АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1463/16 Справа № 205/2332/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000113 від 24 лютого 2015 року, за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_6 , на вирок Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 травня 2016 року,відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпропетровська, громадянина України, одруженого, пенсіонера, який мешкає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого.
- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України .
за участю учасників кримінального провадження:
прокурора: ОСОБА_8
обвинуваченого: ОСОБА_7
представника потерпілої: ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 травня 2016 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання та встановлено іспитовий строк 2 роки.

Покладено обов`язки згідно до п.3,4 ст. 76 КК України.

Також вирішено питання згідно ст. 100 КПК України щодо речових доказів.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень.

Згідно до вироку, ОСОБА_7 , 23.02.2015 року близько 20.00 години, керуючи технічно справним автомобілем «ДЕУ-Ланос» державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , рухався в Ленінському районі міста Дніпропетровська по вулиці Набережній Заводській з боку вулиці Панаса Мирного в напрямку Кайдакського мосту.
Під час руху, ОСОБА_7 грубо порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_6 , яка перетинала проїжджу частину зліва направо за напрямком руху автомобіля, не прийняв заходів до своєчасного зменшення швидкості, аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, чим порушив п.12, 3 Правил безпеки дорожнього руху України та в районі електроопори № 429 скоїв наїзд на потерпілу ОСОБА_6 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_6 спричинені тілесні ушкодження у вигляді : сумісної тупої травми тіла, черепно-мозкової травми, забою головного мозку 3-го ступеню, субарахноїдального крововиливу, геморагічних вогнищ забиття в скроневої долі праворуч, лінійного перелому лівої скроневої кістки, гемосинусу основної пазухи, забійної рани в лівій потиличній області, стану після носової кровотечі, з явищами в посттравматичному періоді недостатності функції 7-го черепного нерву праворуч по периферичному типу, психоорганічного синдрому помірного ступеню, двобічної пірамідної недостатності, закритих переломів правої великогомілкової та малогомілкової кісток в середній третині зі зміщенням уламків та гематоми правої гомілки, забою лівого колінного суглобу, які за своїм характером відносяться до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, згідно пункту 2.1.3 «б,в» «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджені наказом МОЗ України від 17.01.1995р. № 6.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 просить скасувати вирок Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 травня 2016 року, в частині цивільного позову, та ухвалити новий вирок, яким стягнути з ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 37 500 гривень, та моральну шкоди в розмірі 500 000 гривень, в іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги потерпіла вказує, що висновки суду першої інстанції щодо матеріальних та моральних збитків є не вмотивованими, а саме що під час досудового слідства обвинуваченим ОСОБА_7 було добровільно відшкодовано 30000 гривень в рахунок поточних медичних витрат . Вважає суд дійшов до помилкового висновку з приводу повного відшкодування обвинуваченим матеріальних збитків.

Так ,потерпіла звертає увагу, що відповідно до документів наданих до суду, розмір матеріальної шкоди складає - 67 500гривень та моральної шкоди-500 000 гривень.

Крім того, ОСОБА_6 вказує що згідно вироку суду було стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 , 30000 гривень матеріальних збитків, однак , чому суд вважав обгрунтованою саме суму матеріальної шкоди- 30 000 гривень, на думку потерпілої суд у вироку не обґрунтував.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі потерпіла вказує періоди лікування в лікарні з моменту дорожньо-транспортної пригоди, 23.02.2015 року 24.04.2015 року, - 62 дні, 10.06.15 24.06.15 14 днів, 19.08.15 18.09.15 30 днів, 09.12.2015 - 21.12.15 12 днів, 22.12.15 - 04.01.16 13 днів, 15.03.2016 29.03.2016 року 14 днів. Тобто потерпіла вказує що всі дні лікування супроводжувалися грошовими витратами які підтверджуються виписками з лікарень та чеками.

Потерпіла крім того зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги що вона пробула на лікуванні більше 4 місяців, втратила слух, та визнана інвалідом.

Вирок суду вважає не справедливим та таким, що порушує її законні права та інтереси, оскільки з вироку суду не вбачається , які докази суд визнав недопустимими та чому стягнув саме 30 000 гивень- моральної шкоди та визнав, що матеріальна шкода повністю відшкодована обвинуваченим у ході досудового розслідування.

Заслухавши суддю- доповідача, доводи представника потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_9 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, думку прокурора який просив задовольнити апеляційну скаргу частково,стягнути матеріальну шкоду та моральну в розмірі 100 тисяч гривень, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги в повному обсязі, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновок суду про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, потерпіла не оспорює.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно з частинами 1 і 2 ст. 409 КПК України, при вирішенні питання про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд апеляційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.

Відповідно до змісту зазначеної норми закону, підставами для зміни або скасування вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає доводи потерпілої про помилковість розгляду судом цивільного позову ,слушними.

Відповідно ч. 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Частиною 1 ст. 129 КПК передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам та майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 1195 ЦПК, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, потерпіла заявила цивільний позов про відшкодування обвинуваченим заподіяної їй матеріальної шкоди та моральної шкоди. Суд першої інстанції погодився з обґрунтованістю позову потерпілої лише в частині відшкодування моральної шкоди.
Задовольняючи частково цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди, суд послався на те, що потерпілою не було підтверджено доказами факт понесених душевних страждань в об`ємі пред`явленого позову.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції в порушення вимог ч. 6 ст. 22 КПК України, не створив необхідних умов для реалізації потерпілою своїх процесуальних прав щодо належного обґрунтування цивільного позову в суді першої інстанції з дотриманням вимог ст. 315 КПК( якщо у сторін виникають труднощі при отримання певних доказів та суд вважав що вимоги потерпілої не підтверджені документами, саме суд повинен сприяти учасникам судового провадження шляхом запитів та ін.)
Таким чином, неправильно застосувавши ч. 2 ст. 1195 ЦК України та істотно порушивши при цьому кримінальний процесуальний закон, суд першої інстанції допустився помилкового вирішення позову потерпілої про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Крім того, суд в мотивувальній частині вироку вирішував питання щодо матеріальної шкоди та прийшов до висновку про те, що обвинувачений відшкодував саме матеріальну шкоду в добровільному порядку, але не прийняв рішення щодо результату таких висновків( суд відмовляє у задоволенні цивільного позову чи залишає його без розгляду).
В резолютивній частині вироку суд взагалі не зазначив рішення щодо вирішення цивільного позову в частині матеріальної шкоди.
Відповідно до п.2 ч.4 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається рішення про цивільний позов.
Вказана вимога закону судом при ухваленні вироку не виконана.
Враховуючи те, що вирішення питання, зазначеного в апеляційній скарзі, законодавцем віднесено до компетенції суду першої інстанції, який ухвалив вирок та який фактично не прийняв рішення щодо розгляду цивільного позову, у зв`язку з чим апеляційна скарга потерпілої щодо постановлення рішення з цієї підстави апеляційним судом підлягає задоволенню частково ,т.я. суд апеляційної інстанції позбавлений можливості постановити своє рішення щодо цивільного позову.
У зв`язку з наведеним судове рішення в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення на користь потерпілій матеріальної та моральної шкоди підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів, звертає увагу суду на те, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-1У на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів зобов`язані страхувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю та майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку з чим при пред`явлені позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті ДТП, суд має право залучити до участі у справі страхову організацію ( страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу.
При відшкодуванні страховиком шкоди,завданої особою,цивільна правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою( страховим відшкодуванням).
Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808 цс 15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди.
При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
При цьому необхідно враховувати , що потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом ;звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

П о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 , задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 травня 2016 року відносно ОСОБА_7 , за ч. 2 ст. 286 КК України в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області остаточна та оскарженню не підлягає.

Судді
Апеляційного суду Дніпропетровської області

_________ _______________ ___________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4