Дата документу Справа № 310/1108/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/1108/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1123/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 122 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 серпня 2017 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Азовське (Луначарське) Бердянського району Запорізької області, громадянин України, який має базову середню освіту, не одружений, не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 24 жовтня 1991 року Бердянським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 206, 25 КК України (в ред. 1960 р.) до 1 року 6 місяців позбавлення волі умовно з притягненням до праці, 21 жовтня 1992 року звільнений від відбуття покарання згідно з Законом України «Про амністію» від 17.08.92 р.;
2) 1 лютого 1995 року Бердянським районним судом Запорізької області за ч.2 ст. 206 КК України (в ред. 1960 р.) до 2 років 6 місяців позбавлення волі, 4 липня 1997 року звільнений по відбуттю покарання;
3) 19 липня 2004 року Апеляційним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, 71, 75, 76 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;
4) 30 червня 2010 року Бердянським райсудом Запорізької області за ч.1 ст. 152, ч. 1 ст. 296, 70 КК України до 4 років позбавлення волі, 23.04.13 р. звільнений умовно-достроково на невідбутий строк покарання 10 місяців 12 днів,
визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та його засуджено до 1 року 6 місяців позбавлення волі.
Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 24112 гривень 67 коп.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він 23 жовтня 2016 року приблизно о 12 годині, знаходячись у дворі за місцем свого мешкання в будинку АДРЕСА_1 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень, на ґрунті неприязних стосунків, діючи умисно, наніс ОСОБА_9 один удар металевою трубою по голові, спричинивши рубець, що утворився від загоювання рани, яка кваліфікується як легке тілесне ушкодження, а також один удар трубою в область ліктя лівої руки, спричинивши потерпілому подвійний осколковий внутрішньо суглобовий перелом ліктьового відростка зі зміщенням уламка, що кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні (більше як 21 день).
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оскаржуючи вирок суду в частині доведеності його вини та кваліфікації дій, вважає призначене покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, внаслідок суворості. Просить вирок змінити в частині призначеного покарання, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд у вироку не зазначив мотивів і підстав, чому обрав обвинуваченому покарання саме у виді реального позбавлення волі. На думку обвинуваченого судом не взято до уваги висновок досудової доповіді від 22 березня 2017 року, в якому зазначено, що Бердянський міськрайонний відділ з питань пробації вважає за можливе перевиховання ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства.
Вказує, що дійсно розкаюється у вчиненому, вибачився перед потерпілим та відшкодував значну частину заподіяної шкоди, з часу звільнення з місць позбавлення волі до часу сварки з потерпілим і нанесення йому тілесних ушкоджень, порушень закону не допускав, до адміністративної відповідальності не притягувався. Те, що в ході судового розгляду справи він заперечував свою вину у скоєному, пояснює лінією захисту, запропонованою захисником. На даний час розуміє, що вчинив не правильно.
Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, вирок суду першої інстанції просили змінити та призначити покарання з застосуванням ст. 75 КК України, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала, що суд при призначенні обвинуваченому врахував всі обставини, які повинні бути при цьому враховані та з урахуванням обставин вчиненого злочину та даних про особу обвинуваченого, який раніше був судимий, відбував покарання в місцях позбавлення волі та знову вчинив умисний злочин, прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання з його реальним відбуванням, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які судом першої інстанції з урахуванням позиції обвинуваченого, який винуватим себе не визнав, на вимогу процесуального закону були досліджені в повному обсязі.
Зокрема таки висновки суду першої інстанції ґрунтуються на показаннях допитаних в суді потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що під час сварки на ґрунті неприязних стосунків ОСОБА_7 наніс йому один удар трубою по голові, а коли він закривався руками, ОСОБА_7 вдарив його в область ліктя, спричинивши перелам ліктьового суглобу лівої руки, внаслідок якого йому пошкоджено суглоб, травму він лікує до теперішнього часу, буде оформлювати інвалідність.
Свідок ОСОБА_10 в суді показала, що 23 жовтня 2016 року в денний час ОСОБА_7 на території двору, де він мешкає, умисно під час конфлікту наніс металевою трубою ОСОБА_11 удари по голові та ліктю лівої руки, спричинивши йому тілесні ушкодження.
Свідок ОСОБА_12 в суді показав, що 23 жовтня 2016 року близько 12 години дня до нього прийшов його рідний брат ОСОБА_9 , у якого була травма на голові та лікті лівої руки і розповів, що вказані тілесні ушкодження йому спричинив металевою трубою ОСОБА_7 під час конфлікту.
