 року, тобто ті дії проведені після закінчення строку дії ухвали слідчого судді, а тому проведені безпідставно, протизаконно, і суд їх не може визнати належним доказом. Пояснення прокурора про описки в протоколі суд слушними не визнає, бо прокурор нічим не підтвердила законність зазначених процесуальних дій.

Суд дослідив протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо- відео контролю особи від 14.05.2015 року, з якого вбачається, що 31.03.2015 року два російськомовних чоловіки, один з яких зовнішньо схожий з обвинуваченим ОСОБА_44 вели бесіду, в процесі якої один чоловік ( працівник правоохоронного органу) задає питання іншому про розбійний напад та його фігурантів, а інший ( схожий на ОСОБА_45 ) йому відповідає, що про це нічого не знає. Тому суд вважає, що цей доказ взагалі ніякого доказового значення по справі не має.

Дослідивши протокол про результати негласної(розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних сітей від 03.08.2015 року , судом встановлено, що на диск DVD-R записано аудіо інформація та СМС інформація, в яких фігурують два чоловіки, один з яких, як вказано в протоколі, є свідок ОСОБА_46 . Сама по собі розмова між ними ніякої доказової бази не має і крім того, суду не надано ніяких доказів того, що в цій розмові приймав участь свідок ОСОБА_47 , який в судовому засіданні заявив, що номера свого телефону не пам`ятає.

Суд дослідивши докази вини обвинуваченого ОСОБА_23 у злочині, який інкримінується йому, зазначає, що орган досудового слідства не надав суду взагалі ніяких доказів його причетності до розбійного нападу на потерпілих, а саме, що він 29.05.2014 року з обвинуваченими ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження на автомобілі DACIA LOGAN д/н НОМЕР_3 під його керуванням, під`їхали до будинку потерпілих, після чого ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та інша особа пішли вчиняти розбійний напад на родину ОСОБА_48 , а ОСОБА_23 залишився в зазначеному автомобілі щоб у разі небезпеки з усіма співучасниками швидко зникнути з місця скоєння злочину.

Проте з таким висновком органу досудового слідства суд погодитись не може, бо в судовому засіданні на підставі досліджених документів встановлено, що автомобіль DACIA LOGAN був придбаний матір`ю ОСОБА_23 в лютому 2015 року, та транспортний засіб зареєстровано під д/н НОМЕР_5 , тобто після злочину, який інкримінується ОСОБА_23 , в зв`язку з чим він не міг в зазначений в обвинувальному акті час скоїти на вказаній машині злочин.

Відповідно до реєстраційної картки транспортного засобу DACIA LOGAN, який був придбаний матір`ю ОСОБА_23 , станом на 29.05.2014 року, тобто на час інкримінуємого ОСОБА_23 кримінального правопорушення, автомобіль DACIA LOGAN був зареєстрований під д/н НОМЕР_3 та належав ОСОБА_49 , особу якої під час досудового розслідування не встановлено та не допитано за фактом користування належної їй автомобіля іншими особами.

Крім того, не доведено, що обвинувачені знали один одного, спілкувались між собою за допомогою мобільного зв`язку, номери телефонів не встановлено, телефони у обвинувачених не вилучені, доказів, що обвинувачені передували на місці скоєння злочину суду не надано.

Таким чином державним обвинуваченням не надано суду належних доказів в розумінні ст.ст. 84,85 КПК України, що саме обвинувачені вчинили інкримінований їм злочин.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчинені кримінального правопорушення, вважаються невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчинені злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Обов`язок, щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, передбачений ст.62 Конституції України, поєднується з такими ж положеннями ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч.1ст.9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про практику Суду як джерело права». Так, у справі «Барбера Месседі и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженою думкою, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинувачені, і будь - який сумнів має тлумачитися на користь підсудного».

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що сторона обвинувачення не довела винуватість обвинувачених ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , кожного окремо, у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України поза розумним сумнівом.

Тому обвинувачених ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , кожного окремо, слід визнати не винуватими у пред`явленому обвинувачені, передбаченому ч.4 ст. 187 КК України та виправдати в зв`язку з недоведеність їх вини у вчинені даного кримінального правопорушення.

В задоволені цивільного позову потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , що до обвинувачених належить відмовити, як не доведений в судовому засіданні.

Вирішуючи питання щодо речових доказів по справі, суд виходив з положень ст.100 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, куруючись ст.62 Конституції України, ст.ст.7,9,17,370,373-376 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

ОСОБА_21 визнати невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, та виправдати його за недоведеністю висунутого обвинувачення.

ОСОБА_22 визнати невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, та виправдати його за недоведеністю висунутого обвинувачення.

ОСОБА_23 визнати невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, та виправдати його за недоведеністю висунутого обвинувачення.

В задоволені цивільного позову потерпілих до обвинувачених про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити в зв`язку з недоведеністю вини обвинувачених в зазначеному кримінальному провадженні.

Запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 у вигляді тримання під вартою скасувати, звільнити їх з під варти в залі суду.

Процесуальні витрати по даному кримінальному провадженню віднести за рахунок держави.

Речові докази у кримінальному провадженні: оптичні носії DVD-R «Verbatin» №№ 241,242,243,249 залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченим та прокурору.
Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3
ОСОБА_2