Ухвала іменем україни 24 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

судді доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 27 квітня 2016 року щодо нього,

в с т а н о в и л а:

Вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2015 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Чистопілля АР Крим, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено до покарання у виді обмеження волі: за ч. 1 ст. 128 КК України на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 296 КК України ? на строк 1 рік. Згідно вимог ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено засудженому ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що 17 травня 2015 року, близько 17 год., знаходячись в приміщенні будинку культури розташованого в центрі смт Підволочиськ Тернопільської області, між ним та ОСОБА_5 виник словесний конфлікт, для вирішення якого вони вийшли на вулицю, де ОСОБА_4 діючи з особливою зухвалістю, яка виразилась в насильстві із заподіянням тілесних ушкоджень, ігноруючи існуючі елементарні правила поведінки, моральності і добропристойності, виражаючи явну неповагу до суспільства, зневажаючи громадський порядок, бажаючи утвердитись в очах своїх знайомих за рахунок приниження потерпілого, з яким він раніше не був знайомий, умисно наніс ОСОБА_5 удар кулаком правої руки в область носа, від якого останній не втримавшись на ногах упав на сходову клітку та вдарився головою об бетону поверхню чотирикутної колони, та поверхню сходової клітки тім?яно-скроневою ділянкою голови. В результаті хуліганських дій ОСОБА_4 , з необережності останнього, потерпілий отримав тілесні ушкодження у правій тім?яно-скроневій ділянці голови зі стисненням головного мозку і забоєм його речовини, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 27 квітня 2016 року зазначений вирок суду відносно ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , не заперечуючи доведеності його винуватості у вчиненні злочинів за ч. 1 ст. 296, ч. 1 ст. 128 КК України, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, порушує питання про зміну судових рішень та пом`якшення призначеного йому покарання, застосувавши положення ст. 75 КК України. Указує на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України та вважає, що вона не містить викладу змісту апеляційної скарги засудженого про необхідність зміни вироку суду в частині призначення надмірно суворого покарання та детальних мотивів, через які суд апеляційної інстанції визнав їх необґрунтованими.

Перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на нижчевикладене.

Згідно вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 296, ч. 1 ст. 128 КК України в касаційній скарзі засудженого не оспорюється.
Щодо доводів касаційної скарги засудженого про суворість призначеного йому покарання, то вони є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
З мотивувальної частини вироку слідує, що при призначенні засудженому ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 65-67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які згідно ст. 12 КК України відносяться до невеликої тяжкості, дані про особу винного, який позитивно характеризувався за місцем проживання, являється учасником бойових дій, вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, сприяв розкриттю злочину, його молодий вік, які є обставинами, що пом`якшують покарання, а також тяжкі наслідки, які наступили від вчинених правопорушень, те, що не вжито заходів для відшкодування спричинених ним потерпілому ОСОБА_5 матеріальних збитків, думку потерпілого, який висловлював позицію щодо призначення засудженому суворого покарання, оскільки від отриманих тілесних ушкоджень він став інвалідом. Зваживши на всі наведені обставини у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкцій статей, у виді обмеженні волі, мотивовано визнавши його необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, та не знайшовши при цьому підстав для застосування положень ст. 75 КК України.

Доводи засудженого про незастосування ст. 75 КК України щодо нього не заслуговують на увагу, оскільки таке рішення приймається не тільки за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, а й з урахуванням особи винного, що було враховано судом при прийнятті рішення.

Крім того, аналогічні за змістом доводи засудженого ОСОБА_6 про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який з наведенням мотивів спростування визнав їх неспроможними. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає призначене засудженому ОСОБА_4 судом першої інстанції покарання, яке залишено без змін апеляційним судом, є обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам статей 50, 65, 66, 67 КК України, підстав для зміни судових рішень шляхом застосування положень ст. 75 КК України, як про це просить засуджений у своїй касаційній скарзі, не вбачає.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 27 квітня 2016 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3