судді Верховного Суду у справі № 5-117кс (15) 17
13 липня 2017 року Судовою палатою у кримінальних справах Верховного Суду України (далі Суд) розглянуто заяву захисника ОСОБА_3 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 щодо ОСОБА_2.
За результатами перегляду відмовлено у задоволені заяви захисника ОСОБА_3 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 щодо ОСОБА_2.
Будучи незгодною з цим рішення, висловлюю окрему думку з таких підстав.
Порушуючи питання про перегляд рішення касаційної інстанції, заявник вважав, що має місце неоднакове застосування норми, яка регулює порядок обчислення строків давності, а саме: визначення початкового моменту обрахування строків давності та юридичного факту, з яким пов'язується кінцевий момент строку давності та після якого настають передбачені статтею 48 КК України 1960 року (далі КК 1960 року) та статтею 49 Кримінального кодексу України (далі - КК) наслідки.
Він посилався на те, що вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 лютого 2006 року набрав законної сили лише після прийняття Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали від 22 березня 2016 року, якою зазначений вирок залишено без зміни, а не 4 травня 2005 року, як це зазначено в ухвалі касаційної інстанції, про перегляд якої порушено питання. За його доводами строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений пунктом «г» статті 93 КК 1960 року, що був вчинений 21 жовтня 1995 року, на час набрання вироком законної сили сплив.
Рішення про відмову у задоволенні заяви захисника ОСОБА_3 більшість Суду мотивувала тим, що додані до заяви на підтвердження неоднакового правозастосування рішення, стосуються злочинів різної тяжкості, щодо яких передбачено різні строки давності, та те, що заявником не додано до заяви рішення касаційного суду в справі про засудження особи до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вважаю цей висновок колег неправильним.

Норми щодо давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені статтею 48 КК 1960 року та статтею 49 КК України, за своєю юридичною природою є складовою інституту звільнення від кримінальної відповідальності. Саме частина перша наведених статей визначає початковий момент обрахування строків давності. Що стосується юридичного факту, з яким пов'язується кінцевий момент строку давності для злочинів, вчинених до набрання чинності КК, то відповідно до висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 5 вересня 2013 року в справі № 5-6кс 13, цим фактом є набрання вироком законної сили.

Ця норма не пов'язана з дискреційними повноваженнями суду, оскільки юридичні факти початкового і кінцевого моментів строку давності визначені в законі. Ці факти не залежать ні від тяжкості вчиненого злочину, ні від призначеного особі покарання. Тяжкість злочину впливає на сам строк давності, а не на факти його початкового і кінцевого моментів.

Із тексту ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2017 року та 3 квітня 2017 року, доданих до заяви для порівняння, убачається, що суд касаційної інстанції підтвердив правильність застосування судами нижчих інстанцій положень статті 49 КК щодо злочинів, передбачених відповідно частиною першою статті 119 та частиною першою статті 286 КК.

У рішенні від 15 березня 2017 року касаційний суд дійшов до висновку, що на час постановлення вироку строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений статтею 198 КК, з дня вчинення цього злочину 14 березня 2009 року, минули, і судами нижчих інстанцій не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме стаття 49 КК.

Незважаючи на те, що ці рішення суду касаційної інстанції стосувались різних по тяжкості злочинів, у них однаково зазначено, що початковим моментом обрахування строків давності є вчинення злочину, а юридичним фактом, з яким пов'язується кінцевий момент строку давності - набрання вироком законної сили.

У рішенні, про перегляд якого порушено питання у заяві, касаційний суд зазначив, що вирок Апеляційного Суду Автономної Республіки Крим від 22 лютого 2006 року щодо ОСОБА_2 набрав законної сили 4 травня 2006 року - день постановлення ухвали колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України, якою вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 лютого 2006 року було залишено без зміни, і станом на цю дату строк давності за умисне вбивство, вчинене ним 21 жовтня 1995 року, не закінчився. Наведене рішення від 4 травня 2006 року було скасовано постановою Суду від 19 березня 2015 року.

Згідно з частиною першою статті 401 Кримінально-процесуального кодексу 1960 року (далі - КПК 1960 року) вирок місцевого суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляцій, а вирок апеляційного суду - після закінчення строку на подання касаційної скарги, якщо його не було оскаржено. У разі подачі апеляцій, касаційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи відповідно апеляційною чи касаційною інстанцією, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Отже, вирок щодо ОСОБА_2 від 22 лютого 2006 року набрав законної сили лише 22 березня 2016 року після постановлення ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою зазначений вирок залишено без зміни.

Наведене свідчить, що у справі ОСОБА_2 касаційний суд по іншому застосував норму, передбачену статтею 49 КК, щодо кінцевого моменту строку давності (замість дати набрання вироком законної сили зазначив дату скасованого рішення), тому у Суду були підстави для перегляду рішення 22 березня 2016 року.

Привертає до себе увагу той факт, що з дня вчинення злочину до дня набрання вироком законної сили минуло більше 20 років (навіть з урахуванням перебігу давності, про який зазначає касаційний суд), а право ОСОБА_2 на перегляд судового рішення касаційної інстанції було неодноразово порушено. Так, рішенням колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 травня 2016 року захиснику ОСОБА_4 було відмовлено у допуску справи щодо ОСОБА_2 за заявою про перегляд рішення касаційної інстанції від 22 березня 2016 року (подана у тримісячний строк). Колегія визнала, що касаційний суд зазначив у своєму рішенні відповідні мотиви, з яких відступив від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України в постанові від 19 березня 2015 року щодо ОСОБА_2 Але питання ставилось не щодо можливості касаційного суду відійти від позиції Верховного Суду України, а про неправильне застосування закону. Останнє є повноваженнями Суду, а не колегії суддів під час вирішення питання про допуск справи.

Крім того, касаційний суд піддав сумніву легальність надіслання справи щодо ОСОБА_2 у суди України у 2015 році. У судовому засідання прокурор не заперечувала, що Верховний Суд України допустив для перегляду рішення, постановлені судами України. Вважаю, що це факт (яким чином справа щодо ОСОБА_2 опинилась в суді міста Києва із суду Автономної республіки Крим) не може впливати на реалізацію права засудженого на перегляд судових рішень щодо нього.

Що стосується застосування до ОСОБА_2 норми, передбаченої частиною четвертою статті 49 КК, то це питання має вирішуватися після вирішення питання правильності застосування частини першої цієї статті.

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_5