Дата документу Справа № 331/3969/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №11-кп/778/849/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/3969/16-к Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2017 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 20 лютого 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Підгірне Василівського району Запорізької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину за наступних обставин.

22 березня 2016 року, приблизно о 08 год. 45 хв., водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ГАЗ 3302» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух заднім ходом по проїжджій частині вул.Горького, рухаючись з боку будинку №109 по пр.Соборному в сторону вул.Української в м.Запоріжжі. В цей же час в районі будинку №109 на проїжджій частині вул.Горького перебувала пішохід ОСОБА_8 , яка стояла біля задньої частини автомобілю під керуванням водія ОСОБА_7 . Під час руху заднім ходом водій ОСОБА_7 , діючи в порушення вимог п.10.1. Правил дорожнього руху України, де вказано «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», а також в порушення вимог п.10.9 Правил дорожнього руху України, де зазначено: «під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою інших осіб», не переконався у безпеці своїх дій, за допомогою інших осіб в цілях забезпечення безпеки свого маневру не звернувся, в результаті чого допустив наїзд задньою лівою частиною кузова керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_8 , внаслідок чого остання отримала закритий перелом шиловидного відростка лівої променевої кістки без зміщення кісткових фрагментів, що кваліфікується, як пошкодження середнього ступеня тяжкості, яке не є небезпечним для життя, але яке потягло за собою довготривалий розлад здоров`я, більш 21 дня, струс головного мозку, рани по ходу лівої брови, садна, синці в лівій лобовій області, що у сукупності кваліфікуються як легкі тілесні пошкодження, що потягли за собою короткотривалий розлад здоров`я, садна в проекції лівого колінного суглоба, наслідком загоєння якої стало виявлена при огляді рожева ділянка шкіри, що кваліфікуються як легке тілесне пошкодження. Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п.10.1, 10.9 Правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Йому призначено покарання за ч.1 ст.286 КК у виді 1 року обмеження волі без позбавлення права керування транспортним засобом.

На підставі ст.75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільний позов, судові витрати та речові докази у справі.

В апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись із ухваленим щодо ОСОБА_7 рішенням суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить його скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.1 ст.286 КК у виді штрафу в мінімальному розмірі. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.3 ст.61 КК призначив ОСОБА_7 , який є пенсіонером, покарання у виді обмеження волі, яке не може бути йому призначено. За таких обставин, а також враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив злочин невеликої тяжкості, позитивно характеризується, є інвалідом 3 групи, суд повинен був призначити обвинуваченому більш м`який, однак реальний вид покарання, а саме штраф.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; думку прокурора, який повністю підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги; обвинуваченого, який також підтримав вимоги апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.404 КПК, оскільки в апеляційній скарзі не порушується питання щодо оскарження висновків суду першої інстанції стосовно доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення і правильності кваліфікації його дій, колегія суддів вирок в зазначеній частині не перевіряла і не досліджувала. У зв`язку з чим, вважає встановленим вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК, за обставин встановлених судом першої інстанції і зазначених ним в оскарженому вироку.

Відповідно до ч.3 ст.61 КК обмеження волі не застосовується до осіб, що досягли пенсійного віку.

Проте суд в порушення зазначених вимог кримінального закону призначив обвинуваченому ОСОБА_7 , 1958 року народження, який є пенсіонером, покарання у виді обмеження волі, що є неприпустимим.

Крім того, слід зазначити, що районний суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, не прийняв до уваги положення ч.2 ст.65 КК, якими передбачено, що більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 найсуворіший вид покарання, із передбачених санкцією ч.1 ст.286 КК, суд не навів у вироку будь-яких мотивів такого рішення.

Разом з тим, судова колегія зважає на те, що ОСОБА_7 вчинив злочин невеликої тяжкості, позитивно характеризується, є інвалідом 3 групи. Такі обставини, на переконання судової колегії, дають суду право призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, яке є найбільш м`яким видом покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.286 КК. Тому доводи прокурора про те, що ОСОБА_7 достатнім буде призначити покарання у виді штрафу є цілком слушними.

Отже, вирок районного суду в частині визначення виду покарання не можна визнати законним і обґрунтованим, тому в цій частині, судова колегія вважає за необхідне вирок суду скасувати і ухвалити новий вирок.

Керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК колегія суддів,

ЗАСУДИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 20 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. без позбавлення права керування транспортними засобами.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4