Справа № 152/819/16-к
В И Р О К
іменем України
07 липня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, непрацюючого, невійськовозобов`язаного, раніше судимого 28.12.2015 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на двісті годин,

Обвинувачений ОСОБА_4 , будучи засудженим вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 28.12.2015 року за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на двісті годин, після ознайомлення 04.05.2016 року з порядком і умовами відбування зазначеного виду покарання, будучи направленим для відбування покарання у Гибалівську сільську раду Шаргородського району Вінницької області, з 05.05.2016 року умисно від відбування покарання ухилився, не приступивши до відбування громадських робіт після складення графіку їх відбування, ігноруючи вимоги приступити до відбування покарання, не відбувши, таким чином, двісті годин громадських робіт.
Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати.
Статтею 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.
Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).
Зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд дослідив, проаналізував всі докази у їх сукупності та взаємозв`язку і надає оцінку доказів у відповідності критерію доведення ними обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, «поза розумним сумнівом», що відповідає положенням ч.2 ст.17 КПК України.
Так, під час судового розгляду кримінального провадження були допитані обвинувачений, свідки обвинувачення, досліджені документи, зібрані стороною обвинувачення.
Будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_4 винуватим себе у вчиненні злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав. Суду показав, що був засуджений Шаргородським районним судом 28.12.2015 року за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на двісті годин. 19 січня 2016 року він поїхав на тимчасові заробітки до Російської Федерації і повернувся лише в кінці квітня 2016 року. 04.05.2016 року його було викликано до кримінально-виконавчої інспекції, де роз`яснено порядок та умови відбування громадських робіт, а також попереджено про відповідальність за ухилення від відбування покарання. Тоді ж йому було роз`яснено, що покарання він буде відбувати при Гибалівській сільській раді по 4 години громадських робіт в день, згідно із графіком. Йому було видано направлення на відбування громадських робіт в Гибалівську сільську раду, проте, він цього направлення в сільраду не відніс. Для відбування громадських робіт в сільську раду він не з`являвся, хоча йому було відомо, що громадські роботи повинен відбувати, починаючи з 05.05.2016 року. До відбування громадських робіт за графіком він не приступив, не відбував громадські роботи, оскільки займався тимчасовими заробітками, а також хворів, тому не міг працювати. У сільську раду та в КВІ про те, що він захворів, не повідомляв. За медичною допомогою у лікувальні заклади не звертався, лікувався самотужки вдома. В подальшому він вирішив не відбувати громадські роботи, так як займався іншими роботами. На виклики в сільську раду уваги не звертав. Тепер він розкаюється у тому, що ухилявся від відбування покарання у виді громадських робіт, усвідомив свою провину і просить його суворо не карати.
Крім признання ОСОБА_4 вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, його винуватість у вчиненні вказаного злочину підтверджується доказами, зібраними стороною обвинувачення і дослідженими в судовому розгляді.
