Справа № 369/9061/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/166/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 08.02.2017

УХВАЛА
Іменем України
08 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря: ОСОБА_5 ,

за участю прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

потерпілого: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали кримінального провадження № 0000247 за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Дубина, Лисянського району, Черкаської області, працюючого вантажником «Фірми Альфатер Київ Д.П.», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки; постановлено стягнути на користь держави 6 513 грн. 04 коп. процесуальних витрат; вирішено питання про речові докази,

В С Т А Н О В И Л А:
За вироком суду, 18 липня 2016 року, близько 01 години, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Daimler-Benz» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 20 км + 200 м автодороги «Київ Одеса», поблизу села Віта Поштова Києво-Святошинського району Київської області, у напрямку міста Одеса, в порушення вимог пункту 2.3 б), д) Правил дорожнього руху України затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року (далі Правила дорожнього руху), згідно з якими «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та, порушуючи вимоги пункту 12.3 Правил дорожнього руху, відповідно до якого «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», проявив злочинну самовпевненість, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, та допустив зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля «Daimler-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з задньою частиною припаркованого частково на узбіччі та частково на правій смузі руху автомобіля «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_2 , із напівпричепом «Kogel», реєстраційний номер НОМЕР_3 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пассажир автомобіля «Daimler-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, інший пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. Грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3 б), д), 12.3 Правил дорожнього руху перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді отримання середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та смерті потерпілого ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням без позбавлення права керування транспортними засобами. Вимоги обґрунтовує тим, що він не заперечує, що був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною та те, що саме його дії перебувають у причиново-наслідковому зв`язку із вчиненням ДТП, проте він вказує, що щиро розкаюється та вважає, що покарання, призначене йому вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області, не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, оскільки було допущено однобічність та неповноту судового слідства та не в повній мірі були з`ясовані дані про його особу. Вказує, що він не погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав, що пом`якшують покарання. Зокрема зазначає, що він як на досудовому слідстві так і під час судового розгляду визнавав свою вину в повному обсязі, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину. Також обвинувачений зазначає, що потерпілому ОСОБА_8 повністю відшкодовано завдану шкоду, а потерпілий ОСОБА_11 відмовився від відшкодувань, хоча він неодноразово йому пропонував їх. Окрім того, він надавав першу медичну допомогу потерпілим та відразу викликав швидку допомогу. Також, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності та позитивно характеризується, в його діях не вбачається жодного умислу та він, як і раніше, готовий відшкодовувати потерпілому ОСОБА_11 матеріальну та моральну шкоду. Обвинувачений вказує, що позбавлення його права керування транспортними засобами унеможливить відшкодування ним збитків, оскільки він працює водієм та, у випадку, позбавлення його волі, це погіршить становище його родини, оскільки його дружина не працює, він має двох дітей, які, хоч і повнолітні, але потребують його матеріальної підтримки. Окрім того, колектив ДП «Фірма Альтфатер Київ» готовий взяти його на поруки.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити; потерпілого ОСОБА_8 , який підтримав подану обвинуваченим апеляційну скаргу; прокурора, яка не підтримала апеляційну скаргу та вважала вирок суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 , у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і є обґрунтованим.
Наведеним у вироку доказам суд дав належну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для зміни вироку суду першої інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Засади призначення покарання вказані в ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами покарання» зазначено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.
Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» предбачено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Згідно частини 2 статті 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Як слідує із матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не повною мірою було враховано як вимоги чинного законодавства, так і правозастосовну практику.
Так, недостатньо враховані відомості про особу обвинуваченого, а саме, що ОСОБА_7 раніше не судимий /т.2 а.п. 179/, за місцем проживання характеризується позитивно /т. 2 а.п. 182 т.2/, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває /т. 2 а.п.184/.
Відповідно до характеристики, наданої директором ДП «Фірма Альтфатер Київ» ОСОБА_12 , ОСОБА_7 за час роботи характеризувався лише з позитивного боку, старанно і вчасно виконував свої службові обов`язки та доручення керівництва компанії; в робочих ділових стосунках стриманий та сумлінний працівник; в трудовому колективі користується повагою підлеглих та колег; постійно залучається та приймає активну участь у процесі стажування молодих спеціалістів відділу «Експлуатація» у якості водія-наставника; врівноважений, доброзичливий, характер не конфліктний /т.2 а.п.177/.
Також не було взято до угаги поведінку обвинуваченого після ДТП та його ставлення до вчиненого.

Зокрема, поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що саме ОСОБА_7 , відповідно до рапорту старшого інспектора Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області майора поліції ОСОБА_13 , будо повідомлено про ДТП з потерпілими /т.2 а.п.5/ та за вказаним повідомлення вподальшому оператором 102 було викликано швидку допомогу /т.2 а.п. 6/.
Судом першої інстанції було враховано, що внаслідок кримінального правопорушення настали тяжкі наслідки, а саме потерпілому ОСОБА_8 були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, а потерпілий ОСОБА_10 внаслідок ДТП загинув, однак не було взято до уваги характер порушень Правил дорожнього руху та поведінку інших учасників дорожнього руху.
Суд у вироку в порушення вимог ст. 66 КК України зазначив, що обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого не встановлено.
Однак, як убачається з матеріалів кримінального провадження та диску фіксації судового засідання, ОСОБА_7 , щиро розкаявся у вчиненому, визнав вину та бажав мінімізувати негативні наслідки вчиненого ним кримінального правопорушення; активно сприяв розкриттю злочину, оскільки ним надавалися послідовні та правдиві показання протягом усього досудового розслідування та судового розгляду; добровільно відшкодував завдану шкоду потерпілому ОСОБА_8 , що підтверджується розпискою про відшкодування ОСОБА_7 16 000 грн. на лікування потерпілого / т.1 а.п. 71/ та висловив бажання відшкодувати моральну і матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_11 , при виначенні її останнім.
Окрім того, при призначенні покарання обвинуваченому не врахована позиція потерпілого ОСОБА_8 , який просив не карати ОСОБА_7 суворо, а призначити йому умовний термін / т. 1 а.п. 72/. Слід зазначити, що як вбачається з диску фіксації судового засідання від 16 листопада 2016 року, судом першої інстанції було не вірно трактовано позицію потерпілого ОСОБА_8 стосовно призначення обвинуваченому покарання.
Колегія суддів звертає увагу на той факт, що за характером вини злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК Укрни, відноситься до необережних злочинів, обвинувачений зробив для себе належні висновки, про що свідчить його процесуальна поведінка протягом усього часу розгляду провадження.
Слід також відмітити, що в кримінальному провадженні обставин, що обтяжують покарання, встановлено не було.
Що стосується призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то в цій частині, відповідно до вимог чинного законодавства України його застосовування чи незастосування має бути індивідуалізованим та є факультативним.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та, враховуючи наслідки кримінального правопорушення, є обґрунтованим.
Беручи до уваги наведене, а також враховуючи обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України, та вважає, що таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення в зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого підлягає до часткового задоволення, а вирок суду зміні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого задовольнити частково.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного йому покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку 2 роки.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

С У Д Д І

____________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4