АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/164/17 Справа № 180/1141/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

представника потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000225, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , прокурора ОСОБА_11 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що народився в с. Шевченкове Нікопольського району Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду в частині вирішення цивільного позову змінити у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, відмовивши в задоволенні позовних вимог потерпілої про стягнення з обвинуваченого на її користь витрат на правову допомогу у сумі 4 000 грн.

В апеляційній скарзі потерпіла просить вирок суду скасувати через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор, який приймав участь при розгляді справи в суді першої інстанції, з урахуванням доповнень, порушує питання про скасування вироку суду в частині призначеного покарання на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, з реальним його відбуванням.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим за ст. 128 КК України та йому призначене покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку в 2 роки та покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме не змінювати місця проживання та праці без повідомлення органів кримінально-виконавчої інспекції та періодично з`являтись на реєстрацію до органів кримінально-виконавчої інспекції.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування майнової шкоди - 3 621 грн. та 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також 4 000 грн. витрат на правову допомогу захисника та 992 грн. 97 коп. процесуальних витрат, а всього 18 613 грн. 97 коп.
Згідно оскаржуваному вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим та призначено покарання за те, що він, 21 лютого 2015 року, близько 13:00 годин, перебуваючи разом з ОСОБА_12 у буд. АДРЕСА_2 , під час суперечки, виниклої на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи з необережності, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, хоча мав реальну можливість передбачити їх настання, завдав ОСОБА_12 один удар долонею у потилицю, від чого останній впав, вдарившись животом об стілець. Внаслідок необережних дій ОСОБА_7 , ОСОБА_12 було спричинено тілесне ушкодження у вигляді закритої тупої травми живота, а саме, травматичний розрив стінки тонкого кишковика з послідуючим розвитком розлитого перитоніту, який ускладнився загальною інтоксикацією організму, від якого потерпілий через декілька днів помер у лікарні. Дії ОСОБА_7 у цій частині були кваліфіковані органом досудового розслідування за ст. 128 КК України - як необережне тяжке тілесне ушкодження, з чим погодився суд першої інстанції в оскаржуваному вироку.
Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, захисник, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинуваченого та призначене покарання, вважає вирок суду в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення з останнього на користь потерпілої витрат на правову допомогу незаконним, оскільки, на її думку, відповідно до ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілої, повинна нести сама потерпіла.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог потерпіла посилається на те, що ОСОБА_7 не був допитаний в судовому засіданні згідно зі ст. 351 КПК України, а також те, що прокурором, в порушення вимог ст. 317 КПК України до обвинувального акту долучені не всі матеріали кримінального провадження, внаслідок чого частина доказів, що мають значення для правильного вирішення справи, залишилися поза увагою суду.
Вважає кваліфікацію дій обвинуваченого за ст. 128 КК України неправильною, оскільки, на її думку, вказані дії належало кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України, втім прокурор під час судового провадження відмовився від перекваліфікації.
Зазначає, що в ході досудового розслідування та в суді були допитані у якості свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які пояснювали, що потерпілого били троє чоловіків, втім під час досудового розслідування та в суді версія про побиття потерпілого ОСОБА_7 разом з ОСОБА_19 та ОСОБА_20 не перевірялась. На її думку, судом першої інстанції не прийнято до уваги, що згідно наданої суду першої інстанції виписки з історії хвороби ОСОБА_12 , останній лікарям пояснював, що його побили декілька осіб 21.02.2015 р.
Також посилається на те, що судом не надано належної оцінки висновку СМЕ, згідно якої ОСОБА_12 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження у виді розриву тонкого кишковика, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень та знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Вказує, що у даному кримінальному провадженні відсутній належний обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 зважаючи на те, що відсутнє підтвердження надання будь-якою уповноваженою особою доручення на його складання саме слідчому ОСОБА_21 .

В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор посилається на те, що призначене обвинуваченому покарання є м`яким та вважає, що суд при його обранні та вирішенні питання про порядок його відбування не врахував належним чином обставини, що мають значення, а саме рівень суспільної небезпеки вчиненого злочину, тяжкість його наслідків, а також позицію потерпілої, яка наполягала на кваліфікації дій обвинуваченого за більш тяжкою статтею та просила призначити суворе покарання.