Так, винуватість ОСОБА_4 підтверджується:
- показаннями свідка ОСОБА_5 , яка суду показала, що працює начальником Шаргородського РВ КВІ УДПтС України у Вінницькій області. 29.01.2016 року на виконання до КВІ надійшло розпорядження про виконання вироку Шаргородського районного суду від 28.12.2015 року на засудженого за ч.1 ст.185 КК України до громадських робіт ОСОБА_4 , в зв`язку з чим останнього було поставлено на облік для виконання вироку, заведено справу. Проте, на виклики в КВІ ОСОБА_4 не з`являвся, тому було застосовано привід до останнього через органи поліції та встановлено, що засуджений відсутній за місцем проживання, зі слів рідних виїхав на заробітки до Російської Федерації. Нею здійснювався розшук ОСОБА_4 04.05.2016 року здійснено привід ОСОБА_4 в КВІ, було відібрано підписку про ознайомлення засудженого з порядком відбування покарання, роз`яснено наслідки ухилення від відбування покарання, видано направлення для відбування громадських робіт при Гибалівській сільській раді, тобто за місцем проживання засудженого. Проте, нею було встановлено, що направлення на відбування громадських робіт ОСОБА_4 в Гибалівську сільську раду не доставив, тому нею було повторно надіслано матеріали про відбування ним громадських робіт. Виконуюча обов`язки сільського голови ОСОБА_6 повідомила її про те, що нею розроблено графік відбування громадських робіт ОСОБА_4 , визначено, які роботи останній має зробити. Проте, протягом травня 2016 року, починаючи з 05.05.2016 року і до кінця місяця він не з`явився в сільську раду і не відбув жодної години громадських робіт. Так само, ОСОБА_4 не відбував покарання і в наступнім місяці. Про те, що ОСОБА_4 хворів, він не повідомляв ні її, ні Гибалівську сільську раду. З довідки Шаргородської ЦРЛ вбачається, що за медичною допомогою ОСОБА_4 не звертався. Так як ОСОБА_4 не реагував на попередження і умисно ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт, то нею було направлено подання прокурору щодо притягнення останнього до кримінальної відповідальності;
- показаннями свідка ОСОБА_6 , яка суду показала, що є секретарем Гибалівської сільської ради, а на теперішній час виконує обов`язки Гибалівського сільського голови. В травні 2016 року від інспектора поліції Шаргородського ВП дізналася, що ОСОБА_4 має відбувати при сільській раді покарання у виді громадських робіт, проте, направлення на відбування громадських робіт з КВІ ОСОБА_4 в сільраду не приносив. 04.05.2016 року вона отримала матеріали від КВІ про умови та порядок відбування покарання у виді громадських робіт ОСОБА_4 . Нею було розроблено графік відбування Бияковським громадських робіт з 05.05.2016 року, визначено, до яких робіт він буде залучений. Проте, ОСОБА_4 жодного разу в сільську раду не з`явився, хоча неодноразово викликався. Їй не відомо про те, чи хворів ОСОБА_4 , оскільки її про це ніхто не повідомляв.
Також, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, підтверджується наступними письмовими доказами:
- поданням начальника Шаргородського РВ КВІ УДПтС України у Вінницькій області заступнику керівника Жмеринської місцевої прокуратури про притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності (а.с.59-60);
- підпискою про ознайомлення ОСОБА_4 з порядком відбування громадських робіт від 04.05.2016 року (а.с.61);
- розпискою ОСОБА_4 про повідомлення його про наслідки ухилення від відбування покарання від 04.05.2016 року (а.с.61);
- графіком відбування ОСОБА_4 покарання у виді громадських робіт у травні, червні, липні 2016 року, що затверджений розпорядженням в.о. сільського голови (а.с.66-67);
- повідомленням Гибалівської сільської ради від 18.05.2016 року про ухилення ОСОБА_4 від відбування громадських робіт (а.с.65).
Виходячи з аналізу і оцінки показань учасників судового провадження, досліджених під час судового розгляду доказів, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.389 КК України, тобто ухилення від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання, а саме: будучи засудженим вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 28.12.2015 року за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на двісті годин, ОСОБА_4 після ознайомлення 04.05.2016 року з порядком і умовами відбування зазначеного виду покарання, будучи направленим для відбування покарання у Гибалівську сільську раду Шаргородського району Вінницької області, з 05.05.2016 року умисно від відбування покарання ухилився, не приступивши до повного відбування громадських робіт після складення графіку їх відбування, ігноруючи вимоги приступити до відбування покарання, не відбувши, таким чином, двісті годин громадських робіт.
Доказами на підтвердження встановлених судом обставин є зазначені вище показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , досліджені судом документи, зокрема: подання інспектора Шаргородського РВ КВІ УДПтС України у Вінницькій області про притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, підписка про ознайомлення ОСОБА_4 з порядком відбування громадських робіт, розписка про попередження ОСОБА_4 про наслідки ухилення від відбування покарання, графік відбування ОСОБА_4 покарання, повідомлення Гибалівської сільської ради про ухилення ОСОБА_4 від відбування громадських робіт.
Кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_4 органами досудового розслідування за ч.2 ст.389 КК України суд вважає вірною.
Таким чином, суд вважає, що дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати за ч.2 ст.389 КК України як ухилення від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання, і він повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.2 ст.389 КК України.
Виходячи з положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
Відповідно до вимог ч.6 ст.22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, сприяв змагальності сторін, які мали можливість самостійно обстоювати їхні правові позиції, права, свободи, законні інтереси, передбачені КПК України, сторони не були позбавлені права та можливості подавати до суду документи, докази, заявляти клопотання, а також реалізувати інші права, сприяв рівності сторін у їх процесуальних правах, виходячи також із правових позицій, висловлених Європейським Судом з прав людини у п.24 рішення у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення у справі «Гурепка проти України №2», в яких наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.
Проти закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами сторони кримінального провадження не заперечували.
Суд констатує той факт, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом доведено винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, тобто в ухиленні від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання, тому у суду є достатні підстави для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_4 за ч.2 ст.389 КК України, в силу вимог ч.3 ст.373 КПК України, якою передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
При цьому, суд залишає поза увагою ствердження обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що він не відбував покарання у виді громадських робіт через те, що хворів, оскільки вказане ствердження не підтверджується належними та допустимими доказами.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст.12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.
ОСОБА_4 щиро розкаявся у скоєному, що, відповідно до вимог ч.1 ст.66 КК України, є обставиною, що пом`якшує покарання.
При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки під час доповнень до судового розгляду ОСОБА_4 визнав вину у інкримінованому йому злочині та повідомив про готовність нести кримінальну відповідальність.
За місцем проживання в с. Гибалівка обвинувачений ОСОБА_4 характеризується негативно, як особа, що часто вживає спиртні напої, на поведінку обвинуваченого надходять усні скарги від сусідів (а.с.72).
За станом здоров`я обвинувачений ОСОБА_4 здоровий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.с.74).
Обставин, обтяжуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено.
З урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, та з урахуванням відсутності обтяжуючих покарання обставин, особи винного, його ставлення до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він щиро розкаявся у скоєному, визнав свою провину, суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів, є призначення покарання у виді арешту, яке, згідно із ч.1 ст.60 КК України, полягає в триманні засудженого в умовах ізоляції і встановлюється на строк від одного до шести місяців, так як ОСОБА_4 умисно ухилився від відбування покарання, призначеного вироком Шаргородського районного суду від 28.12.2015 року, що не було пов`язане із ізоляцією його від суспільства у виді громадських робіт, будучи, при цьому, фізично здоровим, працездатним.
Крім цього, при призначенні покарання суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 не відбув покарання за попереднім вироком Шаргородського районного суду від 28.12.2015 року 200 (двісті) годин громадських робіт (а.с.70-71).
При цьому, покарання ОСОБА_4 слід призначати на підставі ст.71 КК України, тобто до призначеного за новим вироком покарання слід приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Шаргородського районного суду від 28.12.2015 року, з урахуванням правил п.4 ч.1 ст.72 КК України, що одному дню арешту відповідають 8 годин громадських робіт.
Відповідно до правил ст.72 КК України, 200 годинам громадських робіт, що невідбуті ОСОБА_4 за вироком Шаргородського районного суду від 28.12.2015 року, відповідає 25 днів арешту (200:8=25).
Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.
Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.2 ст.389 КК України, суд
засудив:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, і засудити його за цією статтею до покарання у виді арешту строком на п`ять місяців.
На підставі ст.ст.71, 72 КК України до призначеного за цим вироком покарання приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Шаргородського районного суду від 28.12.2015 року двадцять п`ять днів арешту, з розрахунку, що одному дню арешту відповідають 8 годин громадських робіт, і остаточно до відбування ОСОБА_4 призначити покарання у виді арешту строком на п`ять місяців двадцять п`ять днів.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 вираховувати з дня звернення вироку до виконання.
До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 не застосовувати.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1