Ухвала
іменем україни

25 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої
адвоката ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_9 ,

розглянувши в судовому засіданні у межах кримінального провадження № 0001755 касаційну скаргу засудженого на вироки Придніпровського районного суду м. Черкас від 14 вересня 2015 року та Апеляційного суду Черкаської області від 30 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

За вироком вищевказаного місцевого суду

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкас, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, неодноразово судимого, востаннє за вироком від 29 травня 2000 року за пунктами «а», «з» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ст. 42 КК в редакції 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю; за ч. 4 ст. 187 КК на строк п`тнадцять років з конфіскацією майна, яке є його власністю; за ч. 1 ст. 263 КК на строк п`ять років; за ч. 1 ст. 309 КК на строк два роки.
На підставі ст. 70 вказаного Кодексу ОСОБА_9 за сукупністю злочинів остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю.
Постановлено стягнути на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 14 840,75 грн та 500 000 грн моральної.
Вирішено питання про речові докази та судові витрати.
Апеляційний суд скасував вирок місцевого суду визнав рецидив злочину обставиною, що обтяжує покарання, та призначив ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі: за пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю; за ч. 4 ст. 187 КК п`ятнадцять років з конфіскацією майна, яке є його власністю; за ч. 1 ст. 263 КК п`ять років; за ч. 1 ст. 309 КК два роки. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_9 остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю.
ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.

ОСОБА_9 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, 22 травня 2015 року близько 23.00 год. у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись поблизу ринку «Сєдова», розташованого по бул. Шевченка, 345 у м. Черкасах, познайомився з ОСОБА_12 , з якою після спільного вживання спиртних напоїв пішов на пляж річки Дніпро навпроти будинку № 25 по вул. Г. Дніпра, де у нього виник умисел на заволодіння особистим майном потерпілої. Для цього він звалив її з ніг, сів зверху, заблокувавши руки, та, маючи умисел на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_12 з метою заволодіння її особистим майном, правою рукою стиснув потерпілій горло, чим заподіяв тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала її смерть, а також заподіяв легке тілесне ушкодження. Після цього ОСОБА_9 заволодів майном ОСОБА_12 на суму 5829,80 грн.

Крім того, ОСОБА_9 в жовтні 2014 року у невстановлені час та місці, повертаючись із зони проведення антитерористичної операції, незаконно придбав шляхом отримання у подарунок в якості сувеніру від невстановлених досудовим слідством осіб, з якими проходив службу, корпус бойової ручної осколкової гранати РГД-5, споряджений вибуховою речовиною, який в подальшому, незаконно зберігаючи при собі, перевіз до місця свого проживання в будинок АДРЕСА_1 , де зберігав в шафі до 08червня 2015 року. І в цей день близько 07.00 год. під час проведення санкціонованого обшуку в будинку, у нього був виявлений та вилучений вказаний корпус гранатиспоряджений бризантною вибуховою речовиною тротилом, вагою 110115 г, придатною для вибуху.

Також, він 07 червня 2015 року у невстановлені час та місці незаконно придбав у невстановленої особи в м. Черкасах без мети збуту для особистого вживання психотропну речовину амфетамін, яку помістив до власного гаманця та переносив з собою по місту, громадським транспортом перевіз до місця проживання своєї знайомої ОСОБА_13 в будинок АДРЕСА_2 та зберігав до 08 червня 2015 року. І в цей день близько 16.00 год. в ході огляду будинку в його гаманці був виявлений амфетамін, вагою 0,166 г.

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати вищевказані судові рішення і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції у зв`язку істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та суворістю покарання. Вважає, що було порушено його право на захист, оскільки місцевий суд належно не роз`яснив йому права на суд присяжних, змісту ст. 349 КПК, не дав відповіді на всі його заяви. Крім того, скаржник зазначає, що його не доставили на проголошення вироку. Вважає, що при призначенні покарання у виді довічного позбавлення волі не було враховано належним чином дані про його особу, та що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам статей 404, 420 КПК. У ньому, стверджує скаржник, нема обґрунтування, чому засудженому не можна призначити покарання на певний строк.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та засудженого на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, потерпілої та її представника, які заперечували проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК, суд зробив в порядку, передбаченому ст. 349 КПК, про що у вироку навів докладні мотиви згідно зі ст. 370 КПК.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що місцевий суд під час постановлення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_9 дотримався вимог ст. 374 КПК, якою передбачено, що мотивувальна частина вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу та наслідків кримінального правопорушення, форми вини й мотивів кримінального правопорушення. Цього ж кримінального процесуального закону дотримався і апеляційний суд.

Доводи засуджено про те, що місцевий суд належно не роз`яснив йому право на розгляд провадження судом присяжних та змісту ст. 349 КПК, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами, наявними у судовому провадженні.

