АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/790/227/17 Головуючий І-ої інстанції
Справа № 630/447/16-к ОСОБА_1
Категорія: ч.3 ст.185 КК України Доповідач: ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

при секретарі ОСОБА_6 ,

за участю: прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Люботинського міського суду Харківської області від 26 серпня 2016 року, -
В С Т А Н О В И Л А :
Зазначеним вироком
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Магдалинівка Оріхівського району Запорізької області, громадянин України, українець, з повною середньою освітою, одружений, раніше судимий:

- 10.12.2008р. Василівським районним судом Запорізької області за ч.1 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 1 рік;

- 16.11.2009р. Жовтневим районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, звільнений 28.02.2011р. по відбуттю строку покарання;

- 30.05.2012р. Коммунарським районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді арешту строком 4 місяці, звільнений 30.07.2012р. по відбуттю строку покарання;

- 12.09.2012р. Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді арешту строком 6 місяців, звільнений 12.03.2013р. по відбуттю строку покарання;

зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , -
визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та йому призначено покарання 4 роки позбавлення волі.
Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_9 у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_9 постановлено рахувати з 01 липня 2016 року, тобто з моменту обрання йому запобіжного заходу, зарахувавши до нього строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь держави судові витрати за проведення судової товарознавчої експертизи № 5636 від 25 травня 2015 року в сумі 246,00 грн.
Ухвалою того ж суду від 03 жовтня 2016 року за заявою Харківської установи виконання покарань №27 роз`яснено вирок та зазначено, що у строк відбування покарання ОСОБА_9 зараховано строк попереднього ув`язнення, тобто тримання під вартою як запобіжний захід в період з 01 липня 2016 року по 26 серпня 2016 року включно, з розрахунку один день тримання попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Як встановив суд, ОСОБА_9 18 березня 2015 року близько 09-20 год., знаходячись у приміщенні Люботинського відділення ПАТ КБ «Приватбанк» по вул. Джерелянській, 2 в м.Люботин Харківської області, діючи умисно, із корисливих мотивів, маючи прямий намір на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу проник у службову кімнату та скоїв крадіжку гаманця, в якому знаходились грошові кошти в сумі 1 200 грн., що належить потерпілій ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка працює у вказаному банку на посаді спеціаліста з обслуговування клієнтів, тим самим спричинив останній матеріальну шкоду на загальну суму 1398,00 грн.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 за ч.3 ст.185 КК України покарання 4 роки 6 місяців позбавлення волі. Вважає, що суд не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який не працює, раніше неодноразово засуджувався за корисливі злочини.
В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений просить скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які полягають у тому, що суд не надав оцінки його показанням щодо неправильної кваліфікації вчиненого злочину, чим не дотримався вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України. Обвинувачений зазначає, що умисел на вчинення злочину у нього виник після того, як він залишив туалетну кімнату у приміщенні відділення банку. В доповненні до апеляційної скарги вказує, що суд не вказав у вироку чому саме взяв до уваги одні докази та відхилив інші, чим, на думку обвинуваченого, допустив порушення, передбачені ст.409, 411 КПК України та ст.3, 129 Конституції України.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого з викладених в ній підстав, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та вважав, що апеляційна скарга обвинуваченого є необґрунтованою, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення виходячи з наступного.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме у вчиненні таємного викрадення чужого майна, поєднане з проникненням в інше приміщення, вчинене повторно, за обставин, вказаних у вироку, є обґрунтованими, оскільки підтверджені зібраними по справі та перевіреними в ході судового слідства доказами в їх сукупності.
Допитаний у суді обвинувачений ОСОБА_9 пояснив, що він зайшов у приміщення Люботинського відділення ПАТ КБ «Приватбанк», щоб скористатися туалетною кімнатою, і зайшовши у коридор цього приміщення, він почав її шукати. Знаходячись у коридорі, він побачив, що одна з дверей в коридорі трохи відчинена, в замку дверей був ключ. Він заглянув у двері і побачив всередині кімнати комп`ютерну техніку та жіночу сумку, яка лежала на стільці, та вирішив викрасти те, що знаходилось у сумці. Зайшовши у кімнату, він зазирнув у сумку і знайшов в ній гаманець, після чого вийшов на вулицю та попрямував на залізничний вокзал. З гаманця він забрав грошові кошти у сумі 1200грн.
Доводи обвинуваченого про відсутність у його діях кваліфікуючої ознаки злочину проникнення у приміщення обґрунтовано визнані у вироку такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Так, суд у вироку послався на дані, що містяться у протоколі огляду місця події від 18 березня 2015 року, з яких вбачається, що за вхідними дверима в приміщенні Банку починається коридор, в дальній частині якого з права розташоване службове приміщення з дерев`яними дверима, які зачиняються за допомогою врізаного замка. Всередині приміщення знаходяться банкомат, шафа, холодильник і стіл зі стільцями.

