Справа № 676/2269/16-к
Провадження № 1-кп/676/41/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року м. Кам`янець-Подільський
Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 ,

законного представника

неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене 9 березня 2016 року до ЄРДР за № 0000471, за обвинуваченням ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, не одруженого, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого, раніше судимого:

13 квітня 1999 року Кам`янець-Подiльським міським судом Хмельницької області за ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 187, ст. 42 КК України (1960 року) до 3 років позбавлення волі (звільненого 12 травня 2000 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 10 місяців 29 днів);

14 квітня 2001 року Садгірським районним судом м. Чернівці за ч. 2 ст. 140, ст. 43 КК України (1960 року) до 3 років 3 місяців позбавлення волі (звільненого 17 червня 2004 року по відбуттю строку покарання);

10 грудня 2004 року Кам`янець-Подiльським міськрайонним судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі (звільненого 20 жовтня 2005 року на підставі п. «е» ст. 1 Закону України «Про амністію»);

24 травня 2007 року Кам`янець-Подiльським міськрайонним судом Хмельницької області за ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі (звільненого 23 червня 2008 року умовно-достроково на невідбутий строк 3 місяці 25 днів);

14 грудня 2009 року Кам`янець-Подiльським міськрайонним судом Хмельницької області за ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі;

11 березня 2010 року Кам`янець-Подiльським міськрайонним судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі (звільненого 28 лютого 2014 року по відбуттю строку покарання);

20 жовтня 2014 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі (звільненого 1 лютого 2016 року по відбуттю строку покарання),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и в:

8 березня 2016 року близько 17 год. на автобусній зупинці біля кафе-бару Берізка по просп. Грушевського, 25 в м. Кам`янці-Подільському Хмельницької області ОСОБА_12 з метою викрадення мобільного телефона підійшов до неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 , усвідомлюючи відсутність уваги з боку потерпілої та сторонніх осіб, засунув руку у праву кишеню її пальта, звідки умисно повторно таємно викрав мобільний телефон марки Lenovo S650, вартістю 1400 грн., з сім-картою оператора мобільного зв`язку Київстар, вартістю 30 грн., заподіявши потерпілі ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 1430 грн.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_12 свою вину в обсязі пред`явленого обвинувачення визнав та підтвердив, що 8 березня 2016 року близько 17 год. на зупинці маршрутних транспортних засобів на вході у маршрутне таксі з кишені потерпілої він витягнув мобільний телефон, після чого спокійно, поза увагою сторонніх осіб пішов з місця події. Викрадений телефон в подальшому збув на ринку в м. Хмельницькому. Висловив щире каяття з приводу вчиненого, зобов`язався відшкодувати завдану шкоду одразу після звільнення, при цьому, заявив клопотання про зміну запобіжного заходу на більш м`який.

Крім визнавальних показань обвинуваченого ОСОБА_12 , його винуватість у вчиненні інкримінованого діяння об`єктивно підтверджується сукупністю досліджених судом доказів.

Так, з показань (у присутності законного представника) у судовому засіданні неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 встановлено, що близько 17 год. 8 березня 2016 року під час посадки у маршрутне таксі біля кафе «Берізка» одна з пасажирів їй повідомила, що невідомий чоловік витяг з кишені її ( ОСОБА_6 ) пальта телефон. Повернувшись, побачила силует викрадача, однак за ним не бігла та не кричала, розплакавшись. За злодієм побіг знайомий ОСОБА_13 , однак не зміг наздогнати. В ході досудового розслідування брала участь у проведенні впізнання, в ході якого вказала на особу, яка була найбільш схожа на викрадача. Завдана їй шкода не відшкодована. При призначенні покарання поклалася на розсуд суду.

Наведені показання потерпілої повністю узгоджені з показаннями очевидця події свідка ОСОБА_14 , яка в суді підтвердила, що близько 16-17 год. 8 березня 2016 року перебувала у салоні маршрутного таксі № 3, яке зупинилося біля кафе «Берізка». Під час посадки пасажирів помітила, що обвинувачений з відчуженим поглядом спокійно витягнув з кишені дівчини телефон, відійшов від натовпу людей, які намагалися сісти у маршрутне таксі, й безперешкодно пішов з місця події. Не бачила, щоб будь-хто переслідував злодія, а сам він в ході вчинення злочину був спокійний, впевнений, що його вчинку ніхто не бачить і відповідно за ним ніхто не побіжить. Після того, як вона ( ОСОБА_14 ) повідомила потерпілій про те, що з її кишені викрадено телефон, потерпіла лише розплакалася замість того, щоб наздоганяти злодія. Саме свідок ОСОБА_14 телефоном повідомила поліцію про злочин. Обвинуваченого в ході досудового розслідування вона впізнала за рисами обличчя та зовнішнім виглядом.

