Справа №473/2467/13-к 04.07.2016

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 липня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційними скаргами прокурора Вознесенської міжрайонної прокуратури ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6
на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2014 року у відношенні
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенськ Миколаївської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 31.07.2003 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ст. ст. 296 ч.2, 186 ч.2 КК України до 4 років позбавлення волі, звільненого 14.10.2006 року за відбуттям строку призначеного покарання;
- 09.11.2009 року Ленінським районним судом м. Миколаєва за ст. 185 ч.3 КК України (з урахуванням зміни вироку в частині призначеного покарання відповідно до ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 16.11.2010 року) до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 06.01.2011 року,
-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
потерпілий ОСОБА_6
представник потерпілого ОСОБА_9
обвинувачений ОСОБА_7
захисник ОСОБА_10 .
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
Прокурор просить вирок в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 194 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати його винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Потерпілий ОСОБА_6 просить вирок у відношенні ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати обвинуваченого винним за ч.2 ст. 194 КК України та призначити йому покарання відповідно до санкції частини вказаної статті.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2014 року ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.194 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправданий через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 до обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_11 про стягнення 70210 грн 12 коп. майнової шкоди та 100000 грн моральної шкоди залишений без розгляду.

Цим же вироком засуджений:

ОСОБА_11 за ч.1 ст. 115 КК України до 12 років позбавлення волі.

ОСОБА_11 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 194 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправданий через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення.

Вироком апеляційного суду Миколаївської області від 8 червня 2015 року вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2014 року у відношенні ОСОБА_11 скасований в частині його виправдання за ч. 2 ст. 194 КК України, та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_11 засуджений за ч. 2 ст. 194 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. Ухвалено вважати ОСОБА_11 засудженим за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років. На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_11 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.

Постановлено стягнути з ОСОБА_11 на користь потерпілого ОСОБА_6 в рахунок відшкодування майнової шкоди 70210 грн 12 коп. та моральної шкоди 80000 грн.

Відповідно до ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2015 року обвинувачений ОСОБА_7 був оголошений у розшук.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги, відносно обвинуваченого ОСОБА_7 .
Прокурор вважає, що вирок у відношенні ОСОБА_7 підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

На думку апелянта, судом неправильно оцінено надані стороною обвинувачення докази на підтвердження обвинувачення за ч. 2 ст. 194 КК України, а саме, не враховані показання потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_12 , які вказали на ОСОБА_11 та ОСОБА_7 як на осіб, які вчинили злочин.

Зазначає, що за даним епізодом докази зібрані в рамках КПК України в редакції 1960 року, а тому суд мав прийняти до уваги показання обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_7 про визнання вини, які надані ними при проведенні досудового розслідування, та розцінити їх як допустимі докази. Тому вважає, що судом всупереч нормам КПК 1960 року не враховані показання обвинувачених на досудовому слідстві при проведенні відтворення обстановки і обставин події від 22.02.2012 року.

Вказує, що судом не вмотивовано, чому не взято до уваги показання свідків ОСОБА_13 (понятого), ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які підтвердили, що показання обвинувачені надавали без тиску правоохоронних органів.

Посилається на те, що судом не взято до уваги той факт, що обвинувачені перебували у СІЗО в одній камері з ОСОБА_16 , де останній погодився визнати вину за ч.2 ст. 194 КК України, написавши явку з повинною. Зазначає, що при проведенні досудового розслідування за даним фактом з`ясовано, що ОСОБА_16 не вчиняв цей злочин. Апелянт вважає, що таким чином ОСОБА_7 намагався уникнути кримінальної відповідальності.

Потерпілий ОСОБА_6 вважає вирок в частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 194 КК України незаконним та необґрунтованим, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, і що судом допущено неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що призвело до незаконного виправдання ОСОБА_11 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 194 КК України.

Зазначає, що судом не враховано його показання та показання свідка ОСОБА_12 , а також показання обвинувачених, які вони надавали під час досудового розслідування. Вважає, що у кримінальному провадженні достатньо доказів, які в своїй сукупності доводять вину обвинувачених, та наводить доводи, які аналогічні доводам прокурора.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Органами досудового слідства ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні ним спільно з ОСОБА_11 умисного знищення та пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, вчинене шляхом підпалу, тобто у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст.194 КК України. За цим обвинуваченням судом першої інстанції ОСОБА_7 виправданий через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Згідно пред`явленому обвинуваченню, 13 лютого 2012 року близько 2 години ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , з мотивів раніше виниклих особистих неприязних відносин, маючи на меті умисне знищення чужого майна, прибули до території ПП «Зеніт», яка розташована в с. Таборівка, пров. Лісний, 1, у Вознесенському районі Миколаївської області.

ОСОБА_7 , з метою безперешкодного вчинення злочину, підпер вхідні двері до будівлі, в якій перебував охоронець, а ОСОБА_11 , використовуючи заздалегідь приготовлену легкозаймисту речовину (бензин), умисно підпалив автобус БАЗ А 07919 Т13110. Зазначеними умисними діями ОСОБА_11 та ОСОБА_7 знищили майно, а також в результаті пожежі пошкодили автобуси «ПАЗ 3205» д/н НОМЕР_1 та «Рута-20» д/н НОМЕР_2 , які стояли поряд, чим спричинили ОСОБА_6 майнову шкоду на суму 150210 грн. 12 коп., у великих розмірах.

Виправдовуючи ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що саме ці особи вчинили підпал майна потерпілого.

Суд послався на показання ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , які в суді вину за ч. 2 ст. 194 КК України не визнали, а надані показання про визнання вини, які вони надали під час відтворення обстановки події злочину від 22.02.2012 року та при допиті в якості підозрюваних, - не підтвердили, пояснивши, що надавали їх під тиском працівників міліції, та у відсутності захисника. Зазначене, за висновками суду, є порушенням їх права на захист.

Суд поставив під сумнів показання потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_12 , вважаючи їх доводи про вчинення злочину обвинуваченими припущенням.

За висновком суду, показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_13 є недопустимими та неналежними доказами.

Проаналізувавши пояснення ОСОБА_11 при проведенні відтворення обстановки і обставин події від 22.02.2012 року, суд першої інстанції зазначив, що згідно даним відеозапису цієї слідчої дії, кожен із обвинувачених пояснював, що саме він вчинив підпал автобуса. При цьому, ОСОБА_11 вказував на одне вікно, а ОСОБА_7 - на інше, через яке вони нібито вчинили підпал.

Крім того, суд першої інстанції вважає, що показання ОСОБА_7 та ОСОБА_11 не відповідають пред`явленому обвинуваченню, оскільки згідно обвинувальному акту, автобус підпалював ОСОБА_11 , а ОСОБА_7 в цей час підпирав двері сторожки, де знаходився охоронець.

За висновком суду першої інстанції, письмові докази, зокрема: дані протоколу огляду місця події, висновок автотоварознавчої експертизи щодо вартості автобусу, висновок комплексної хімічної та пожежо-технічної експертизи, не містять даних на підтвердження пред`явленого обвинувачення.

Суд послався на те, що немає доказового значення за пред`явленим обвинуваченням постанова про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_16 , оскільки вона не підтверджує вину ОСОБА_7 та ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України.

Суд критично оцінив показання ОСОБА_7 про визнання ним вини при проведенні відтворення обстановки події злочину від 22.02.2012 року, пославшись, що показання надані у відсутності захисника і не були підтверджені сукупністю доказів, досліджених по справі.

За висновками суду, стороною обвинувачення не доведено мотиви вчинення злочину на ґрунті виниклих особистих неприязних відносин, оскільки досліджені докази не підтвердили факту існування таких відносин між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченими.

З огляду на положення ч. 3 ст. 129 КПК України, суд залишив позов потерпілого ОСОБА_6 без розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги прокурора Вознесенської міжрайонної прокуратури та потерпілого ОСОБА_22 ; потерпілого ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу потерпілого та просили задовольнити апеляційну скаргу прокурора; заперечення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_10 , які просили залишити без задоволення апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_22 ; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, за клопотанням прокурора повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження за епізодом обвинувачення за ч. 2 ст. 194 КК України, та дослідивши докази за даним епізодом обвинувачення, апеляційній суд встановив наступне.

Висновки суду першої інстанції про недоведеність вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, за вище наведених обставин, та його виправдання з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст.373 КПК України, є невірними з огляду на наступне.