Допитані у суді свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які працюють у банку, пояснили, що службове приміщення кімната використовується ними для зберігання особистих речей і прийому їжі в обідню перерву. Свідки зазначили, що двері до службового приміщення зазвичай зачиняють на ключ, але не виключено, що саме у день вчинення злочину двері могли бути залишені незачиненими, а ключ міг залишитися у замку.

Згідно з даними протоколу огляду відеоносія від 05 червня 2015 року, на CD-диску зафіксовано зображення події від 18.03.2015р. в приміщенні Люботинського відділення ПАТ КБ «Приватбанк», а саме те, як людина похилого віку, кульгава на ліву ногу, одягнена у дублянку, увійшла через вхідні двері до відділення Банку о 09год 16хв., а потім ця людина заходить спочатку о 09год.18хв., а потім повторно о 09год. 19хв. до службового приміщення та переглядає вміст жіночої сумки, з якої о 09год. 20хв. дістає гаманець, з яким потім виходить.

Під час перегляду вмісту відеоносія в судовому засіданні ОСОБА_9 підтвердив, що на відеозаписі зображений саме він.

При дослідженні відеозапису у судовому засіданні суд встановив, що на ньому не зафіксовано, чи були зачинені двері, чи обвинувачений увійшов до службового приміщення через відкриті двері. А тому, з урахуванням досліджених доказів, у тому числі викладених вище показань свідків, суд виключив з обвинувачення ту обставину, що ОСОБА_9 відкрив залишеним ключем в замку дверей службову кімнату, так як наявними у справі доказами не підтверджено, що в момент вчинення крадіжки двері були зачинені та обвинуваченому довелося подолати перешкоду, аби потрапити до кімнати. Разом з тим, суд дійшов висновку, що ОСОБА_9 , знаходячись у коридорі Банку мав прямий намір на таємне викрадення чужого майна, та діючи умисно із корисливих мотивів, шляхом вільного доступу зайшов до службового приміщення, тобто намір вчинити крадіжку виник у обвинуваченого ще до того моменту, як він увійшов до службового приміщення, а тому у даному випадку у його діях наявна кваліфікуюча ознака злочину проникнення у приміщення, під яким розуміється незаконне проникнення у будь-який спосіб, в тому числі без застосування певних засобів.

Колегія суддів розцінює критично викладені в апеляційній скарзі доводи обвинуваченого, що умисел на вчинення крадіжки в нього виник коли він вже знаходився у приміщенні відділення банку, тоді як вхід до самого відділення банку не є незаконним, а тому в його діях відсутня кваліфікуюча ознака злочину проникнення у інше приміщення.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що кімната, яка є службовим приміщенням у Банку, розділена з коридором дверима. З фототаблиці, доданої до протоколу огляду місця події від 18.03.2015р., вбачається, на стіні біля входу до даної кімнати прикріплена табличка «Службове приміщення», з якої явно видно, що вхід до приміщення саме цієї кімнати сторонніх осіб не передбачений. В службовому приміщенні знаходяться особисті речі працівників банку та деякі побутові речі, які не призначені для використання сторонніми особами. Санвузол, з метою використання якого ОСОБА_9 зайшов у приміщення відділення банку, у службовому приміщенні також відсутній. Дане приміщення призначено для використання його виключно працівниками відділення банку для зберігання їх особистих речей (верхнього одягу, сумок і т.д.) та для прийому ними їжі в обідню перерву.