Також, на його думку, судом не прийнято до уваги відомості про особу обвинуваченого, який є працездатним, але не працює та заходів до працевлаштування не вжив. Вважає, що висновки суду про щире каяття обвинуваченого не є об`єктивними.

В доповнення до апеляційної скарги вказує на неправильність дати ухвалення вироку і стверджує, що датою ухвалення вироку слід вважати дату його підписання судом, а саме 23 листопада 2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого, який не підтримав апеляційну скаргу захисника і не наполягав на її задоволенні, інші апеляційні скарги просив залишити без задоволення; потерпілу та її представника, які підтримали апеляційну скаргу потерпілої і просили її задовольнити в повному обсязі, а вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції, апеляційні скарги захисника обвинуваченого та прокурора залишити без задоволення; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, що приймав участь в суді першої інстанції, вважав рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України необґрунтованим, просив вирок в цій частині скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання з реальним відбуванням, інші апеляційні скарги - залишити без задоволення; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, приходить до наступного.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілої щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду та неправильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів, аналізуючи висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, дослідивши звукозапис судового розгляду, приходить до таких висновків.

Так, суд першої інстанції у межах висунутого обвинувачення правильно встановив фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення і зробив обґрунтований висновок про доведеність вини ОСОБА_7 в його вчиненні. Вина обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом доказами, вказаними у вироку.

При цьому колегія суддів наголошує, що відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 337 КПК України, згідно якої суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації, якщо це покращує становище особи.

Відповідно до принципів кримінального процесуального закону та згідно ст. 36 КПК України право затверджувати чи відмовляти у затвердженні обвинувального акта, вносити зміни до складеного слідчим обвинувального акта, самостійно складати обвинувальний акт; звертатися до суду з обвинувальним актом, - належить тільки прокурору. Докази, які мають значення для конкретного кримінального провадження і які необхідно надати суду, визначає та надає суду саме прокурор, який підтримує державне обвинувачення в суді. Суд же першої інстанції в силу ст. 337 КПК України проводить судовий розгляд лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Таким чином, посилання потерпілої на фактичні обставини щодо побиття потерпілого ОСОБА_12 не однією, а трьома особами, та про необхідність кваліфікації дій Бандровського за ч. 2 ст. 121 КК України, знаходяться поза межами пред`явленого обвинувачення та кола осіб, яким воно висунуте, а отже і за межами судового розгляду. Крім того, обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України, що є більш тяжким у порівнянні з фактично пред`явленим, ОСОБА_7 не висувалося, обвинувальний акт за цією статтею до суду не надходив, у зв`язку з чим потерпілий позбавлений можливості підтримувати обвинувачення у вчиненні такого кримінального правопорушення.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції за вказаних обставин кримінального провадження, сформульованого обвинувачення та в його межах, встановив фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, дав належну правову оцінку діям обвинуваченого і правильно кваліфікував його дії за ст. 128 КК України.