Також на вимогу процесуального закону судом першої інстанції було досліджено письмові докази, надані стороною обвинувачення, з яких слідує, що 23 жовтня 2016 року за заявою потерпілого ОСОБА_9 до ЄРДР внесені відомості про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України (а.с. 51), в ході огляду місця події було виявлено та вилучено металевий предмет, яким ОСОБА_7 завдав тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 (а.с. 53-56), який у встановленому законом порядку було визнано речовим доказом та долучено до матеріалів кримінального провадження (а.с. 57).
Повідомлені потерпілим обставини завдання йому тілесних ушкоджень були підтвердженні ним в ході проведення слідчого експерименту за його участю 3 січня 2017 року (а.с. 64-70), а також в ході слідчого експерименту, проведеного 25 січня 2017 року за участю свідка ОСОБА_10 (а.с. 78-84).
Характер, ступінь тяжкості, а також обставини завдання потерпілому тілесних ушкоджень доведено дослідженими судом першої інстанції висновками судово-медичних експертиз № 93 від 24.02.2017 р. (а.с. 62-63), № 24 від 18.01.2017 р. (а.с. 71), № 50 від 27.01.2017 р. (а.с. 72).
З урахуванням вказаних доказів в їх сукупності суд першої інстанції обґрунтовано критично оцінив показання обвинуваченого ОСОБА_7 , в яких він повідомив, що наніс потерпілому лише один удар по спині, а по голові та руці не бив та суд прийшов до вірного висновку про доведення вини ОСОБА_7 в умисному заподіянні потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя потерпілого, але спричинило тривалий розгляд здоров`я, вірно кваліфікувавши дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України.
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного йому покарання даним про його особу та його ставленню до вчиненого ним злочину, з огляду на його суворість, то колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступень тяжкості вчиненого ним злочину, який є злочином середньої тяжкості, врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується задовільно, своєю поведінкою не проявив каяття у вчиненому, та суд прийшов до обґрунтованого висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання з позбавленням волі в умовах ізоляції від суспільства.
Обставини, які пом`якшують покарання, судом встановлені не були, а ті, які були встановлені органом досудового розслідування активне сприяння розкриттю злочину, суд обґрунтовано до уваги не взяв, оскільки таке рішення за законом є самостійним рішенням суду, а позиція обвинуваченого безпосередньо в суді виключила підстави для їх врахування.
Разом з тим, суд обґрунтовано врахував в якості обставини, яка обтяжує покарання рецидив вчинених ОСОБА_7 злочинів.
З урахуванням наведених обставин в сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням повністю відповідає меті покарання, зазначеній у ст. 50 КК України, прийнято з повним врахуванням положень ст.ст. 65-67 КК України.
Не свідчить про суворість призначеного покарання і його розмір, який не є максимальним для даного виду, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 122 КК України.
Доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, на незаконність судового рішення не вказують.
Так, згідно доданої до апеляційної скарги копії розписки потерпілого ОСОБА_9 , шкоду, завдану злочином, йому відшкодовано лише частково та вже після ухвалення вироку (а.с. 132).
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що за вироком суду з обвинуваченого на користь потерпілого стягнуто 24112,67 грн. у відшкодування шкоди, завданої злочином, тому передання обвинуваченим потерпілому грошових коштів в розмірі 15000 грн. згідно наданої розписки станом на 18 травня 2017 року було не його правом, а обов`язком відшкодувати завдану шкоду за рішенням суду.
В супереч доводів апеляційної скарги, суд першої інстанції не мав підстав враховувати в якості обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття, оскільки як було зазначено вище, такої обставини судом під час розгляду провадження з огляду на позицію обвинуваченого встановлено бути не могло.
Що стосується доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання висновку досудової доповіді Бердянського міськрайонного відділу з питань пробації від 22 березня 2017 року, то дійсно мотивувальна частина вироку не містить посилань на вказаний висновок, разом з тим, колегія суддів вважає, що відомості, викладені в ньому, на правильність рішення суду в частині призначеного покарання не впливають, оскільки згідно цього висновку ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_7 оцінений як високий (а.с. 36-37).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Судова колегія вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, даним про його особу, а також відповідає вимогам ст. 65 КК України, узгоджується з критерієм справедливого покарання та його меті.
Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.
Підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 414, 419 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4