Отже, хоча двері до службового приміщення були відчинені і не передбачали на той момент якихось перешкод, на подолання яких стороння особа має витратити зусилля, проте наявність коридору та інших кімнат, які використовуються у відділенні Банку для загального доступу та виокремлення службового приміщення від них, і в якому не передбачені та не знаходяться будь-які речі або послуги, якими може скористатися відвідувач відділення банку, явно вказує на те, що у особи, яка потрапляє в таке приміщення, має бути дозвіл. Отже, дане приміщення явно не перебуває у загальному користуванні відвідувачів відділення банку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище розуміється незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. У постанові також зазначено, що, вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки, суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме у неї виник умисел на заволодіння майном.

Згідно з показаннями ОСОБА_9 , умисел на крадіжку чужого майна виник у нього тоді, коли він, покинувши туалетну кімнату, знаходячись у коридорі у приміщенні відділення банку, заглянув через відкриті двері та побачив жіночу сумку на стільці у службовому приміщенні. Отже, ОСОБА_9 навмисно незаконно потрапив до службового приміщення, з якого викрав гаманець.

За таких фактичних обставин дії ОСОБА_9 були обґрунтовано кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України, оскільки вони були поєднані з проникненням у приміщення (у службове приміщення відділення банку кімнату, звідки був викрадений гаманець).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що докази, якими підтверджена вина обвинуваченого безпосередньо досліджені судом і ці докази безумовно викривають ОСОБА_9 у інкримінованому йому злочині. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази за своїм внутрішнім переконанням з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину є доведеною в повному обсязі, а тому підстави для скасування вироку, як про це ставить питання обвинувачений в апеляційній скарзі, відсутні.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону в ході судового провадження та неповноти судового розгляду не вбачається.
Покарання ОСОБА_9 призначено відповідно до вимог ст.65 КК України з урахуванням даних про особу винного, обставини справи, та є необхідним і достатнім для його виправлення.

Так, обґрунтовуючи висновок щодо міри покарання ОСОБА_9 , суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також відомості про особу обвинуваченого, який фактично не має постійного місця проживання, після вчинення злочину переховувався в іншій області, раніше неодноразово судимий за корисливі злочини, судимість за які не погашена, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується посередньо, хворіє на остеомієліт нижньої третини лівого стегна.
Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, судом не встановлено.
Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, в тому числі і ті, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_9 , попередження скоєння ним нових злочинів, та досягнення цілей покарання щодо обвинуваченого в цілому можливе лише при призначенні йому покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, строком на 4 роки, тобто не в мінімальних межах санкції інкримінованого йому злочину.
Враховуючи викладене, а також те, що обвинуваченим вчинено один епізод злочину, який відноситься до категорії тяжких, дані про його особу та стан здоров`я, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_9 покарання узгоджується як з конкретними обставинами скоєного ним злочину, так і з даними про його особу, є законним, справедливим, обґрунтованим, індивідуально зваженим, таким, яке є достатнім для його виправлення та повернення до нормального, суспільно корисного життя, а тому не вбачає підстав для скасування вироку та ухвалення нового вироку з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого не містять в собі доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, як в частині правильності кваліфікації дій обвинуваченого, так і щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому покарання. При таких обставинах, підстави для скасування вироку суду, про що ставиться питання в поданих апеляційних скаргах, відсутні.
Враховуючи, що у відношенні обвинуваченого був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк попереднього ув`язнення ОСОБА_9 підлягає зарахуванню у строк покарання у порядку ч.5 ст.72 КК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Люботинського міського суду Харківської області від 26 серпня 2016 року у відношенні ОСОБА_9 без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_9 в строк відбуття покарання, призначеного вироком Люботинського міського суду Харківської області від 26 серпня 2016 року строк попереднього ув`язнення з 27 серпня 2016 року по 26 січня 2017 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а засудженим який тримається під вартою, - у той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5