АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/974/17 Справа № 202/3833/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000907 за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1, захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2017 року, ухвалений стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с.Балівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
08.07.2014р. Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська за ч.2, ст.186, 75 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді 6 років позбавлення волі.
На підставі ст.71 КК України ОСОБА_7 призначено покарання за сукупністю вироків, частково приєднано до призначеного покарання невідбуте покарання за вироком від 08.07.2014 року у виді одного року позбавлення волі та остаточно призначено до відбуття покарання у виді позбавлення волі строком на сім років.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк відбуття покарання із 19 квітня 2016 року до набрання вироком законної сили, залишено незмінним запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
Вирішено долю речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 квітня 2016 року близько 09 години 30 хвилин ОСОБА_7 знаходився разом зі своїм знайомим ОСОБА_10 у дворі будинку АДРЕСА_2 , де останні розпивали алкогольні напої. В цей час до них підійшла сестра обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_7 разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_11 та їхньою спільною малолітньою дитиною. Між обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_11 на ґрунті давньої особистої неприязні виник словесний конфлікт, який перервався між останніми у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 разом із своїм братом - обвинуваченим ОСОБА_7 зайшли до вищевказаного будинку, де останні мешкають, а ОСОБА_11 разом із малолітньою дитиною залишився біля під`їзду.

Приблизно через 5 хвилин із вищевказаного під`їзду вибіг обвинувачений ОСОБА_7 , бажаючи продовжити суперечку та вирішення відносин з ОСОБА_11 , шляхом провокування бійки із застосуванням ножа, який взяв з квартири, не координуючи свої дії, хаотично неодноразово намагався нанести правою рукою, у якій знаходився ніж, удар по тулубу ОСОБА_11 , при цьому заподіяв не менше двох колото-різаних ударів.

В результаті злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_11 було нанесено тілесні ушкодження, які відносяться до легких та тяжких тілесних ушкоджень, тобто умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_7 у скоєному злочині, передбаченому ч.1 ст.121 КК України, вважає, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Просить вирок суду змінити в частині зазначення у вироку обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого рецидив злочину.

Відповідно до встановлених та досліджених матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_7 вчинив умисний злочин в період іспитового строку (раніше судимий 08.07.2014 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська до 4 років позбавлення волі за ст. 186 ч.2, ст. 75 КК України - 2 роки іспитового строку), злочин за який його було засуджено, відноситься виключно до умисних.

Захисник ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду повністю та закрити кримінальне провадження у зв? язку з недоведеністю вини ОСОБА_7 в інкримінованому злочині.

На його думку, судом не було встановлено, з яким умислом діяв ОСОБА_7 в момент спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, чи передбачав він суспільно небезпечні наслідки у вигляді тяжких тілесних ушкоджень внаслідок своїх дій, чи бажав їх настання, або не бажав, але свідомо припускав їх настання. Зазначений факт свідчить про неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, не було предметом розгляду та доказування під час судового провадження мотив та мета вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 , що призвело до неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить змінити вирок суду, яким ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за ч.1 ст.121 КК України до 7 років позбавлення волі, та пом`якшити йому призначене покарання, зменшивши його термін.

На підставі ухвали суду від 27.03.2017р. у даному кримінальному провадженні, дата відбуття призначеного покарання для ОСОБА_7 відраховується з 18.04.2016 року, а не з 19.04.2016 року, як визначено судом при застосуванні ч.5 ст.72 КК України.

Вважає, що вирок постановлений без врахування характеристики особистості засудженого, а також думки самого потерпілого щодо міри покарання. На його думку, дане судове рішення є занадто суворим і підлягає зміні.

Зазначив, що важливою обставиною, яка пом`якшує покарання засудженого, згідно з вимогами ч.1 ст.66 КК України, як про це зазначено слідчим в обвинувальному акті, є щире каяття ОСОБА_7 .

На стадії досудового розслідування останній визнавав себе винним повністю та детально і об`єктивно розповідав про подробиці свого конфлікту з ОСОБА_11 , що є співмешканцем його рідної сестри ОСОБА_7 . Обвинувачений вказував, що неприязненні стосунки у нього з потерпілим тягнуться тривалий час, саме з тієї причини, що він дорікав потерпілому за те, що той проживає з його сестрою за гроші, отримані нею від держави на утримання дитини, і не допомагає їй. В день скоєння правопорушення конфлікт виник черговий раз, і він дійсно, не стримавшись від не зовсім порядної поведінки ОСОБА_11 , наніс йому хаотично 2-3 удари ножем по тілу.

Про ці ж обставини скоєння інкримінованого правопорушення ОСОБА_7 дав пояснення і в судовому засіданні, про що вказано в мотивувальній частині вироку. Однак в цій же частині вироку судом зазначається про часткову зміну обвинуваченим своїх свідчень щодо його вини у спричиненні тілесних ушкоджень, і це пояснюється лише впливом на ОСОБА_7 його сестри - свідка ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні, скориставшись передбаченим ст.63 Конституції України та п.3 ч.1 ст.66 КПК України її правом не давати показання стосовно своїх рідних, відмовилась від дачі пояснень суду.

Станом на сьогоднішній день, ОСОБА_7 повністю визнає себе винним у скоєнні вказаного правопорушення, що цілком можливо визнавати як наявність пом`якшуючої обставини.

Що стосується позиції потерпілого ОСОБА_11 з цього приводу, то в судовому засіданні він пояснював, що не має претензій до обвинуваченого, наголосивши, що цей інцидент стався через сімейно-родинні стосунки, і він не має наміру карати ОСОБА_7 . Крім цього, у справі ніким не заявлено цивільний позов, матеріальна шкода не спричинена, про що також зазначено в обвинувальному акті.

На його думку, має місце істотне порушення вимог кримінального процессуального закону, оскільки на стадії досудового розслідування уповноважена службова особа, що здійснила затримання ОСОБА_7 , всупереч вимогам ч.5 ст.208, ст.209 КПК України, в протоколі не зазначила, крім дати, точний час, коли саме було затримано підозрюваного.

З апеляційної скарги обвинуваченого вбачається, що він розкаюється у вчиненому, однак нічого не можна повернути назад. Просить пом`якшити йому призначене покарання та застосувати стосовно нього покарання, не пов`язане з позбавлення волі на підставі ст.ст.75,76 КК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, захисників, обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Доводи захисника ОСОБА_8 про пом`якшення покарання його підзахисному; доводи захисника ОСОБА_9 про закриття кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю вини є неспроможними з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого та обставини, що обтяжують покарання, оскільки злочин було вчинено в стані алкогольного сп`яніння, в період іспитового строку скоїв нове кримінальне правопорушення. Обставин, що пом`якшують покарання, обвинуваченому ОСОБА_7 не встановлено.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого та досягнення інших цілей покарання неможливо без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, і правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі, обравши достатній строк такого покарання в межах санкції закону України про кримінальну відповідальність.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.1 ст.121 КК України, яке необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку під час розгляду судом першої інстанції апеляційним переглядом не встановлено.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з вироком суду першої інстанції, вважає його законним і обґрунтованим, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора, захисників та обвинуваченого.

Керуючись ст.ст.404,407 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1, захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк відбування покарання період з 18.04.2016 року до 20.06.2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді: