Справа № 298/1357/16-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и

04.05.2017 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю секретаря ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11кп/777/202/2017 за апеляційною скаргою заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_8 на вирок Великоберезнянського районного суду від 13.01.2017 року.
Цим вироком ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець і мешканець АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, судимий 01.07.2016 за кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 125 КК України на 200 годин громадських робіт, засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК на один рік обмеження волі.
На підставі ч.1 та ч.2 ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком від 01.07.2016 та остаточно до відбуття визначено 1 рік 20 днів обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбуття покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік та з покладенням на нього обов`язків не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально виконавчої інспекції, повідомляти кримінальновиконавчу інспекцію про зміну місця проживання роботи або навчання, періодично з`являтися у кримінальновиконавчу інспекцію для реєстрації.
Суд визнав доведеним, що ОСОБА_6 після засудження за вироком Великоберезнянського районного суду від 01.07.2016 року до покарання у виді 200 годин громадських робіт 09.08.2016 був поставлений на облік у кримінально виконавчій інспекції в Великоберезнянському районі, ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт, письмово попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування цього покарання, 16.08.2016 направлений на громадські роботи до Чорноголівської сільської ради, але умисно, без поважних причин ухилявся від відбування покарання, відпрацювавши в серпні - 28, а у вересні 8 годин, і у період до 15.11.2016, незважаючи на неодноразові попередження працівників кримінально-виконавчої інспекції, 200 годин громадських робіт не відбув.
В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку в частині призначення покарання через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч.2 ст. 389 КК покарання у виді 2 місяців арешту, а на підставі ст.ст. 71, 72 цього Кодексу, за сукупністю вироків у виді 2 місяців 10 днів арешту. Суд, на його думку, не взяв до уваги, що ОСОБА_6 раніше ухилявся від відбування покарання, за що і притягується до кримінальної відповідальності, і не обґрунтував свого рішення про можливість його виправлення без реального відбування покарання.
Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст вироку і доводів, викладених в апеляційній скарзі, промову прокурора на підтримання апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого і захисника, які заперечили проти апеляційних вимог та просили залишити вирок без змін, за клопотанням прокурора дослідив відомості про особу обвинуваченого, провів судові дебати, заслухав останнє слово обвинуваченого, перевірив матеріали кримінального провадження, обговорив доводи сторін і приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюється, а тому, у відповідності до приписів ст. 404 КПК, Апеляційним судом не перевіряється.
Отже, апеляційний суд визнає доведеним, що ОСОБА_6 після засудження за вироком Великоберезнянського районного суду від 01.07.2016 року до покарання у виді 200 годин громадських робіт, поставлення на облік у кримінально виконавчій інспекції в Великоберезнянському районі, ознайомлення з порядком, умовами відбування покарання у виді громадських робіт, письмового попередження про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування цього покарання та направлення 16.08.2016 на громадські роботи до Чорноголівської сільської ради, умисно, без поважних причин ухилявся від відбування покарання, відпрацював загалом у серпні - 28, а у вересні 8 годин, і у період до 15.11.2016, незважаючи на неодноразові попередження працівників кримінально-виконавчої інспекції, 200 годин громадських робіт не відбув.
Юридична кваліфікація діяння ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 389 КК, як ухилення від відбування громадських робіт особою засудженою до цього покарання, цим обставинам відповідає.
Покарання обвинуваченому суд призначив у межах санкції цієї статті, але при цьому не в повній мірі врахував обставини кримінального правопорушення і всупереч вимогам ч.2 ст. 374 КПК не навів у вироку переконливих доводів на користь свого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Натомість він послався лише на відсутність обставин, які обтяжують покарання, визнання вини, як обставину, що його пом`якшує, та на позицію прокурора про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства.
Відповідно до вимог ст. 65 КК та згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п.1 постанови №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди мають суворо додержувати загальних засад призначення покарання, оскільки через них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи його у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Згідно з п.14 ч.1 ст. 7 та ч.2 ст. 21 КПК обов`язковість судових рішень є однією з засад кримінального провадження, яка означає, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.
Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримався.
За визначенням, що викладене у частинах 1 та 2 ст. 56 КК громадські роботи полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт і відбуваються не більш ніж чотири години на день.
Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_6 01.07.2016 року був ознайомлений з вироком, 09.08.2016 поставлений на облік у кримінально-виконавчій інспекції, ознайомлений з порядком і умовами відбування покарання, письмово попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання, особисто, під розпис отримав у кримінально-виконавчій інспекції направлення для відбування покарання, приступив до громадських робіт, відпрацював загалом 36 годин, однак далі, у період з 08.09.2016 по 15.11.2016, незважаючи на неодноразові попередження працівників кримінально-виконавчої інспекції, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння за місцем відбування покарання не з`явився і призначених йому 200 годин громадських робіт не відбув.
Ці обставини свідчать про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення.
Звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, в тому числі і від невідбутого реального покарання за попереднім вироком, суд не врахував цих обставин, фактично переглянув попередній вирок в частині рішення про необхідність відбування ним громадських робіт і у підсумку визначив за двома вироками остаточне покарання більш сприятливе для обвинуваченого, ніж невідбуте за попереднім вироком, що заохочує його до подальшого ухилення від відбування покарання.
Не врахував суд і те, що ОСОБА_6 притягається до кримінальної відповідальності вдруге, характеризується як зухвала, неврівноважена особа, що живе, в основному, за рахунок матері, схильна до дебошів, вживання спиртних напоїв.
Згідно з п.2 ч.1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції у разі необхідності застосування більш суворого покарання скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 не обирався, клопотань про обрання запобіжного заходу щодо нього Апеляційному суду не подано.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 420 КПК, Апеляційний суд
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області задовольнити, вирок Великоберезнянського районного суду від 13.01.2017 року щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання скасувати.
За скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст. 389 КК призначити ОСОБА_6 покарання у виді 2 місяців арешту.
На підставі ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Великоберезнянського районного суду від 01.07.2016 та остаточно до відбуття ОСОБА_6 призначити 2 місяці 10 днів арешту.
В решті вирок Великоберезнянського районного суду від 13.01.2017 щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Вирок Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Судді: