Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

15 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6
та обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0002879 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Горлівка, Донецької області, раніше судимої:

- 07.08.2015 року вироком Святошинського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, звільненої від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 3 роки;
- 19.05.2016 року вироком Святошинського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки і 1 місяць позбавлення волі, із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки і 3 місяці;
зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та засуджено до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення покарання, призначеного за даним вироком, покаранням призначеним за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 19.05.2016 року, суд визначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки і 3 (три) місяці, зарахувавши покарання, відбуте частково за попереднім вироком за правилами, передбаченими ст. 72 КК України.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України суд зарахував ОСОБА_7 у строк покарання перебування в установах попереднього ув`язнення з 21.08.2016 року по день набрання вироком законної сили, у співвідношенні 1 день позбавлення волі відповідає 2 дням попереднього ув`язнення.

Цим же вироком суд вирішив питання щодо речових доказів.

Як встановлено вироком суду, 04.03.2016, приблизно о 20 год. 30 хв., ОСОБА_7 , будучи раніше судимою за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, маючи не зняту та не погашену, в установленому законом порядку, судимість, знаходячись у приміщенні танцювального клубу «Майвей», за адресою: м. Київ, вул. О. Довженка, 3, помітила мобільний телефон марки «iPhone», який лежав на столі у коридорі, внаслідок чого у неї виник злочинний умисел, направлений на повторне, таємне викрадення чужого майна мобільного телефону «iPhone» моделі «5».
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, обернення його на свою користь з метою особистого збагачення, ОСОБА_7 , підійшла до столу, де знаходився мобільний телефон, який належить ОСОБА_8 , та впевнившись в тому, що за її діями ніхто не спостерігає, взяла зі столу мобільний телефон марки «iPhone» моделі «5» IMEI: НОМЕР_1 , серійний номер НОМЕР_2 , вартістю 4800 грн.
Будучи впевненою в тому, що її дії залишились непоміченими оточуючими, зберігаючи викрадене майно у себе в руках, обвинувачена направилась до виходу з приміщення танцювального клубу «Майвей», однак при виході з клубу була помічена та затримана пересічними громадянами. Таким чином ОСОБА_7 виконала всі дії, які вона вважала необхідними для доведення злочинного умислу до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі, так як останню було затримано пересічними громадянами біля виходу з приміщення танцювального клубу «Майвей».

Отже, намагаючись таємно викрасти чуже майно на загальну суму 4800 гривень, ОСОБА_9 вчинила закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, однак злочин не було закінчено з причин, що не залежали від її волі.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить призначити їй менш суворе покарання, взявши до уваги те, що вона згодна з вироком Шевченківського районного суду м. Києва. В судових засіданнях повністю визнала свою вину, допомагала слідству та попросила пробачення у потерпілої.

Крім цього, обвинувачена звертає увагу суду на те, що у неї є неповнолітня донька ОСОБА_10 , 2005 року народження, яка знаходилась на її утриманні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченої та її захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої та просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченої; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, вчиненому повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення, які, під час судового розгляду, ніким не оспорювались, а тому, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, докази щодо цих обставин судом не досліджувались, оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачена, проти цього не заперечували.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_7 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає вирок суду лише в межах поданої апеляційної скарги, а саме в частині призначеного судом покарання.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця, особу обвинуваченої, яка раніше судима, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, під час тримання у Київському СІЗО характеризувалась посередньо, має доньку 2005 року народження.
В якості обставини, що пом`якшує покарання суд визнав щире каяття.
Приймаючи до уваги сукупність обставин вчинення злочину, його ступінь тяжкості, суд визнав, що необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нею нових злочинів, буде покарання у виді позбавлення волі, проте не більше двох третин максимального строку покарання, передбаченого санкцією інкримінованої статті Особливої частини КК України, в розмірі, ближче до мінімального.
Оскільки ОСОБА_7 вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, до постановлення вороку Святошинським районним судом м. Києва від 19.05.2016, суд визнав також за необхідне, визначити їй остаточне покарання, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даним вироком, більш суворим, призначеним за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 19.05.2016, у виді позбавлення волі, зарахувавши покарання, відбуте частково за попереднім вироком згідно з правилами, передбаченими ст. 72 КК України.
При цьому застосування принципу поглинення покарань, суд першої інстанції мотивував, з урахуванням даних про особу обвинуваченої, яка має неповнолітню дитину 2005 року народження, визнала вину та розкаялась, від її дій тяжких наслідків, у тому числі у вигляді спричинення майнової шкоди не настало.
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що покарання, призначене ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України відповідно до вироку, який оскаржується, відповідає вимогам закону, оскільки суд першої інстанції, керуючись положеннями статей 65-68 цього Кодексу, врахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця, а також дані про особу обвинуваченої, у тому числі пом`якшуючі покарання обставини, на які вона посилалась у своїй апеляційній скарзі, а тому не вбачає підстав для його пом`якшення.
Більш того, незважаючи на розмір покарання, призначеного за даним вироком, воно було повністю поглинене покаранням, призначеним за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 19.05.2016, а тому, незалежно від того, яке за розміром покарання буде призначене ОСОБА_7 за кримінальне правопорушення вчинене 04.03.2016, остаточне покарання, призначене їй відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України, залишиться у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки і 3 (три) місяці.
За таких обставин, приймаючи до уваги відсутність передбачених законом підстав для зміни вироку та пом`якшення призначеного обвинуваченій покарання, колегія суддів вважає необхідним вирок суду щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а її апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/619/2016

Категорія: ч. 2 ст. 15,ч. 2 ст. 185 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_11

Доповідач - суддя ОСОБА_1