ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала
іменем україни
25 лютого 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:
За вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року визнано винуватим та засуджено:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України.
Ухвалою суду апеляційної інстанції зазначений вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він 04 червня 2010 року, керуючи автомобілем «Мерседес-Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належним ОСОБА_6 , рухаючись по вул. Горького в м. Дніпропетровськ в напрямку вулиці Леніна, поблизу будинку № 32 у порушення вимог пунктів 1.3, 1.5, 10.1, 12.3, 12.4, 14.6 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, не вибрав безпечну швидкість руху, і при виникненні небезпеки для руху автомобіля «ВАЗ-2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , який рухався в попутньому напрямку і став здійснювати поворот ліворуч, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, об`їзду перешкоди, в результаті чого допустив зіткнення транспортних засобів. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 спричинено тяжкі тілесні ушкодження.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень щодо ОСОБА_5 через невідповідність покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості. На обґрунтування своєї позиції зазначає, що суд при призначенні ОСОБА_5 покарання неповною мірою врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу засудженого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності. Також зазначає про відсутність з боку ОСОБА_5 щирого каяття, стверджує, що він добровільно не відшкодував завдану шкоду. Окрім того, на думку потерпілої, суд безпідставно не призначив ОСОБА_5 додаткового покарання. Вважає, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог ст. 419 КПК України, оскільки не надав належної оцінки доводам про безпідставність застосування ст. 75 КК України при призначенні покарання.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги, перевіривши надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості та правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_4 у касаційній скарзі не оспорюються. Потерпіла у скарзі також не зазначає доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовними підставами для скасування ухвалених судових рішень.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно із ч. 1 ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається із судових рішень при призначенні покарання ОСОБА_5 вищевказані вимоги кримінального закону дотримано. Зокрема, судом першої інстанції враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, який в силу ст. 89 КК України не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, під час останнього слова визнав свою винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні, щиро розкаявся, що визнано обставинами, що пом`якшують покарання. Зважив суд і на відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Одночасно, із вироку вбачається, що при не призначенні додаткового покарання, судом взято до уваги те, що ОСОБА_5 є водієм маршрутного таксі і заробіток, пов`язаний з керуванням транспортного засобу, є єдиним джерелом його доходів.
На думку колегії суддів, з урахуванням наведеного, зважаючи на позитивні дані про особу засудженого, тяжкість вчиненого злочину, вчиненого з необережності, його наслідки, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, висновок суду про не призначення додаткового покарання та про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованим, оскільки мети покарання буде досягнуто без реального відбування покарання засудженим в умовах контролю за його поведінкою органами кримінально-виконавчої інспекції.
Як видно із ухвали, апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційної скарги потерпілої, які аналогічні доводам її касаційної скарги, і визнав правильними висновки місцевого суду щодо призначеного ОСОБА_5 покарання. При цьому, суд апеляційної інстанції детально проаналізував поведінку ОСОБА_5 після вчиненні злочину, від моменту вчинення якого пройшов досить тривалий час, протягом якого він весь час займається суспільно корисною працею позитивного характеру. Також суд встановив, що засуджений частково відшкодував потерпілій завдану шкоду на суму 60 000 грн.
Крім цього, із судових рішень вбачається, що потерпіла із цивільним позовом про відшкодування завданої шкоди не звернулась, що не позбавляє її права заявити відповідні вимоги в порядку цивільного судочинства.
Інших доводів, які б давали підстави вважати призначене ОСОБА_5 покарання таким, що не відповідає вимогам закону, касаційна скарга ОСОБА_4 не містить.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК України належним чином мотивована.
Враховуючи викладене, з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень, підстав для її задоволення не вбачається, а тому у відкритті провадження слід відмовити.
З огляду на викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3