АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

Провадження № 11-кп/778/1218/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2017 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 березня 2017 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Данило-Іванівка Мелітопольського району Запорізької області, громадянин України, який має середню освіту, не одружений, не працюючий, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 18 травня 2000 року Мелітопольським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 140 КК України (в ред. 1960 р.) до 3 років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 1 рік 6 місяців;
2) 18 лютого 2002 року Мелітопольським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 101, ч. 4 ст. 296 КК України до 4 років позбавлення волі;
3) 26 грудня 2006 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі;
4) 31 липня 2007 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років 4 місяців позбавлення волі;
5) 1 березня 2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі;
6) 30 березня 2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі;
7) 23 липня 2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі, звільнений 12 червня 2014 року умовно-достроково на не відбутий строк 10 місяців 20 днів,
визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 125 ч. 1, 185 ч. 3 КК України та його засуджено:
- за ч. 1 ст. 125 КК України у виді 120 годин громадських робіт;
- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі вимог ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більше суворим, остаточно призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.
Під вартою в даному кримінальному провадженні з 18 листопада 2015 року.
Вироком зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 18 листопада 2015 року по 24 березня 2017 року, виходячи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, тобто два роки вісім місяців дванадцять днів.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим в тому, що він 17 листопада 2015 року, приблизно о 16 годині 55 хвилин, знаходячись біля будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_8 , діючи з умислом, спрямованим на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно розпилив рідину з газового балончика в обличчя ОСОБА_8 , чим заподіяв тілесне ушкодження: хімічний опік кон`юктиви очей, більше лівого, яке кваліфікується як легке тілесне ушкодження.
Крім того, 17 листопада 2015 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , діючи з корисливими намірами, з умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, знаходячись біля будинку АДРЕСА_1 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, через незачинені вхідні двері, проник у приміщення будинку, звідки повторно, таємно викрав мобільний телефон «Lenovo F 800 idea phone», ІМЕІ НОМЕР_1 , в корпусі білого кольору, вартістю 1500 гривень 00 копійок, в якому знаходились сім-карта мобільного оператора «Київстар», вартістю 25 гривень, на рахунку якої знаходились грошові кошти в сумі 30 гривень, та сім-карта мобільного оператора «Лайф», вартістю 25 гривень, на рахунку якої грошові кошти були відсутні, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 1580 гривень.
В апеляційній скарзі обвинувачений, не оскаржуючи вирок суду в частині доведеності його вини та кваліфікації його дій, просить вирок змінити та, врахувавши визнання ним вини у скоєному, вчинення злочину в тверезому стані, відсутність позовної заяви потерпілого, призначити покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, яке не пов`язане з позбавленням волі.
Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, вирок суду першої інстанції щодо нього змінити та призначити покарання з застосуванням ст. 69 КК України, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що підстави для зміни вироку відсутні, оскільки всі обставини, на які обвинувачений послався в апеляційній скарзі, були в повній мірі враховані судом першої інстанції, а дані про особу обвинуваченого, які свідчать про те що він раніше був неодноразово судимий за вчиненні корисливих злочинів, але знов вчинив умисні злочини, свідчать про те, що його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів можливо лише в умовах реального виконання покарання у виді позбавлення волі, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 125 та за ч. 3 ст. 185 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які, досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 , в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, та в апеляційній скарзі не заперечуються.
У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступень тяжкості вчинених ним злочинів, які відносяться до злочину невеликої тяжкості та тяжкого злочину, врахував дані про особу обвинуваченого, які свідчать про те, що він раніше був неодноразово судимий за вчинення аналогічних корисливих злочинів, судимість за які не знята та непогашена у встановленому законом порядку, врахував рецидив злочинів, як обставину, що обтяжує покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції від суспільства.
Разом з тим, суд першої інстанції в достатній мірі врахував і обставини, які пом`якшують покарання та полягають у визнанні вини у скоєному, щирому каятті та активному сприянні розкриттю вчинених ним злочинів, відшкодуванню збитків.
Суд першої інстанції виключив з формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України та за ч. 3 ст. 185 КК України, визнаного судом доведеним, посилання на те, що ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі і підстави для застосування ст. 69 КК України до вказаного покарання відсутні.
Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Судова колегія вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.
При цьому, як вбачається з вироку суду, покарання за ч. 3 ст. 185 КК України призначено в мінімальній межі санкції відповідної частини ст. 185 КК України, а призначаючи покарання, у відповідності до ст. 70 КК України, суд застосував принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання з огляду на його суворість.
Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.
Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
З матеріалів справи вбачається, що в даному кримінальному провадженні до обвинуваченого ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і він перебував під вартою з 18 листопада 2015 року (враховуючи обставини, встановлені ухвалою суду першої інстанції від 25 травня 2017 року про роз`яснення судового рішення в частині початку строку відбування покарання (т. 2 а.с. 35) і цей строк у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року по 20 червня 2017 року включно підлягає зарахуванню до строку призначеного покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а після 20 червня 2017 року і до 6 липня 2017 року цей строк підлягає зарахуванню з розрахунку день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
З урахуванням наведеного, враховуючи положення ч. 5 ст. 72 КК України, у відповідності до якої суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому основне покарання, передбачене частиною першою цієї статті, засуджений ОСОБА_7 підлягає звільненню з під-варти, як такий, що відбув призначене йому покарання на день прийняття рішення апеляційним судом і набрання вироком суду першої інстанції законної сили.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 березня 2017 року відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125, ч. 3 ст. 185 КК України залишити без змін.
У відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 зарахувати в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення в період з 18 листопада 2015 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Звільнити ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання та з-під варти негайно, як такого, що відбув призначене судом покарання.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4