Справа № 127/2582/16-к
Провадження №11-кп/772/418/2016
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2016 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2016 року, якою

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українцю, громадянину України, раніше судимому: 15.02.1993 року Мелітопольським районним судом Запорізької області за ст. 215-1 ч. 2 КК України до 1 року виправних робіт; 22.07.1994 року Мелітопольським районним судом Запорізької області за ч. 1, 2 ст. 206, 105 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі; засудженого: 10.12.1999 року судовою колегією в кримінальних справах Запорізького обласного суду за ст. 142 ч. 3, ст. 93 «ж», «і», 42 КК України до смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому майна. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 10.08.2000 року призначене покарання замінено на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю,
відмовлено в задоволенні клопотання про заміну покарання на більш м`яке та перерахунок строку попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання,
в с т а н о в и в:
Ухвалою Вінницького міського суду від 23 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання про заміну засудженому ОСОБА_7 покарання призначеного Ухвалою колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 10.08.2000 року у виді довічного позбавлення волі на інший вид максимального покарання у виді 15 років позбавлення волі та відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої діями та бездіяльністю органів державної влади при здійсненні своїх повноважень та призначення кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі.
Засуджений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати судове рішення, справу направити на новий судовий розгляд. Вважає, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, неправильно застосував кримінальний закон, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що мотиви прийнятого рішення є необґрунтованими та такими, що суперечать практиці Європейського суду з прав людини.
Адвокат ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду, прийняти нове рішення, яким задовольнити клопотання його підзахисного ОСОБА_7 . Вважає, що суд безпідставно відмовив у клопотання засудженого ОСОБА_7 . Мотиви, викладені в клопотанні засудженого, підтримує в повному обсязі. При цьому вважає, що ст. 72 КК України не містить жодних обмежень для осіб засуджених до довічного позбавлення волі.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ засудженого ОСОБА_7 , який змінив свої апеляційні вимоги та просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції, зарахувати йому строк попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання за правилами ч. 5 ст. 72 КК України, в частині вирішення клопотання про заміну покарання справу направити на новий судовий розгляд, адвокат ОСОБА_8 підтримав змінені вимоги свого підзахисного, просив їх задовольнити, прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційних скарг, ухвалу суду вважає законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню.

ОСОБА_7 засуджений вироком судової колегії в кримінальних справах Запорізького обласного суду від 10.12.1999 року за ст. 93 п.п. «ж», «і» , 142 ч. 3, 42 КК України до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією усього належного йому майна. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 10.08.2000 року вказаний вирок щодо ОСОБА_7 змінено в порядку ст. 363 КПК України, призначене основне покарання за ст. 93 п.п. «ж», «і» КК України у вигляді смертної кари розстрілу замінено на довічне позбавлення волі.
Як вірно зазначив суд першої інстанції у своїй ухвалі, Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.
Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
У Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Таким чином, закон про кримінальну відповідальність передбачає можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах Алакрам Хумматов проти Азербайджану від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, Ткачов проти України від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).
Посилання засудженого ОСОБА_7 на порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» (заяви № 66069/09, 130/10 та 3896/10) у частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, суд вважає необґрунтованим, оскільки ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Згідно роз`яснень п. 3 та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі не застосовується.
Відповідно п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкода була завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Вирок щодо ОСОБА_7 було переглянуто в касаційному порядку та ухвалою колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 10.08.2000 року змінено лише в частині призначеного основного покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі у зв`язку з прийняттям змін до кримінального закону України.
Підстав вважати рішення суду касаційної інстанції неправомірним, а призначене покарання засудженому ОСОБА_7 незаконним немає, а тому є безпідставними і вимоги засудженого щодо стягнення на його користь моральної шкоди за призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі.
Крім того, засудженим порушено порядок звернення з вимогами майнового характеру, оскільки дана вимога може бути заявлена лише у позовній заяві з дотриманням цивільного та цивільного процесуального законів.
Також суд обґрунтовано відмовив у клопотання засудженого ОСОБА_7 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання за правилами ч. 5 ст. 72 КК України, оскільки дана норма закону розповсюджуються лише на осіб, яким призначено строкове покарання у виді позбавлення волі, а ОСОБА_7 засуджений до довічного позбавлення волі, яке є окремим видом покарання.
Суд першої інстанції, правильно проаналізувавши зібрані у справі докази в їх сукупності та давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 .
З огляду на викладене, колегія суддів вважає судове рішення законним та належним чином обґрунтованим, а доводи засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , заявлені у клопотанні та в апеляційних скаргах, безпідставними, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.
Керуючись ст. 405, 407 КПК України суд
у х в а л и в:
Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2015 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання на більш м`яке та перерахунок строку попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 з моменту отримання копії судового рішення.

Головуючий (підпис) ОСОБА_2
Судді (підписи) ОСОБА_3
ОСОБА_4
Згідно оригіналу.
Суддя: