ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 05 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів cудової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку м. Миколаєва, громадянку України, з середньою освітою, незаміжню, приватного підприємця, таку, що не має судимості,
засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 190 КК до покарання увиді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю рік і покладено на неї відповідні обов`язки, передбачені ч. 1 пунктами 2, 3, 4 ст. 76 КК.
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні закінченого замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману, не доведеного до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Так, ОСОБА_6 , обіймаючи на підставі наказу директора спеціалізованого комунального підприємства «Гуртожиток» від 10 квітня 2013 року посаду фахівця з вирішення конфліктів і маючи право організовувати розгляд скарг та звернень мешканців, а також брати участь у роботі з приватизації житлових приміщень у гуртожитках, однак при цьому не маючи повноважень здійснювати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, в серпні 2013 року в ході розгляду заяви ОСОБА_7 щодо підготовки необхідних документів для подальшої приватизації його кімнати АДРЕСА_1 , в якій той фактично проживав тривалий час, 14 травня 2014 року запропонувала ОСОБА_7 передати їй 4000 грн нібито для складання акта обстеження його кімнати та підписання документу директором СКП «Гуртожиток».
ОСОБА_7 , будучи таким чином введеним в оману щодо порядку складання та видачі актів обстеження кімнат у гуртожитках та безоплатності зазначених дій, погодився на цю вимогу і 19 травня 2014 року о 19.20 год. на просп. Леніна, 259 у м. Миколаєві в автомобілі ОСОБА_6 передав останній 4000 грн.
Згідно з наказом керівника СКП «Гуртожиток» ОСОБА_6 була звільнена з підприємства за власним бажанням, про що ОСОБА_7 не повідомила потерпілому; разом із тим, вона виконала всі дії, які вважала за необхідне, але не довела свого злочинного наміру до кінця з причин, які не залежали від її волі, оскільки була затримана співробітниками міліції.
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 просить скасувати вирок місцевого суду й ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Зокрема, засуджена ОСОБА_6 заперечує свою вину і вважає, що докази на підтвердження її винуватості було отримано з порушенням вимог статтей 17, 86, 106, 233, 246 КПК. Вказує на незаконність обшуку її автомобіля, оскільки його було здійснено без відповідної ухвали слідчого судді про надання дозволу на це, а протокол складено неуповноваженою на те особою. Зазначає, що наведені порушення залишились поза увагою апеляційного суду, який усупереч вимогам ст. 419 КПК належним чином не перевірив доводів, наведених у апеляційній скарзі.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, котрий заперечував проти задоволення скарги, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 190 КК, місцевий суд зробив на підставі належно досліджених доказів у встановленому законом порядку і згідно зі статтями 370, 374 КПК у вироку навів докладні мотиви прийнятого рішення.
Так, цей суд обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання потерпілого ОСОБА_7 , який пояснив, що звернувся із заявою про приватизацію своєї кімнати № 3 у гуртожитку до спеціаліста СКП «Гуртожиток» ОСОБА_6 , яка повідомила йому, що він має сплатити 4000 грн за складання акта. Про те, що вона звільняється з роботи, засуджена не повідомила. Оскільки потерпілий знав, що цей акт складається безоплатно, він звернувся до органів міліції. Крім того, суд взяв до уваги показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (які узгоджуються між собою та з показаннями потерпілого і відповідають установленим судом фактичним обставинам), а також докази, що містяться у протоколах обшуку, заявах потерпілого, протоколах про результати контролю за вчиненням злочину, про результати аудіо -, відеоконтролю, речовими доказами.
Засуджена ОСОБА_6 у своїх показаннях не заперечувала того, що ОСОБА_7 звернувся до неї із заявою про приватизацію своєї кімнати у гуртожитку, саме вона займалась оформленням документів, працюючи спеціалістом СКП «Гуртожиток», потім звільнилася з посади, але не повідомила про це потерпілому і 4000 грн взяла від нього вже як фізична особа за допомогу у приватизації кімнати.
Твердження про неузгодженість та суперечливість доказів, покладених в основу вироку, є необґрунтованими.
Усі ці доводи засудженої, а також доводи про неповноту й необ`єктивність судового розгляду, порушення вимог процесуального та матеріального права, неналежну оцінку доказів обвинувачення, посилання ОСОБА_6 на те, що протоколи проведення негласних слідчих дій та обшуку її автомобіля слід вважати недопустимими доказами, аналогічні зазначеним у касаційній скарзі, за апеляційною скаргою захисника засудженої ретельно перевірив апеляційний суд і для їх спростування з дотриманням вимог ст. 419 КПК у своїй ухвалі навів відповідні аргументи.
Що стосується протоколу обшуку, на який посилається засуджена, то колегії суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів про допустимість цього доказу. Так, відповідно до положень ч. 3 ст. 233 КПК слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла або іншого володіння особи (у цьому випадку - автомобіль) у разі безпосереднього переслідування особи, підозрюваної у вчиненні злочину. У такому випадку слідчий, прокурор зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Цього порядку слідчий та прокурор були дотрималися, й ухвалою слідчого судді від 20 травня 2014 року такі їх дії в частині вилучення грошових коштів, які ОСОБА_6 незаконно отримала від ОСОБА_7 були визнані законними.
Таким чином, законних підстав для визнання результатів указаних слідчих дій недопустимими доказами колегія суддів не вбачає.
Посилання засудженої ОСОБА_6 на те, що вона надавала ОСОБА_7 оплачувані послуги як приватна особа, були ретельно перевірені судами й визнані надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Покарання призначене ОСОБА_6 з дотриманням вимог статей 65, 75 КК, відповідає вчиненому та особі засудженої. Це покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів.
Таким чином, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які би тягли за собою скасування або зміну судових рішень у кримінальному провадженні, колегія суддів не вбачає. А тому касаційну скаргу не може бути задоволено.
Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 3 ст. 429, статтями 433, 434, 436 КПК, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», колегія суддів
Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3