Апеляційний суд встановив, що 13 лютого 2012 року близько 2 години, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_11 , який вироком апеляційного суду Миколаївської області від 08.06.2015 року засуджений за ч. 2 ст. 194 КК України за даним епізодом обвинувачення, з мотивів раніше виниклих особистих неприязних відносин, з метою умисного знищення чужого майна, прибули до території ПП "Зеніт", яка розташована в с. Таборівка, пров. Лісний, 1, у Вознесенському районі Миколаївської області.

ОСОБА_7 , з метою безперешкодного вчинення злочину, підпер вхідні двері до будівлі, в якій перебував охоронець, а ОСОБА_11 , використовуючи заздалегідь приготовлену легкозаймисту речовину (бензин), умисно підпалив автобус БАЗ А 07919 Т13110 реєстраційний номер НОМЕР_3 . Зазначеними умисними діями ОСОБА_7 та ОСОБА_11 знищили зазначене майно, а також в результаті пожежі пошкодили автобуси "ПАЗ 3205" д/н НОМЕР_1 та "Рута-20" д/н НОМЕР_2 , які стояли поряд, чим потерпілому ОСОБА_6 заподіяна майнова шкода на суму 150210 грн 12 коп, у великих розмірах.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив умисне знищення та пошкодження належного потерпілому ОСОБА_6 майна, вчинене шляхом підпалу, що заподіяло шкоду у великих розмірах, тобто злочин, передбачений ч.2 ст. 194 КК України.

Вина ОСОБА_7 у вчинені зазначеного злочину підтверджується наступними доказами, дослідженими судом першої та апеляційної інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст.194 КК України в суді першої інстанції вину не визнав.

Проте, як слідує з протоколу допиту в якості підозрюваного ОСОБА_7 від 22.02.2012 року, за участю захисника, він визнав вину у вчиненні спільно з ОСОБА_11 підпалу належного потерпілому ОСОБА_6 майна. Пояснив, що у лютому 2012 року ОСОБА_11 сказав йому, що хоче помститись чоловіку, у якого є автобус, та попросив допомогти спалити автобус, на що ОСОБА_7 погодився. У вечірній час вони з ОСОБА_23 у супермаркеті «АТБ» придбали п`ятилітрову пляшку води, та на АЗС ОСОБА_11 у цю пляшку залив 5 л бензину. На автомобілі під керуванням їх знайомого ОСОБА_24 , який возив їх по місту, вони поїхали до мікрорайону «Болгарка» в м. Вознесенську, де звернули до автобусної станції. Не під`їжджаючи до автобусної станції, він та ОСОБА_7 вийшли з автомобілю. ОСОБА_11 взяв з собою пляшку з бензином. Він тримав двері сторожового будинку, де перебував охоронець, а ОСОБА_11 підпалив автобус. Після цього вони з місця вчинення злочину втекли (т. 3, а. п. 248-249).

Зазначені показання ОСОБА_7 узгоджуються з показаннями ОСОБА_11 , допитаного в якості підозрюваного від 22.02.2012 року, в яких ОСОБА_11 надав аналогічні показання, пояснивши, що 12 лютого 2012 року він домовився з ОСОБА_7 "покарати" чоловіка на ім`я ОСОБА_25 , який є власником маршрутного мікроавтобусу. З цією метою, близько 23 год. він та ОСОБА_7 на автомобілі Воронцова поїхали на АЗС, де він заправив пластмасову каністру бензином. Потім вони поїхали до автопарку, який розташований в мікрорайоні "Болгарка". Він взяв ємність з бензином і разом з ОСОБА_7 пішов до прохідної, де ОСОБА_7 палкою підпер сторожову будку. Він підійшов до мікроавтобусу, який обслуговує маршрут "Яструбинове-Миколаїв", віконце автобусу у дверях водія було прикрите, через отвір просунув руку і відкрив двері. Далі полив салон бензином та підпалив (т.2, а.п. 116-122).

Виправдовуючи ОСОБА_7 за даним епізодом обвинувачення, суд першої інстанції послався на розбіжність у показаннях ОСОБА_7 та ОСОБА_11 щодо ролі кожного з обвинувачених у вчиненні злочину, які обвинувачені надавали при проведенні відтворення обстановки та обставин події.

Як слідує з протоколу відтворення обстановки події та відеозапису до нього, досліджених судом апеляційної інстанції, при проведенні зазначеної слідчої дії ОСОБА_11 в присутності понятих, з застосуванням фото та відео-зйомки, підтвердив свої показання, пояснивши, що саме він та ОСОБА_7 вчинили інкримінований злочин, при цьому він підпалив автобус, а ОСОБА_7 палкою підпер сторожову будку (т. 2, а.п. 123-124, 130-131, 221).

Дослідивши дані відеозйомки, що є додатком до протоколу відтворення обстановки та обставин події з метою перевірки показань ОСОБА_11 , апеляційний суд встановив, що показання ОСОБА_7 теж фіксувалися за допомогою відеозйомки. Проте, відповідний протокол слідчої дії за участю ОСОБА_7 не складений. Тому суд апеляційної інстанції не враховує ці пояснення ОСОБА_7 , оскільки вони не є допустим та належним доказом, а посилання суду на наявну розбіжність в показаннях ОСОБА_7 та ОСОБА_11 вважає безпідставною, оскільки показання ОСОБА_7 з застосуванням відезйомки без складання протоколу слідчої дії не можуть бути оцінені судом як доказ.

В той же час, суд апеляційної інстанції вважає, що є достатні дані для покладення в основу вироку даних, встановлених під час відтворення обстановки та обставин події за участю ОСОБА_11 , оскільки останнім пояснення щодо обставин вчинення ним спільно з ОСОБА_7 інкримінованого злочину надані в обстановці, яка виключала на нього будь-який тиск, а саме, в присутності понятих та з застосуванням відеозйомки.

При цьому, апеляційний суд враховує, що від ОСОБА_11 , який засуджений за вчинення цього злочину, під час досудового слідства та судового розгляду не надходило заяв про застосування щодо нього незаконних методів слідства.

Допитаний при апеляційному розгляді засуджений ОСОБА_11 стверджував, що він та ОСОБА_7 не вчиняли підпал належного потерпілому ОСОБА_6 майна.

Проте, суд апеляційної інстанції встановив, що показання ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , які надані під час проведення досудового слідства за участю захисників, узгоджуються. Крім того, ОСОБА_11 ці показання підтверджені при проведені відтворення обстановки та обставин події, яке проводилося у присутності понятих, з застосуванням відеозйомки.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що за цим обвинуваченням досудове слідство проведено відповідно до вимог діючою на момент розслідування КПК 1960 року.

Згідно із п. 8 Розділу XI КПК України від 13.04.2012 року допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Відповідно до вимог ст. ст. 73, 74 КПК України 1960 року, визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини може бути покладено в основу обвинувачення лише при підтвердженні цього визнання сукупністю доказів, що є в справі.

Отже, є достатні підстави покласти показання ОСОБА_7 та ОСОБА_11 про визнання ними вини (в якості підозрюваного та обвинуваченого, кожного) в основу обвинувачення, оскільки вони підтверджуються сукупністю доказів, що є у справі, зокрема: показаннями ОСОБА_11 при відтворенні обстановки та обставин події, з застосуванням відеозйомки; показаннями потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_12 про мотив вчиненого ОСОБА_11 злочину, а також наступними показаннями свідків, які співпадають з показаннями ОСОБА_7 та ОСОБА_11 щодо часу та обставин вчиненого злочину.

Зокрема, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 про мотив вчинення підпалу майна ОСОБА_6 , співпадають з показаннями ОСОБА_11 , які останній надавав в ході досудового слідства, а також з показаннями потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_12 .

Так, потерпілий ОСОБА_6 в суді першої та апеляційної інстанції пояснив, що він виграв у діда обвинуваченого ОСОБА_11 - ОСОБА_26 , тендер на маршрут Вознесенськ-Воронівка. В тендері приймали участь потерпілий, ТОВ "Пік" та ОСОБА_26 , який зайняв третє місце і після цього по відношенню до потерпілого висловлював погрози.

Також потерпілий пояснив, що ОСОБА_7 підходив до нього та намагався з`ясувати можливість відшкодування ним та ОСОБА_11 шкоди, спричиненої підпалом.

Свідок ОСОБА_12 в суді першої та апеляційної інстанцій пояснила, що 13.02.2012 року вранці з міліції повідомили про підпал належних ОСОБА_6 автобусів, які були розташовані на території ПП "Зеніт". У неї та ОСОБА_6 відразу виникла підозра, що підпал вчинено ОСОБА_11 . Зазначена підозра виникла у них, оскільки ОСОБА_6 виграв тендер на маршрут, на якому раніше працював ОСОБА_26 - дід ОСОБА_11 , і від ОСОБА_26 були погрози відносно них. Також їх син ОСОБА_27 отримував пропозиції від ОСОБА_7 про «кришування» належного їм бізнесу.

