Новоархангельський районний суд Кіровоградської області
14.12.2016
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 грудня 2016 року Новоархангельський районний суд Кіровоградської області

в складі головуючого-судді: ОСОБА_1
при секретарі: ОСОБА_2
з участю прокурора: ОСОБА_3
потерпілої : ОСОБА_4
представника потерпілої: ОСОБА_5
захисників: ОСОБА_6
ОСОБА_7
представника цивільного відповідача: ОСОБА_8
обвинуваченого: ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Новоархангельськ клопотання представника цивільного відповідача про призначення судово-психологічної експертизи,
В С Т А Н О В И В:
У провадженні Новоархангельського районного суду Кіровоградської області знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
02.11.2016 року через канцелярію суду надійшло клопотання від представника цивільного відповідача про призначення по кримінальному провадженню судово-психологічної експертизи, зокрема в клопотанні наголошується на тому, що з матеріалів кримінального провадження, на досудовому розслідуванні потерпіла ОСОБА_4 взагалі не заявляла будь-яких позовних вимог в частині стягнення матеріальних збитків чи моральної шкоди. В період закінчення досудового розслідування велись перемовини про оплату моральної шкоди в розмірі 300000 грн. , але потерпілій було відмовлено. З позовною заявою потерпіла звернулась до суду 16.04.2015 року та просила стягнути з ТОВ «Агро Прім» на її користь матеріальні збитки в розмірі 18760 грн. та моральну шкоду в розмірі 500000 грн. При цьому, в позовній заяві розмір позовних вимог в частині стягнення півмільйона гривень належним чином не мотивовано та належні докази його спричинення суду не надаються. Натомість, як засвідчує стала судова практика та випливає із детального аналізу приписів законодавства в їх єдності, для задоволення позовних вимог в даній категорії спорів обов`язковим є проведення судово-психологічної експертизи для встановлення наявності та розміру моральної шкоди, встановлення причинного зв`язку між захворюванням і діями відповідача. Клопотань з цього приводу позивачка не заявляє. В обґрунтування стягнення моральної шкоди позивачка посилається лише на висновки обвинувального акта. Натомість, як вбачається із вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України : обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином на підставі зазначених норм Закону, наявність заподіяння позивачці моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку, що є підставою стягнення моральної шкоди, може бути підтверджено тільки висновком судово-психологічної експертизи, іншими засобами підтверджено не може бути. Проведення зазначеної експертизи позивачкою суду не заявляється. Таким чином, позивачкою в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведено суду факту заподіяння моральної шкоди через що в позовних вимогах має бути відмовлено. При цьому слід враховувати, що обсяг душевних і фізичних страждань залежить від конкретної особи і її переживань, то варто наголосити на певних важливих аспектах визначення розміру моральної шкоди. Розмір завданої шкоди і відповідно грошова компенсація за таку шкоду повинні бути якоюсь мірою співрозмірними, обґрунтованими. Вважав, що питання пов`язанні із наявністю страждань (моральної шкоди) та визначення можливого розміру грошової компенсації за завдані страждання (моральної шкоди), можуть ставитися на вирішення психологічної експертизи. Крім того в клопотанні представник цивільного відповідача вказав питання, які потрібно поставити перед експертом.

Представник цивільного відповідача клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Прокурор, потерпіла та її представник вважали, що клопотання необґрунтоване і не підлягає задоволенню.

Захисники та обвинувачений також просили клопотання задовольнити.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи суд вважає, що клопотання не обґрунтоване і не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Правом на заявлення клопотання в ході судового розгляду учасники судового провадження наділенні відповідно до приписів ст. 350 КПК України.

