Справа №484/440/17 02.06.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Миколаєва, громадянина України, не одруженого, не працюючого, освіта 4 класи, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 10.12.2015 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області за ч.2 ст. 186 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки. Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 09.02.2016 року вирок змінений та призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік, звільнився 22.02.2016 року по відбуттю строку покарання;
Провадження №11-кп/784/386/17 Головуючий першої інстанції: ОСОБА_8
Категорія: ст. 186 ч.2 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Попівка Конотопського району Сумської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, освіта 3 класи, проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
- обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч.2 КК України,
секретаря ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_7
ВСТАНОВИВ:
1.Короткий зміст вимог апеляційних скарг і судового рішення суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить вирок суду відносно ОСОБА_5 змінити та призначивши мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок суду відносно ОСОБА_7 змінити та призначити йому мінімальне покарання, застосувавши положення ст. 75 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, постановити новий вирок, яким призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, не пов`язане з позбавлення волі.
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавленні волі строком на 4 роки 6 місяців. ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавленні волі строком на 4 роки.
На підставі ч.5 ст. 72 КК України обвинуваченим у строк відбуття покарання зараховано строк тримання під вартою в період з моменту затримання до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Також вирішено питання щодо речових доказів.
2. Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилається на те, що суд при призначенні покарання ОСОБА_5 не в достатній мірі врахував дані про стан здоров`я обвинуваченого, наявність у нього ряду хронічних захворювань, в тому числі ВІЛ-інфекції, те, що він потребує постійного профілактичного огляду та лікування, чого буде позбавлений в умовах реального відбування покарання. Крім того, просить взяти до уваги щире каяття обвинуваченого, повне визнання ним вини, відсутність тяжких наслідків від вчиненого кримінального правопорушення.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 посилається на те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є занадто суворим, та підлягає пом`якшенню з урахуванням того, що ОСОБА_7 повністю визнав себе винним, розкаявся, допомагав слідству встановити істину по справі. Просить взяти до уваги, що ОСОБА_7 раніше не судимий, вперше вчинив кримінальне правопорушення, потерпілий не наполягає на призначенні суворого покарання. З урахуванням викладеного, захисник просить пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання та застосувати до нього положення ст. 75 КК України.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати. При цьому, просить призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, не пов`язане з позбавленням волі. Вказує на те, що він щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, не судимий, має незадовільний стан здоров`я захворювання серця та виразку шлунку, утримує престарілу матір та цивільну дружину з дитиною.
3. Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що 04.01.2017 року, близько 18:00 год., ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, рухались по вул. Гвардійській в м. Первомайську Миколаївської області. В цей час вони помітили потерпілого ОСОБА_11 , який рухався у протилежному напрямку. Обвинувачені підійшли до ОСОБА_11 та попросили у нього 2 грн., який відповів, що у нього грошових коштів немає. В ході розмови з обвинуваченими, щоб не спровокувати конфлікт, потерпілий ОСОБА_11 дістав грошові кошти на надав обвинуваченим 2 грн. Після чого ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою заволодіння грошовими коштами, наніс ОСОБА_11 один удар кулаком у голову. В цей час ОСОБА_7 також діючи умисно, з метою заволодіння грошовими коштами, наніс ОСОБА_11 один удар кулаком у голову. Після чого, між обвинуваченими та потерпілим продовжилась розмова, яка супроводжувалась нецензурною лайкою, під час якої обвинувачені відкрито заволоділи грошовими коштами ОСОБА_11 в сумі 201грн. В результаті дій обвинувачених потерпілому ОСОБА_11 було спричинено тілесне ушкодження у вигляді синця верхньої повіки правого ока, що відносить до категорії легких тілесних ушкоджень.
Дії ОСОБА_5 та ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ст. 186 ч.2 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб.
4. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали та положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді; пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційної скарги з підстав викладених в ній; пояснення захисника ОСОБА_4 на підтримку доводів своєї апеляційної скарги та скарги обвинуваченого ОСОБА_5 ; думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у скоєні кримінального правопорушення, у якому вони обвинувачуються, за обставин встановлених судом, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку. В цій частині вирок суду не оскаржується.

Що стосується покарання, то воно призначено обвинуваченим ОСОБА_5 і ОСОБА_7 у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, який відноситься до категорії тяжких, та даних про особи обвинувачених.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований та законного джерела прибутку не має, раніше судимий 10.12.2015 року за вчинення умисного корисливого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, звільнився по відбуттю покарання 22.02.2016 року, проте менш як за рік вчинив новий корисливий злочин. Згідно з медичними даними, що містяться в матеріалах провадження, ОСОБА_5 хворіє на хронічний панкреатит, гемангіому печінки, дифузійні зміни печінки після перенесеного вірусного гепатиту, хронічний холецистит, хронічний гастрит, є ВІЛ-інфікованим. Вказані характеризуючи дані, а також дані про стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_5 були належним чином досліджені судом першої інстанції та враховані при призначенні покарання ОСОБА_5 ,
Доводи захисника ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_5 потребує постійного профілактичного огляду та лікування і буде цього позбавлений в умовах реального відбування покарання, є неспроможними.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в СІЗО організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Для цього в СІЗО створюється медична частина, яка є її структурним підрозділом.

Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим. Вона включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги. У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я. Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

В матеріалах кримінального провадження не міститься жодних медичних документів з приводу того, що обвинувачений ОСОБА_5 не може отримувати належне лікування в умовах утримання в СІЗО та реального відбування покарання, чи вільно обирати лікаря та бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку.

Що стосується даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , то з матеріалів кримінального провадження слідує, що він на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований, законного джерела прибутку не має, характеризується посередньо, раніше не судимий. Те, що ОСОБА_7 має захворювання шлунку, в даному випадку, не є підставою для застосування положень ст.75 КК України. Крім того, як вірно зазначено у вироку суду, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу наявності у нього на утриманні пристарілої матері та цивільної дружини з дитиною, жодним чином не підтверджені матеріалами провадження, а тому не можуть бути взяті до уваги.
Судом в якості обставин, що пом`якшують покарання обвинувачених, вказано на повне визнання ними вини, щире каяття у скоєному, активне сприяння в розкритті злочину. Також судом в якості обставини, що обтяжує покарання обвинувачених правильно визнано вчинення ними злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Згідно з положеннями п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками).
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Проте, з урахуванням наведених вище обставин вчинення тяжкого кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, даних про особи обвинувачених, апеляційний суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_5 та ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Посилання захисника ОСОБА_6 на неврахування думки потерпілого, який не наполягав на призначенні суворого покарання, не є сама по собі підставою для застосування відносно обвинувачених положень ст. 75 КК України та не знижує суспільну небезпечність вчиненого ними тяжкого кримінального правопорушення.
Апеляційний суд вважає, що покарання у виді позбавлення волі, призначене судом першої інстанції в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, без застосування положень ст. 75 КК України, є необхідним і достатнім для перевиховання обвинувачених та попередження скоєння ними нових корисливих злочинів.

За таких обставин, підстав для зміни або скасування вироку не вбачається.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення копії ухвали.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3