Суд першої інстанції не навів достатніх мотивів на обґрунтування своїх висновків, чому не враховує показання потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_12 , та не врахував, що ці показання потерпілого та свідка співпадають з показаннями ОСОБА_11 від 22.02.2012 року, в яких він заявив, що разом з ОСОБА_7 вони мали умисел "покарати" власника маршрутного мікроавтобусу на ім`я ОСОБА_25 , тобто сина потерпілого.

Як в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді, не встановлено будь-яких підстав вважати, що потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_12 обмовляють ОСОБА_7 та ОСОБА_11 . Отже, відсутні сумніви в достовірності показань потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_12 , на що послався суд першої інстанції.

У вироку судом наведені показання свідків, які відповідають показанням, які надані ними в суді, про що свідчить технічний запис судового процесу, і по суті не оспорюються учасниками судового провадження. Окрім того, під час апеляційного розгляду повторно допитані свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_15 та ОСОБА_21 .

Показання свідків, на які послався суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні злочину, однак суд надав їм невірну оцінку за обвинувачення останнього за ч. 2 ст. 194 КК України.

Зокрема, показання ОСОБА_7 при апеляційному розгляді про обставини вчинення підпалу автобусу співпадають з показаннями свідка ОСОБА_17 , який суду пояснив, що, працюючи охоронцем території ПП "Зеніт", вночі, він, перебуваючи у приміщенні охоронця, почув шум на території та намагався вийти. Але, вийти він не зміг, оскільки двері з зовнішнього боку тримали. Виглянувши у вікно, він побачив, що двері тримають якісь особи, один з них був у капюшоні, обличчя людей він не бачив. Також побачив, як якийсь чоловік відчинив двері в автобусі "Еталон", а потім автобус загорівся.

Хоча свідок ОСОБА_17 не зміг пояснити, двоє чи троє чоловіків перебували на території автобази, і те, що він не бачив обличчя осіб, які під час підпалу перебували на території, але ж його показання щодо часу та обставин вчинення підпалу співпадають з показаннями ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , які в ході досудового слідства пояснили, що саме ОСОБА_7 тримав двері сторожового приміщення, в якому був сторож, а ОСОБА_11 підпалив автобус.

Допитані судом апеляційної інстанції свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_21 , а також свідок ОСОБА_19 в суді першої інстанції пояснили, що наприкінці лютого 2012 року на території ПП "Зеніт" проведено відтворення обстановки та обставин події, і вони спостерігали за тим, як спочатку ОСОБА_11 , а потім ОСОБА_7 показували працівникам міліції в бік сторожки та автобусу, який раніше згорів. Пояснили, що працівники міліції не вчиняли на обвинувачених фізичний чи психологічний тиск.

Показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_19 та ОСОБА_21 послідовні, узгоджуються між собою. Хоча ці свідки не були оцевидцями злочину, про що зазначив суд першої інстанції, але вони підтвердили, що при проведенні відтворення обстановки та обставин події працівники мілиції не застосовували незаконні методи ведення слідства у відношенні обвинувачених.

Свідок ОСОБА_13 , який приймав участь як понятий при проведені відтворення обстановки та обставин події за участю ОСОБА_11 , в суді першої інстанції підтвердив, що в його присутності, на місці вчинення злочину на автобазі, ОСОБА_11 пояснював, що злочин вчинив разом з ОСОБА_7 , з мотивів помсти, що заздалегідь купив п`ятилітрову баклажку, вилив з неї воду та придбав бензин, а до автобази приїхав на таксі. Пояснив, що вибив вікно в автобусі, відчинивши шибку з водійського боку, залив бензин і підпалив його, а в цей час ОСОБА_7 підпирав двері приміщення, де був сторож.

Свідок ОСОБА_13 приймав участь у проведенні слідчої дії як понятий в порядку, передбаченому ст. 127 КПК України 1960 року, в суді підтвердив відповідність записів у протоколі виконаним діям, а ОСОБА_11 не заперечував як факт проведення цієї слідчої дії, так і зміст показань, які він надавав при її проведенні.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає невірними наведені судом першої інстанції доводи про неврахування судом показань свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 та ОСОБА_21 , показання яких враховує при прийнятті рішення.

Є також невірними висновки суду про неврахування показань свідка ОСОБА_20 , який хоча і пояснив, що не пам`ятає, чи їздив він з ОСОБА_11 та ОСОБА_7 на автобазу, але не заперечував, що перебував в товариських відносинах з останніми, і вони іноді користувались його послугами таксі. Судом першої інстанції не враховано, що показання цього свідка узгоджуються з показаннями ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , які в ході досудового слідства пояснили, що саме ОСОБА_20 підвозив їх до місця вчинення злочину.

Показання потерпілого ОСОБА_6 про знищення та пошкодження його майна шляхом підпалу підтверджується наступними доказами:

- актом про пожежу (т. 3, а.п. 107), даними протоколу огляду місця події від 13.02.2012 року (т. 3, а.п. 80-82) та висновком хімічної та пожежотехнічної експертизи, згідно яким належний потерпілому автобус «БАЗ» знищений пожежею шляхом підпалу, та пошкоджено два мікроавтобуси «ПАЗ 3205» та «РУТА-20», а осередкова зона (зона в одній з точок якої розташовано осередок пожежі) знаходилася в автобусі «БАЗ» (т.3, а.п.101-106).

Згідно висновку автотоварознавчої експертизи від 07.05.2012 року, відновити автобус БАЗ А 07919 не можливо, і його вартість станом на момент підпалу складала 150210 грн 12 коп (т. 3, а.п.91-98).

Суд першої інстанції дійшов невірного висновку про неврахування даних протоколу огляду місця події, висновків товарознавчої експертизи, висновків комплексної хімічної та пожежо-технічної експертизи, даних акту про пожежу, з посиланням на те, що ці докази не підтверджують факту вчинення підпалу саме обвинуваченими.

Між тим, ці докази суд апеляційної інстанції враховує при постановленні вироку, оскільки вони підтверджують розмір спричиненої шкоди, а також пояснення ОСОБА_7 , які надані підж час досудового розслідування, про спосіб вчиненого ним спільно з ОСОБА_11 злочину шляхом підпалу.

Також апеляційний суд враховує, що заява ОСОБА_7 про визнання ним вини в ході досудового слідства через застосування до останнього незаконних методів слідства, не підтвердилася, та постановою слідчого від 07.12.2012 року закрито кримінальне провадження через відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 КК України в діях оперуповноважених СКР Вознесенського МВ УМВС. Зазначена постанова отримана ОСОБА_7 07.12.2012 року та не оскаржена (т. 3, а.п. 238, 239-241.

В ході досудового слідства також належним чином перевірена заява ОСОБА_16 , в якій він стверджував про вчинення саме ним підпалу майна потерпілого ОСОБА_6 . Однак ця заява не знайшла підтвердження, та кримінальне провадження стосовно ОСОБА_16 постановою слідчого від 20.02.2013 року закрито, оскільки орган досудового слідства дійшов висновку, що ОСОБА_16 не вчиняв даний злочин (т.3, а.п.247).

Наведені докази в їх сукупності підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні умисного знищення та пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, вчиненого шляхом підпалу.

Дії ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 194 КК України.

За таких обставин, вирок суду у відношенні ОСОБА_7 щодо його виправдання за ч. 2 ст. 194 КК України підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 2 ч.1 ст. 409, п.2 ч.1 ст. 411 КПК України у зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

В зв`язку із скасуванням вироку відносно ОСОБА_7 в цій частині, підлягає скасуванню і вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 , який судом залишений без розгляду.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що потерпілий ОСОБА_6 пред`явив цивільний позов про стягнення в рахунок відшкодування майнової шкоди 70210 грн 12 коп та 100000 грн. - моральної шкоди (т.2, а.п. 222-223). В обгрунтування позовних вимог потерпілий зазначив, що 13 лютого 2012 року шляхом підпалу знищений автобус БАЗ А 07919 Т13110 реєстраційний номер НОМЕР_3 , а також пошкоджені автобуси "ПАЗ 3205" д/н НОМЕР_1 та "Рута-20" д/н НОМЕР_2 .

Відповідно до висновку експертизи, вартість знищеного автобусу БАЗ А 07919 складає 150210 грн 12 коп., та страховою компанією майнова шкода відшкодована частково, в сумі 80000 грн.