Показання потерпілої та свідка ОСОБА_14 узгоджені з показаннями, які надав в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 , пояснивши, що був очевидцем того, як обвинувачений витяг з кишені потерпілої ОСОБА_6 її телефон, однак повідомив, що не впевнений у тому, що обвинувачений бачив чи міг бачити те, що він (свідок ОСОБА_13 ) спостерігає за цим незаконним заволодінням майном, а будь-яких зауважень щодо події обвинуваченому він не висловлював. Після крадіжки лише він (свідок ОСОБА_13 ) намагався наздогнати обвинуваченого, але це йому не вдалося, оскільки обвинувачений одразу зник з місця події. Підтвердив, що саме ОСОБА_12 впізнав на досудовому розслідуванні за особливою ознакою пошкодженою вушною раковиною.

Даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 8 березня 2016 року, відомості з якої було внесено до ЄРДР 9 березня 2016 року (т. 2 а.с. 1, 7) підтверджено, що заявник ОСОБА_15 повідомив про те, що 8 березня 2016 року близько 17 год. невстановлена особа на маршрутній зупинці по проспекту Грушевського в м. Кам`янці-Подільському Хмельницької області шляхом вільного доступу умисно таємно викрала з кишені пальта ОСОБА_6 мобільний телефон марки Lenovo S 650 сірого кольору у комплекті з сім-картами оператора зв`язку Київстар № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , заподіявши майнову шкоду на загальну суму 2000 грн.
З даних протоколу пред`явлення особи для впізнання від 26 березня 2016 року (т. 2 а.с. 80-82) вбачається, що свідок ОСОБА_14 вказала на ОСОБА_12 як на особу, яка 8 березня 2016 року близько 17 год. поблизу бару «Берізка» викрала з кишені пальта потерпілої ОСОБА_6 мобільний телефон.

Однак, суд позбавлений можливості прийняти як належні докази протоколи пред`явлення особи для впізнання від 10 березня 2016 року (т. 2 а.с. 20-22, 23-25), відповідно до яких неповнолітня потерпіла ОСОБА_6 та неповнолітній (на момент події та цієї слідчої дії) свідок ОСОБА_13 вказали на ОСОБА_12 як на особу, яка 8 березня 2016 року близько 17 год. поблизу бару «Берізка» викрала з кишені пальта потерпілої ОСОБА_6 мобільний телефон.

Приймаючи рішення про недопустимість цих доказів суд керується вимогами ст. 86 КПК України, згідно з якою доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, при чому, недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з анкетних даних неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , на момент події та на час пред`явлення їм особи для впізнання ОСОБА_6 не досягла 16-річного віку, а ОСОБА_13 18-річного віку, у зв`язку з чим згідно з правилами ст. 227 КПК України усі слідчі дії з участю цих неповнолітніх осіб мали б відбуватися за обов`язкової участі законних представників, однак таких для проведення впізнання залучено не було. При цьому, учасника цих слідчих дій ОСОБА_16 суд не в праві вважати педагогом чи психологом, оскільки ні у протоколах пред`явлення для впізнання, ні у запропонованих стороною обвинувачення на дослідження матеріалах немає будь-яких даних на підтвердження відповідного статусу цієї особи. Таким чином, при проведенні пред`явлення особи для впізнання було порушено саму процедуру цієї слідчої дії, а тому результати таких слідчих дій суд позбавлений права покладати в основу судового рішення.

Вартість викраденого у потерпілої майна станом на 8 березня 2016 року підтверджена даними довідок ПП ОСОБА_17 (т. 2 а.с. 40), згідно з якими вартість мобільного телефона марки Lenovo S 650 та стартового пакета оператора мобільного зв`язку Київстар становила відповідно 1400 грн. та 30 грн.

Водночас, суд не вважає належним доказом довідку ПП ОСОБА_17 , якою встановлено справність мобільного телефона марки Lenovo S 650 станом на 8 березня 2016 року, оскільки питання справності вказаного пристрою без його наявності вирішити неможливо, крім цього, це є компетенцією судових експертів.

Відповідно до положень ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а саме: з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Дотримуючись вказаних вимог Закону, суд позбавлений можливості вийти за межі обвинувачення, вирішуючи питання обсягу викраденого майна, оскільки, не зважаючи на зміст заяви про вчинений злочин та показання потерпілої, викрадення разом з телефоном та однією сім-картою іншої сім-карти стороною обвинувачення ОСОБА_12 інкриміноване не було.

Таким чином, оцінивши належні, допустимі та достовірні докази в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, суд дійшов таких висновків.

Діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_12 , мало місце, дії обвинуваченого містять склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, і становлять собою таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно. Вина ОСОБА_12 у вчиненні вказаного діяння повністю доведена в судовому засіданні і він підлягає покаранню за його вчинення.

На виконання вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, що є злочином середньої тяжкості, особу винуватого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_12 раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності, за які відбував реальне покарання, офіційно не працевлаштований, утриманців не має; за місцем проживання ЖКП «Південь» компрометуючими матеріалами щодо нього не володіє, перебуває на «Д»-обліку за наслідками вилікуваного туберкульозу легень, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває.

З врахуванням обставин справи, вартості викраденого, думки потерпілої, яка при призначенні покарання поклалася на розсуд суду, стану здоров`я та особи обвинуваченого, який, будучи неодноразово судимий за аналогічні злочини, за які відбував реальне покарання у виді позбавлення волі, належних висновків для себе не зробив, а відверто виявляючи вперте небажання ставати на шлях виправлення, вчинив інкриміноване діяння невдовзі (по спливу менше півтора місяця) після звільнення із застосуванням ч. 5 ст. 72 КК України з місця відбування покарання у виді 2-х років позбавлення волі за вчинення цілком аналогічного діяння, суд не вбачає за можливе призначати ОСОБА_12 покарання у виді арешту чи обмеження волі, а вбачає за необхідне визначити покарання у виді позбавлення волі на строк ближче до середньої межі санкції ч. 2 ст. 185 КК України.

На глибоке переконання суду, саме таке покарання є необхідним, достатнім, справедливим для виправлення ОСОБА_12 , запобігання вчинення нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, забезпечує співрозмірність діяння та кари, відповідає таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

При призначенні покарання суд враховує, що обвинувачений вчинив інкримінований злочин до спливу двомісячного строку після звільнення з місця відбування реального покарання за вчинення аналогічних діянь, ухилявся від досудового розслідування, за що був оголошений у розшук (т. 2 а.с. 63) що свідчить про його явне небажання ставати на шлях виправлення, з огляду на відсутність декількох обставин, які істотно знизили б суспільну небезпечність діяння, суд підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не вбачає.

Клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який задоволенню не підлягає, оскільки ризик чинення тиску на потерпілу та свідків суд в обґрунтування продовження обраного на досудовому розслідуванні запобіжного заходу не ставив, а ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України (ухилення від суду, продовження злочинної діяльності) не змінилися. Крім того, з огляду на те, що ОСОБА_12 призначається покарання у вигляді реального позбавлення волі, з метою забезпечення виконання вироку на підставі п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України суд вважає на необхідне до набрання вироком законної сили залишити попередній запобіжний захід тримання під вартою.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, тому строк цього попереднього ув`язнення ОСОБА_12 з 18 березня 2016 року підлягає зарахуванню у строк відбуття ним покарання з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Процесуальні витрати відсутні, цивільний позов пред`явлений не був.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 374 КПК України,
у х в а л и в:

ОСОБА_12 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначити покарання у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Строк покарання обчислювати з 21 лютого 2017 року, зарахувавши в строк відбуття покарання строк тримання під вартою з 18 березня 2016 року по 20 лютого 2017 року включно з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (згідно з вимогами ч. 5 ст. 72 КК України).

У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу відмовити.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишити попередній тримання під вартою.

Вирок набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги до апеляційного суду Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право на отримання копії вироку в суді.

Суддя ОСОБА_18 -Годлевська