Ухвала

Іменем України

15 серпня 2017 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,
присяжних ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

за участю сторін: прокурора ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське кримінальне провадження № 0000038 відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, громадянина України, раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2 ст.15, п.п.1, 12 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, громадянина України, раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2 ст.15, п.п.1, 12 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України,

встановив:

При оголошенні перерви для виклику свідків обвинувачення (до 19 вересня 2017 року з урахуванням відпустки захисника ОСОБА_8 ), прокурор заявив усне клопотання про продовження ще на 60 днів строку тримання ОСОБА_10 та ОСОБА_12 під вартою, посилаючись на наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.
Захисники заперечували проти клопотання прокурора і просили змінити обом обвинуваченим запобіжний захід на домашній арешт у нічний час, вказуючи, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які з лютого 2013 року тримаються під вартою, ніяким чином не зможуть вплинути на подальший судовий розгляд справи, мають міцні соціальні зв`язки, ОСОБА_13 - на утриманні 2-х неповнолітніх дітей та сам потребує медичної допомоги, ОСОБА_14 потребує протезування та має матір похилого віку.
Обвинувачені підтримали позицію своїх захисників.
Обсудивши клопотання у відповідності до вимог ч.3 ст.383 КПК

України, суд приходить до наступного.

Згідно з ч.3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд, незалежно від наявності клопотань… до спливу продовженого строку, зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

За прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) (справи «Єлоєв проти України», «Харченко проти України», «Тодоров проти України» та інші) обґрунтована підозра особи у вчиненні тяжкого злочину та ризики перешкод з боку цієї особи досудовому розслідуванню, можуть первісно виправдати її тримання під вартою. Проте, зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення особи свободи, і на стадії судового розгляду повинні бути наведені інші аргументи для продовження тримання під вартою. Такі підстави мають бути чітко вказані національними судами.

ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка стала підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватись від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для справи, незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції та практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначним елементом при оцінці ризиків, не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

ЄСПЛ через призму своїх рішень (зокрема «Харченко проти України», «Єлоев проти України», «Фельдман проти України») неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою як упродовж досудового розслідування, так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і прокурор має навести інші підстави. До того ж, такі підстави мають бути чітко вказані.

Відповідно до ст.178 КПК України, суд при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу та у подальшому при його продовженні, крім наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини.

Під час досудового розслідування у лютому 2013 року ОСОБА_15 та ОСОБА_16 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. У подальшому, під час судового розгляду, суд 27 разів продовжував строк тримання обох обвинувачених під вартою, останній раз до 19 серпня 2017 року, вбачаючи наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України. В ухвалі суду від 21 червня 2017 року суд, продовжуючи дію цього запобіжного заходу, вважав реальною наявність існування одного ризику по справі, а саме переховуватися від суду (п.1 ч.1 ст.177 КПК України). На думку суду, цей ризик продовжує існувати і на цей час.

Однак, аналіз вказаних норм вітчизняного законодавства та міжнародної судової практики, недоведеність на даному етапі судового розгляду у повній мірі стороною обвинувачення необхідності застосування найсуворішого виду запобіжного заходу як тримання під вартою, тривалість судового провадження, по якому строк перебування ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в умовах ізоляції від суспільства (по Закону України № 838-VІІІ від 26 листопада 2015 року) становить майже 9 років, дають суду підстави для висновку, що сама лише тяжкість кримінального правопорушення та можливість переховуватися від суду, не можуть бути підставою для подальшого запобіжного ув`язнення обох обвинувачених.

Посилання ж прокурора на те, що обвинувачені можуть здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, без достатнього обґрунтування та доведеності наявності ризиків, є недостатнім.

У зв`язку з цим суд не вбачає підстав для продовження строку тримання ОСОБА_10 та ОСОБА_12 під вартою ще на 60 днів, про що просив прокурор, та вважає, що на даній стадії процесу належна процесуальна поведінка та виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків може бути забезпечена іншим (альтернативним) запобіжним заходом.

За таких обставин, суд не вбачає необхідності обмеження права особи на свободу, передбаченого кримінальним процесуальним законом України та ст.5 Конвенції в контексті зазначеного кримінального провадження, а тому до ОСОБА_10 та ОСОБА_12 слід застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який на думку суду, в повній мірі забезпечить запобіганню ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Також суд вважає необхідним покласти на обвинувачених обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК, а також роз`яснити наслідки їх невиконання.

У зв`язку з наведеним клопотання захисників підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.331 ч.3, 369, 383 ч.3 КПК України, суд
ухвалив:

Клопотання прокурора ОСОБА_7 залишити без задоволення, а клопотання захисників ОСОБА_9 і ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Обраний обвинуваченим ОСОБА_10 і ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 19 серпня 2017 року - змінити на цілодобовий домашній арешт строком до 13 жовтня 2017 року.

Заборонити обвинуваченим ОСОБА_10 і ОСОБА_11 цілодобово залишати місце проживання чи реєстрації ( ОСОБА_10 - АДРЕСА_1 , ОСОБА_11 АДРЕСА_2 ) на час дії запобіжного заходу, крім випадків явки до Дніпропетровського районного суду чи Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області для участі у кримінальних провадженнях.

Покласти на обвинувачених ОСОБА_10 і ОСОБА_11 строком на два місяці наступні обов`язки:

- утриматись від спілкування з потерпілими і свідками по кримінальному провадженню;

- здати на зберігання свої паспорти для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , що у разі невиконання покладених обов`язків, до них може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.

Відповідно до ч.3 ст.202 КПК України обвинувачені ОСОБА_10 і ОСОБА_11 мають бути негайно доставлені до місця їх проживання і звільнені з-під варти.

Копію ухвали вручити прокурору і обвинуваченим, направити начальнику Дніпровської УВП № 4 УДПС України в Дніпропетровській області та начальнику Кам'янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1