Доводи потерпілої про те, що судом першої інстанції ОСОБА_7 не був допитаний в судовому засіданні згідно зі ст. 351 КПК України, спростовуються матеріалами кримінального провадження, так як згідно журналу судового засідання та його технічної фіксації ОСОБА_22 допитаний в ході судового розгляду в суді першої інстанції, а у подальшому відмовився відповідати на запитання учасників судового розгляду, у такий спосіб реалізувавши своє право на захист, передбачене ст. 63 Конституції України та ст. 42 КПК України.
Потерпіла в апеляційній скарзі та її представник в судовому засіданні посилалися на те, що прокурором до обвинувального акту долучена в суді мінімальна частина матеріалів досудового розслідування, а більша частина матеріалів, які свідчать про те, що дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України, залишились у прокурора, що є показником неповноти судового розгляду та грубим порушенням кримінального процесуального закону.
Ці доводи колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на процесуальному законі, оскільки обов`язок доказування обставин, зазначених в ст. 91 КПК України покладається на сторону обвинувачення. При цьому в силу ст. 317 КПК України матеріалами кримінального провадження, що долучаються до обвинувального акту, є документи, інші матеріали, що мають значення для цього кримінального провадження, які можуть бути надані суду під час судового провадження його учасниками, в тому числі потерпілою. Процесуальний закон не покладає на прокурора обов`язку надавати суду всі без виключення докази та документи, складені та здобуті під час досудового розслідування.
Твердження потерпілої, що прокурор під час підготовчого судового провадження не надав суду матеріли досудового розслідування, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості ознайомитись з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів розцінює як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки в силу ч. 4 ст. 291 КПК України надання суду інших документів, ніж ті, що зазначені в даній статті, до початку судового розгляду забороняється.
Також, колегією суддів встановлено, що слідчим належним чином виконані вимоги ст. 290 КПК України та надано потерпілій та її представнику доступ до матеріалів досудового розслідування, а з огляду на право потерпілої на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, в тому числі і на стадії судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку про відсутність порушень вказаних прав потерпілої.
Доводи потерпілої та її представника про те, що в порушення п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України керівник СВ Марганецького МВ не призначив старшого слідчої групи, а також, згідно апеляційної скарги потерпілої їй незрозуміло, чому обвинувальний акт затверджував старший прокурор прокуратури м. Марганець ОСОБА_11 , - спростовуються наявними в матеріалах провадження: постановою начальника СВ Марганецького МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 24.02.2015 року про створення слідчої групи (т. 2 а.п.46), згідно з якою старшим слідчої групи призначений ст. слідчий СВ Марганецького МВ капітан міліції ОСОБА_23 , який і склав обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 , та постановою прокурора м. Марганця від 24.02.2015 року про призначення групи прокурорів (т. 2 а.п.47), згідно якій старшим групи прокурорів був призначений старший прокурор прокуратури м. Марганця ОСОБА_24 , постановою прокурора м. Марганця від 14.04.2015 року про призначення групи прокурорів (т. 1 а.п. 108), згідно з якою старшим групи прокурорів був призначений прокурор прокуратури м. Марганця ОСОБА_11 .
Посилання потерпілої Маслюковської на те, що в порушення вимог КПК України судом першої інстанції не були задоволенні її клопотання та клопотання її представника про оголошення показань свідків, які були отримані в ході досудового розслідування, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 23 КПК України суд показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, а згідно ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Таким чином, судом першої інстанції законно відмовлено у задоволенні вказаних вище клопотань.
З аналогічних підстав колегія суддів не визнала за необхідне задовольнити клопотання потерпілої та її представника про повторне дослідження зазначених показань, наданих під час досудового розслідування, у межах апеляційного розгляду.
В своїй апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 стверджує, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , - які пояснювали, що потерпілого били троє чоловіків. Згідно наданої суду першої інстанції виписки з історії хвороби ОСОБА_12 він лікарям пояснював, що його 21.02.2015 року побили декілька осіб, і що на досудовому слідстві та в суді версія про побиття потерпілого ОСОБА_7 разом з ОСОБА_19 та ОСОБА_20 не перевірялась. Із матеріалів кримінального провадження та вироку суду вбачається, що судом першої інстанції вказані свідки були допитані в судовому засіданні, їх показання належним чином викладені у вироку суду та їм надана належна правова оцінка. При цьому, вказані особи не були безпосередніми очевидцями події злочину, а їх показання, які наводить потерпіла в своїй скарзі, зводяться до показань з чужих слів.
Твердження потерпілої, що згідно наданої суду першої інстанції виписки з історії хвороби ОСОБА_12 , останній лікарям пояснював, що його побили декілька осіб 21.02.2015 року, були предметом перевірки в суді першої інстанції, та спростовуються показаннями лікаря ОСОБА_25 , допитаного у статусі свідка, який в судовому засіданні не заявляв про дані факти.
Крім того, як зазначалося вище, фактичні обставини, що їх потерпіла вважає за необхідне підтвердити цими доказами, виходять за межі як пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, так кола осіб, яким воно пред`явлене, а отже і за межі судового розгляду.
Доводи потерпілої та її представника у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції щодо неповноти виданої останній копії аудіозапису судового розгляду, а саме відсутності аудіозапису судового засідання, що відбулося 20.11.2015 р., колегія суддів оцінює критично, оскільки фактично копія аудіозапису цього засідання потерпілій була видана, та під час апеляційного розгляду у попередньому складі колегії суддів копія даного аудіозапису була надана ОСОБА_8 суду апеляційної інстанції (т. 2 а.п. 165-168).
Апеляційні вимоги потерпілої про необхідність скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в апеляційній скарзі відсутні посилання та належне обґрунтування підстав для прийняття такого рішення з числа передбачених ст. ст. 412, 415 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, журналу судового розгляду та його звукозапису, суд першої інстанції у межах судового розгляду, визначених процесуальним законом, повно та всебічно дослідив всі обставини кримінального провадження, вирішив, у відповідності з законом, клопотання сторін, дав належну оцінку всім доказам та прийшов до обґрунтованих висновків.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілої, колегія суддів прийшла до висновку, що вони зводяться до особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону та аналізу і переоцінки одиничних непрямих доказів. При цьому, потерпіла, оцінює і тлумачить такі докази на свій лад, вибірково, спотворюючи їх зміст та відособлено від інших доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність, та вдається до обговорення обставин, що не можуть бути предметом судового розгляду як такі, що виходять за його межі.

