АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/148/15-к Номер провадження 11-кп/786/672/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.190 КК - Н.Т.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 листопада 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисникаОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
виправданоїОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури ОСОБА_6 , який брав участь у даному провадженні, на вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 1 червня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка ст. Сіверська Краснодарського краю РФ, мешканка АДРЕСА_1 , громадянка України, з середньою освітою, неодружена, маюча на утриманні неповнолітню дитину, працююча оператором ПП «Наумова», не судима,

виправдана в зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення її винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Цивільний позов прокурора в інтересах Управління праці та соціального захисту населення Комсомольської міської ради Полтавської області залишений без розгляду.

Згідно з вироком, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_8 в тому, що вона 9 вересня 2011 року, при зверненні до Управління праці та соціального захисту населення Комсомольської міської ради Полтавської області, в заяву про призначення соціальної допомоги на дітей одиноким матерям та в декларацію про доходи і майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, внесла завідомо неправдиві відомості, а саме зазначила, що проживає та виховує дитину самостійно. Хоча батько дитини ОСОБА_9 проживав разом з нею, вів спільне господарство та виховував дитину.

Такі дії ОСОБА_8 , на думку органу досудового розслідування, призвели до незаконного призначення їй соціальної допомоги на дітей одиноким матерям, яку вона отримала за період з 1 вересня 2011 року до 31 серпня 2013 року з Державного бюджету України в сумі 7421 грн. 18 коп. і були кваліфіковані за ч.1 ст.190 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_8 , суд у вироку зазначив про недоведеність того, що в її діях є склад інкримінованого злочину.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок та постановити новий, яким ОСОБА_8 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та засудити до штрафу в розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян і задовольнити цивільний позов, стягнувши з обвинуваченої 7421 грн. 18 коп.

При цьому вважає, що суд безпідставно визнав недопустимими доказами копії документів, наданих Управлінням праці та соціального захисту населення Комсомольської міської ради і не погоджується з висновками суду про відсутність у ОСОБА_8 умислу на незаконне отримання державної соціальної допомоги на дітей одиноким матерям.

Інші учасники провадження вирок не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання апеляційної скарги, пояснення виправданої та її захисника про законність і обґрунтованість судового рішення, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Надані стороною обвинувачення та перевірені судом докази не доводять поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй злочину.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Диспозицією ч.1 ст.190 КК України передбачена кримінальна відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Обман повідомлення неправдивих відомостей або замовчування відомостей, які мають бути повідомлені, з метою заволодіння чужим майном або придбання права на майно.

Із суб`єктивної сторони шахрайство передбачає тільки прямий умисел, корисливі мотив і мету.

Обвинувачена в судовому засіданні пояснювала, що заміжньою вона не була, після народження доньки, на момент подання заяви про призначення допомоги одинокій матері, з батьком дитини ОСОБА_9 не проживала. Дитину вона утримувала та виховувала сама, ОСОБА_9 жодної участі в цьому не приймав, матеріальної допомоги не надавав, зловживав алкогольними напоями та наркотичними засобами, внаслідок чого помер, спільного господарства вони не вели. Протягом всього часу отримання вказаної допомоги лише близько двох-трьох тижнів вони жили разом з ОСОБА_9 .
При цьому ОСОБА_8 стверджувала, що інформація, зазначена в поданих до управління праці та соціального захисту населення документах, є правдивою. Після смерті ОСОБА_9 вона звернулася до суду з заявою про встановлення факту батьківства, що і визнав суд. Копію цього судового рішення вона ( ОСОБА_8 ) надала до управління праці та соціального захисту населення і виплата допомоги була припинена.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 працівник управління праці та соціального захисту, підтвердила такі показання обвинуваченої та пояснила, що підставою припинення виплат ОСОБА_8 стало рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 листопада 2012 року, копію якого надала обвинувачена, яким було встановлено факт того, що ОСОБА_9 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) є рідним батьком дитини ОСОБА_11 . Інших, будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про безпідставне призначення допомоги ОСОБА_8 не було.

Доводи прокурора про те, що судове рішення про встановлення факту батьківства ОСОБА_9 спростовує показання обвинуваченої та свідчить про її винуватість у вчинені злочину, є непереконливими.

Відповідно до ст.90 КПК України, преюдиціальне значення для суду, тобто таке, що не підлягає повторному дослідженню, мають лише рішення національного суду або міжнародної судової установи, які набрали законної сили і ними встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у частині вирішення питання про допустимість доказів.
Наведені в мотивувальній частині рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 листопада 2012 року дані, що ОСОБА_8 перебувала в фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_9 і вела з ним спільне господарство та виховувала дитину, за відсутності інших доказів цього, з огляду на наведені показання ОСОБА_8 в судовому засіданні, які нічим не спростовані, не можуть бути доказом підтвердження вини обвинуваченої.

Більше того, прокурор в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтвердив відсутність інших доказів, які б спростовували наведені показання ОСОБА_12 в судовому засіданні та свідчили про відсутність у неї права на отримання згаданої допомоги, а також про наявність прямого умислу, корисливих мотиву і мети на заволодіння чужим майном шляхом обману.
Доводи прокурора про безпідставне визнання судом першої інстанції недопустимими доказами ксерокопій документів, отриманих з управління праці та соціального захисту населення, суперечать вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, ці докази - ксерокопії заяв ОСОБА_8 про призначення усіх видів соціальної допомоги та декларацій про її доходи та майновий стан, а також довідки про виплачену допомогу і розпорядження про припинення виплат, були отримані органом досудового розслідування до внесення відповідних відомостей до ЄРДР. Крім того, як пояснив прокурор, дані ксерокопії взагалі не звірялися з оригіналами документів.
За таких обставин, без підтвердження законності джерела доказів та в зв`язку з порушення способу їх отримання, суд обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.86 КПК України, визнав недопустимими доказами вказані ксерокопії документів.
Більше того, відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування (а.с.7), після повідомлення ОСОБА_8 про підозру, їй не було надано доступу до матеріалів досудового розслідування всупереч вимогам ст.290 КПК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в даному кримінальному провадженні відсутній потерпілий, хоча за змістом кримінального закону наявність потерпілого є обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст.190 КК України, оскільки саме на волю і свідомість даної особи здійснюється протизаконний вплив у формі обману та/або зловживання довірою.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що сторона обвинувачення не довела винуватість ОСОБА_8 поза розумним сумнівом, а суд обґрунтовано визнав відсутність достатніх доказів для доведення її винуватості та правильно прийшов до переконання про вичерпання можливості їх отримати.

В апеляційній скарзі прокурора не наведено інших, не досліджених судом доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ч.3 ст.129 КПК України, у разі непричетності обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду. Тому доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність задоволення цивільного позову та стягнення з обвинуваченої майнової шкоди не ґрунтуються на вимогах закону.
Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду та задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст.404, ст.405, ст.407, ст.419 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 1 червня 2016 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури ОСОБА_6 , - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4