Дата документу Справа № 335/9612/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №335/9612/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11кп/778/696/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА

3 квітня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в місті Запоріжжі, громадянина України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 .

До апеляційного суду звернулися обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_8 із апеляційними скаргами на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2017 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.286 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня звернення цього вироку до виконання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили не застосовувався.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави на відшкодування судових витрат за проведення експертизи залученими стороною обвинувачення експертами спеціалізованої державної установи - Запорізького Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України: 2111(дві тисячі сто одинадцять) грн. за проведення судової інженерно-транспортної експертизи.
Доля речового доказу вирішена в порядку ст.100 КПК України.
У скаргах обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості, і у зв`язку із неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, просять змінити вирок місцевого суду, застосувавши ст.75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням.

В обґрунтування своїх доводів зазначають, що при відсутності обставин, які обтяжують покарання і обставин які характеризують обвинуваченого ОСОБА_6 з негативно боку, та існування ряду обставин, які пом`якшують покарання і характеризують обвинуваченого з позитивного боку, суд мав би звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

За вироком суду, 1 серпня 2016 року, о 23 годині 17 хвилин, обвинувачений ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21140», р/н НОМЕР_1 , рухався по пр. Соборному в місті Запоріжжі, з боку вул. Сталеварів у напрямку вул. Лєрмонтова, зі швидкістю не менше 99,4 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті, на нерегульованому пішохідному переходу, в районі перехрестя з пр. Маяковського, маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_9 , маючи технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, відповідних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив, порушивши вимоги п.п., 12.4, 12.9 «б)», 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, скоїв наїзд на неповнолітню ОСОБА_9 , 1999 року народження, заподіявши останній тяжкі тілесні ушкодження: сполучену тупу травму голови, тулуба і кінцівок, що призвело до ушкодженнями внутрішніх органів у вигляді забоїв та розривів, що в сукупності ускладнилося розвитком шоку, від чого остання померла.

Заслухавши доповідь судді; пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги; прокурора, який підтримав свою позицію, яку висловив у суді першої інстанції, за якою покарання обвинуваченому слід обрати не пов`язане з позбавленням волі, із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційних скарга, колегія суддів вважає, що останні підлягають задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів апеляційної інстанції, у межах апеляційної скарги, перевірені законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Як зазначено вище, обсяг обвинувачення, кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників процесу не оскаржується.

За вимогами ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції окрім іншого є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, у відповідності до п.2 ч.1 ст.413 КПК України,є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

За вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як зазначено у правовій позиції рішення Верховного суду України у справі стосовно ОСОБА_10 , норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у статті 65 КК України в якій установлено загальні засади призначення покарання. Згідно з ч.1 цієї статті суд призначає покарання не тільки у межах, установлених у санкціях (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього кодексу.

З огляду на ці положення закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарання, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані із призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду, міри, в тому числі й застосування положень ст. 75 КК України.

Положення п.2 ч.1 ст.65 КК України суд першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_6 не взяв до уваги, внаслідок чого ухвалив посилкове рішення, не застосувавши закон, який підлягає застосуванню.

Колегія суддів акцентує увагу, що судом допущено порушення загальних засад кримінального провадження, через які реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Виходячи із міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст.8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів «2, 4, 7 та 11 до Конвенції» дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

У ст.17 Закону від 23 лютого 2006 року №3477-1V «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року) так і у справі «Фрізен проти Росії (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий й надмірний тягар для особи, що у справі відносно ОСОБА_6 суд не дотримався.

Виходячи із вимог ст.75 КК України суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як встановив суд, обвинувачений ОСОБА_6 вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав, каявся та просив вибачення у потерпілого, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має стійкі соціальні зв`язки, проживає з батьками та старшим братом, навчається у Запорізькому національному технічному університеті, до вчинення кримінального правопорушення, працював офіційно, зараз працює неофіційно, у зв`язку з тим, що відносно нього висунуто обвинувачення, за місцем роботи та місцем проживання, навчання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває. Злочин вчинений ОСОБА_6 законодавцем, відповідно до ст.12 КК України, віднесено до категорії тяжких, між тим вчинено його з необережності, що не було враховано судом першої інстанції.

Судом не було встановлено будь-яких даних, які б свідчили про негативну характеристику обвинуваченого, чи обставин, які обтяжують покарання.

Судом встановлено, що потерпілим ОСОБА_9 не заявлено цивільний позов, ним було висунуто певні вимоги до потерпілого щодо розпорядженням автомобілем на якому було вчинено ДТП та грошовими коштами, які будуть отримані від страхових компаній. Потерпілий не заперечував проти застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст.ст.75, 76 КК України. Саме із цих підстав, як встановила колегія суддів, прокурором було обрано позицію за якою він просив суд першої інстанції призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_6 із застосуванням ст. 75,76 КК України.

Судом першої інстанції з цих обставин, допущено протиріччя, які колегія суддів вважає за необхідне усунути шляхом застосування кримінального закону, який не було застосовано судом першої інстанції.

За наявності обставин, перелік який наведено вище, колегія суддів прийшла до висновку, що судом не було застосовано закон, який необхідно було застосувати, а саме ст.ст.75, 76 КК України.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.01.2017 стосовно ОСОБА_6 у частині призначення покарання обвинуваченому підлягає зміні через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2017 року, щодо ОСОБА_6 , змінити в частині призначеного покарання.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2017 року, якщо він протягом трьох років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4