Колегією суддів встановлено, що вказані у вироку та дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину, доведеності вини у його вчиненні та для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні, таким чином посилання в апеляційній скарзі потерпілої на неповноту судового розгляду є безпідставними.

Суд першої інстанції належним чином виконав вимоги кримінального процесуального закону, а саме п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, відповідно до якого, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

За викладених обставин підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілої не вбачається.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через свою м`якість, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки покарання, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину який, відповідно ст. ст. 12, 25 КК України, відноситься до злочинів невеликої тяжкості з необережною формою вини, основним безпосереднім об`єктом посягання якого є життя та здоров`я людини, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліках у психіатричному та наркологічному диспансерах не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітнього сина-інваліда, 2001 року народження. Також судом обґрунтовано віднесено до обставин, що пом`якшують покарання, визнання вини, щире каяття обвинуваченого, вжиття ним заходів до часткового відшкодування шкоди потерпілій, від отримання якого потерпіла відмовилась, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Апеляційний суд при вирішенні питання про законність та обґрунтованість виду, міри та порядку відбування покарання приймає до уваги фактичні обставини кримінального провадження; форму вини вчиненого злочину; той факт, що згідно висновку експерта при своєчасному зверненні потерпілого за медичною допомогою можливо було б уникнути настання летального наслідку (смерті); дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що на його утриманні перебуває малолітня дитина-інвалід; вищенаведені обставини, що пом`якшують покарання; відсутність обставин, що обтяжують покарання; те, що в силу ч. 2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковим для суду апеляційної інстанції при новому розгляді, - та приходить до висновку, що призначене цьому обвинуваченому покарання відповідає вимогам закону про кримінальну відповідальність, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім, а виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових злочинів можливе без ізоляції його від суспільства, зі звільненням його від відбуванням призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Враховуючи вищевикладене, доводи прокурора щодо незаконності та необґрунтованості призначеного покарання колегія суддів оцінює критично та не вбачає підстав для задоволення його апеляційної скарги у цій частині.

З доводами апеляційної скарги прокурора про неправильне зазначення дати ухвалення вироку колегія суддів погоджується, оскільки відповідно до ст. 375 КПК України такою датою належить вважати дату його підписання, а саме 23 листопада 2015 року, а тому колегія суддів вважає за необхідне привести вирок в даній частині у відповідність до закону.

Згідно з п. п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника про незаконність стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої процесуальних витрат на правову допомогу, колегія суддів розцінює їх як такі, що не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, у зв`язку з чим не можуть бути задоволенні, виходячи з наступного.

Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються зокрема із витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
В даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 ухвалений обвинувальний вирок, у зв`язку з чим процесуальні витрати, в тому числі і витрати на правову допомогу, були правомірно стягнуті з обвинуваченого.

Положення ч. 2 ст. 120 КПК України, на які посилається у цій частині апелянт, у сукупності з положеннями ст. 124 КПК України належить розуміти таким чином, що на стадіях досудового розслідування та судового розгляду відповідні витрати несе потерпілий, після чого, у випадку ухвалення обвинувального вироку, вони компенсуються йому за рахунок обвинуваченого.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, в розумінні ст. ст. 87, 412 КПК України, які були б підставою для визнання окремих доказів недопустимими або для скасування вироку, в ході апеляційного провадження не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_8 , залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 , задовольнити частково.
Вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 , змінити.
Вважати датою ухвалення вироку Марганецького міського суду Дніпропетровської області щодо ОСОБА_7 - 23 листопада 2015 року.
В решті вирок суду - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4