Отже, не відшкодована майнова шкода становить 70210 грн 12 коп, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 1166, ч.1 ст. 1190 ЦК України підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_11 в солідарному порядку, оскільки вони спільно спричинили потерпілому майнову шкоду.

Встановлено, що в результаті злочинних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_6 заподіяна моральна шкода, оскільки потерпілому заподіяні моральні страждання внаслідок зниження та пошкодження належного майна, знищений автобус придбаний в кредит, за який потерпілий сплачував навіть після його знищення, що, за поясненнями потерпілого, призвело до додаткових моральних страждань та погіршенню його стану здоров`я.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, апеляційний суд вважає вимоги потерпілого такими, що підлягають частковому задоволенню, з урахуванням наведених потерпілим мотивів для стягнення моральної шкоди. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1190 ЦК України, заподіяна моральна шкода підлягає стягненню з ОСОБА_7 та з засудженого ОСОБА_11 у солідарному порядку.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ст. 194 ч. 2 КК України, апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів.

Також враховує дані про особу винного, який раніше судимий, характеризується позитивно, одружений та має на утриманні малолітню дитину та матір, яка є інвалідом.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, не встановлено.

В апеляційній скарзі прокурор не навів мотивів призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 194 КК України більш суворого, ніж ОСОБА_11 .

Суд апеляційної інстанції, з огляду на наведені дані про особу ОСОБА_7 , вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 194 КК України, та з урахуванням його ролі у вчиненні злочину, яка є однаковою з ОСОБА_11 , але щодо розміру покарання менше, ніж просить прокурор. Тому апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

При апеляційному розгляді встановлено, що до постановлення оскаржуваного вироку від 14 листопада 2014 року, ОСОБА_7 05.03.2014 року вчинив злочини, за які засуджений вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11.06.2014 року за ст. ст. 296 ч.2, 345 ч.2 КК України до 3 років позбавлення волі, та звільнений від відбування покарання на підставі п. «в» ст.1 ЗУ «Про амністію» від 08.04.2014 року.

Вироком апеляційного суду Миколаївської області від 13 листопада 2014 року зазначений вирок скасований в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі амністії, та визначено вважати його засудженим за ст. ст. 296 ч. 2, 345 ч.2 КК України до 3 років позбавлення волі.

З огляду на наведене, остаточне покарання ОСОБА_7 слід визначити за сукупністю злочинів відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України.

У строк покарання обвинуваченому ОСОБА_7 слід зарахувати строк попереднього ув`язнення з урахуванням положень ч. 5 ст.72 КК України, з урахуванням його перебування під вартою з моменту затримання з 22.02.2012 року по 08.05.2013 року.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження слідує, що відповідно до ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 20.04.2015 року обвинувачений ОСОБА_7 був оголошений у розшук, та затриманий в порядку виконання вироку апеляційного суду Миколаївської області від 13.11.2014 року.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09.02.2016 року прийнято рішення про тимчасове залишення ОСОБА_7 у СІЗО м.Миколаєва для забезпечення його участі при апеляційному розгляді даного кримінального провадження.

З огляду на наведене, період перебування обвинуваченого ОСОБА_7 у СІЗО з 09.02.2016 року (тобто з моменту прийняття рішення про його тимчасове залишення у СІЗО) до дня набрання вироком законної сили також підлягає зарахуванню у строк покарання відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, п.3 ч.1 ст. 407, п.2 ч.1 ст. 409, 411, 420 КПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :
Апеляційні скарги прокурора Вознесенської міжрайонної прокуратури та потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2014 року у відношенні ОСОБА_7 скасувати в частині його виправдання за ч. 2 ст. 194 КК України.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 194 КК України (за даним вироком) та за ст. ст. 296 ч. 2, 345 ч.2 КК України, за які він засуджений вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11.06.2014 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту набрання вироком законної сили, тобто з 4 липня 2016 року, та зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 22.02.2012 року до 08.05.2013 року та з 09.02.2016 року по 04.07.2016 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стягнути з ОСОБА_7 в солідарному порядку з засудженим ОСОБА_11 на користь потерпілого ОСОБА_6 в рахунок відшкодування майнової шкоди 70 210 грн 12 коп., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди 80 000 грн.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржений в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3