Згідно з ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Положенням ч. 1 ст. 332 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 КПК України, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Відповідно до ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
В клопотанні представник цивільного відповідача наголошує на тому, що потерпілою не надано суду доказів на підтвердження заявленої вимоги, щодо заподіяння їй моральної шкоди і вона є занадто великою та щоб визначити чіткий розмір заподіяної моральної шкоди слід призначити судово-психіатричну експертизу, крім того наголошується, що мала місце неналежне виконання батьківських обов`язків потерпілою, щодо нагляду за дитиною.
Наведене представником відповідача в клопотанні не може слугувати безумовною підставою для призначення вищезазначеної експертизи враховуючи наступне.
Ч. 2 ст. 242 КПК України визначено конкретні моменти при яких призначення експертизи є обов`язковим, вказаний перелік підстав є вичерпним та іншому тлумаченню не підлягає.
Представник відповідача просить призначити по справі потерпілій судово-психіатричну експертизу, яка не відноситься до переліку визначеному у ч. 2 ст. 242 КПК України.
В клопотанні представник цивільного відповідача вказав, що це є допомогою потерпілій у реалізації їй права на відшкодування шкоди і, що буде слугувати їй дієвою допомогою, але потерпіла представника цивільного відповідача на це не уповноважувала та не підтримала його позицію в ході судового розгляду, що в свою чергу вказує на зловживання процесуальними правами представником цивільного відповідача в ході розгляду по суті кримінального провадження та унеможливлює суд в розумні строки прийняти по справі законне обґрунтоване та виважене рішення.
Разом з тим суд звертає увагу на те, що в позовній заяві йдеться мова про відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок втрати близької людини - сина потерпілої і відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України загибель малолітнього є загальновідомою і доказуванню не підлягає.
Сама по собі смерть близького родича, є нещастям, горем та іншими психологічними переживаннями, що на думку суду в будь-якому випадку спричиняє близькому родичу моральну (немайнову) шкоду.
Щодо визначення розміру заподіяної моральної (немайнової) шкоди потерпілій суд виходить із наступного, що в разі визнання судом обвинуваченого винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, то шкода бути нараховуватись із суворим дотриманням положень ст. ст. 23, 1166, 1187 ЦК України, а в разі його виправдання залишить його без розгляду (ст. 129 КПК України).
При цьому в разі констатації факту вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим суд самостійно, інтуїтивно виходячи із положень норм матеріального права враховуючи принципи розумності та справедливості буде визначати розмір відшкодування заподіяної моральної (немайнової) шкоди в грошовому виразі суми, яка підлягатиме стягненню з особи винної у заподіяної зазначеної шкоди.

Визначення шкоди в разі призначення експертизи буде мати місце, як суб`єктивний чинник експерта психолога та насамперед не зможе слугувати для суду, як чіткий критерій визначення розміру в грошовому виразі заподіяної моральної (немайнової) шкоди.
Разом з тим суд відзначає, що шкода заподіяна потерпілій не безпосередньо суспільно-небезпечним діянням, а опосередковано через його наслідки.
Крім того постановляння перед експертом питання, щодо належного виконання потерпілою її обов`язків, щодо виховання неповнолітнього, виходить за межі повноважень експерта психолога, а є безпосередньою преюдицією органів опіки і піклування, які встановлюють факт дій або бездіяльності потерпілої, щодо виховання неповнолітнього, на думку суду потерпіла діяла, щодо виховання та піклування свого загиблого сина в межах та у спосіб визначений Сімейним Кодексом України (ст. ст. 3, 6, 14, 55, 150, 151, 152, 155 СК України). Зокрема суду не надано жодного документа органу опіки і піклування в якому б наголошувалось на порушенні будь-яких прав загиблого потерпілого безпосередньо самою потерпілою.
Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тобто закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.
Разом з тим суд звертає увагу на той факт, що представник цивільного відповідача заявивши клопотання про призначення судово-психологічної експертизи вже наперед констатує, що обвинувачений винний у вчиненні кримінального правопорушення, і тільки залишилось вирішити питання, щодо визначення розміру та обсягу заподіяних потерпілій моральних страждань, що на думку суду є неприпустимим та таким, що порушує принцип презумпції невинуватості особи (ст. 17 КПК України, ст. 62 Конституції України) в розрізі понять диспозитивності (ст. 26 КПК України) та прав представника цивільного відповідача (ст. 62 КПК України).
В абзаці 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Абзац 1 п. 9 зазначеної постанови наголошує на тому, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто з огляду на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що викладенні у зазначених вище пунктах, можна зробити висновок, що суд самостійно встановлює наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та визначає її розмір, а також визначає характер отриманих моральних страждань потерпілою особою.

На думку суду представник відповідача належним чином не вмотивував своє клопотання, щодо призначення зазначеної вище експертизи в зв`язку з чим в її призначенні слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 332, 350, 369, 370, 371, 372 КПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні клопотання представника цивільного відповідача ОСОБА_10 про призначення по кримінальному провадженню судово-психіатричної експертизи відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий: