УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Слідчий Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_3 , за погодженням з прокурором Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_4 , звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на об`єкт житлової нерухомості, квартиру АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення права на його відчуження.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, на об`єкт житлової нерухомості, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_5 , відповідно до договору купівлі продажу № 654 від 06.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 .
Підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стала заява ОСОБА_7 , яка свідчить про незаконне привласнення належної йому квартири.
Так, згідно зібраних матеріалів є підстави вважати, що громадяни ОСОБА_8 , ОСОБА_5 вступивши в змову з приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та колом невстановлених осіб, в порушення чинного законодавства, підробивши договір доручення на продаж квартири №1171 від 02.08.2016, незаконно привласнили квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Проте під час допиту потерпілого ОСОБА_7 було з`ясовано, що в дійсності відповідно до договору міни від 06.06.1994 року він являється власником квартири розташованої за адресою АДРЕСА_2 . Даний договір було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації. В подальшому 07.07.2017 року ОСОБА_7 повернувшись з м. Луганськ виявив, що замки вхідних дверей змінені а його квартира за дорученням продана ОСОБА_5 . Однак ОСОБА_7 нікому не продавав вищевказану квартиру та доручення на її продаж нікому не давав.
Наведені вище обставини свідчать про незаконне привласнення нерухомого майна, яке являється власністю ОСОБА_7 , групою невстановлених осіб та ОСОБА_5 , за сприяння в таких незаконних діях приватного нотаріуса ОСОБА_9 .
З метою недопущення здійснення подальшого відчуження об`єкту нерухомості, який являється речовим доказом у кримінальному провадженні, на даний час виникла необхідність в накладенні арешту на об`єкт житлової нерухомості, квартиру АДРЕСА_1 .
В ході досудового розслідування встановлено, що існують обставини, які підтверджують, що не застування арешту майна на об`єкт житлової нерухомості, квартиру АДРЕСА_3 може призвести до приховування, пошкодження, зникнення, втрати, знищення доказів по кримінальному провадженню, зокрема подальшого відчуження майна на користь третіх осіб.
Вивчивши надані в обґрунтування клопотання матеріали, з метою забезпечення даного арешту, на підставі ч.2 ст.172 КПК України, розгляд клопотання проводиться без повідомлення та участі власника майна.
Згідно ч. 1 ст. 107 КПК України фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.
Вислухавши думку слідчого, який підтримав клопотання, дослідивши надані матеріали, слідчий суддя приходить до наступного.
Так, статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
Як вбачається із матеріалів клопотання, постановою слідчого від 01.08.2017 року, об`єкт нерухомості, квартира АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом.
Таким чином, дослідивши надані до клопотання матеріали, враховуючи, відповідно до вимог ст. 173 КПК України, наявність даних про достатність доказів, що вказують на наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, наявність даних про належність майна, на яке слідчий просить накласти арешт, арешт зазначеного майна є необхідною умовою досягнення дієвості даного кримінального провадження. Слідчий суддя вважає клопотання обґрунтованим та заснованим на законі. Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.170-173, ст.175, ст.309, 372, ст.392, ст.532 КПК України, -
Накласти арешт на об`єкт житлової нерухомості, квартиру АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення права на його відчуження.
Ухвала підлягає негайному виконанню слідчим у кримінальному провадженні №0010508 від 26 липня 2017 року.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Арешт може бути скасовано відповідно до ст. 174 КПК України.

Слідчий суддя ОСОБА_1