Так, з журналу підготовчого судового засідання від 04 вересня 2015 року (а. с. 60) убачається, що засудженому цей суд належним чином роз`яснив право на суд присяжних, а перед цим під час отримання обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування прокурор вручив ОСОБА_9 письмові роз`яснення про таке право під розписку (а. с. 4142). Крім того, вказане право засудженому було роз`яснено і втретє під час судового засідання 10 вересня 2015 року. Жодного разу ОСОБА_9 не висловлювався про нерозуміння змісту вищевказаного права і не просив жодних роз`яснень. Таким чином, щодо ОСОБА_9 було виконано вимоги ч. 1 ст. 384 КПК в частині роз`яснення судом можливості та особливостей кримінального провадження стосовно нього судом присяжних. Цей висновок підтверджується й тим, що у поданій на вирок місцевого суду апеляційній скарзі ОСОБА_9 не послався на порушення щодо нього вимог ст. 384 КПК з боку суду.

Безпідставними є й доводи ОСОБА_9 про те, що йому належним чином не було роз`яснено зміст ч. 3 ст. 349 КПК стосовно недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження.

У матеріалах цього провадження є письмова заява засудженого (а. с. 73) про роз`яснення положень ч. 3 ст. 349 КПК та наслідків спрощеного розгляду, а з журналу судового засідання від 10 вересня 2015 року (а. с.108109) убачається, що ОСОБА_9 сам заявив клопотання про розгляд провадження за положеннями ч. 3 ст. 349 КПК, адже після оголошення обвинувального акту вину в інкримінованих злочинах визнав у повному обсязі, визнав усі докази, які було зібрано органами досудового розслідування. Після чого головуючим суддею усім сторонам, зокрема, ОСОБА_9 , було роз`яснено зміст вищевказаної норми кримінального процесуального закону і ніхто не заявив про те, що не може правильно зрозуміти зміст цих обставин. На підставі цього слід дійти висновку, що суд належно з`ясував у сторін вищевказане і не мав підстав сумніватися у добровільності їх позиції. Стосовно ОСОБА_9 про це додатково свідчить і зміст його апеляційної скарги, де він вказує (а. с. 127 звор.), що не оскаржує висновки суду у вироку про доведеність вини в інкримінованих злочинах, а лише зазначає про суворість покарання.

ОСОБА_9 , мотивуючи свої доводи про те, що суд не у повній мірі роз`яснив йому положення ч. 3 ст. 349 КПК, яких він не до кінця розумів, послався також на незадовільний стан здоров`я напередодні та у день судового засідання. Між тим, про це він не заявив суду ні письмово, ні усно. Не заявляв про незадовільний стан здоров`я у цей проміжок часу й у апеляційній скарзі. Отже, вказане не можна ставити у вину суду. Вказану обставину ОСОБА_9 вказав лише у касаційній скарзі, коли його не влаштувало призначене апеляційним судом покарання.

Колегія суддів звертає увагу й на те, що ОСОБА_9 , зазначаючи у касаційній скарзі про порушення судом положень ч. 3 ст. 349 КПК, не оспорює жодних доказів і встановлених у вироку у формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, обставин вчинених злочинів, що вкотре свідчить про дотримання стосовно нього судом вимог кримінального процесуального закону.

Посилання засудженого на те, що судом у нього не відбиралися розгорнуті показання, підтверджується змістом журналу судового засідання і його технічним записом. Між тим, порушення його процесуальних прав у цьому не було, адже його до цього ніхто не примушував, а він за власною ініціативою відмовився давати показання, виступати у судових дебатах і з останнім словом, на що мав право згідно з ч. 4 ст. 349 КПК.

Безпідставними є й доводи засудженого про те, що, начебто на нього тиснули з боку слідства, погрожували, адже у провадженні жодних підтверджень цьому не має (заяви, скарги, клопотання не подавались). У судовому засіданні судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_9 про такі дії щодо нього не заявляв, зокрема, в апеляційній скарзі.

Нічого в апеляційній скарзі засуджений не зазначав й про те, що його не доставили на проголошення вироку і, що у нього є сумніви стосовно того, що судді перебували у нарадчій кімнаті і не розглядали інші справи. Останніх даних провадження не містить. А те, що ОСОБА_9 не доставили в суд на проголошення вироку при тому, що він перебував у лікарні, не є істотним порушенням вимог процесуального закону, адже усе судове провадження відбулося за його участю, а суд не може перебувати у нарадчій кімнаті до видужання обвинуваченого, тобто невизначений час.

Не відповідає змісту кримінального провадження й твердження ОСОБА_9 про те, що його після вироку не ознайомили з матеріалами цього провадження, адже це спростовується його власноручно написаною розпискою про протилежне (а. с. 125). До того ж, якщо це ознайомлення відбулося після подачі апеляційної скарги, це не позбавляло засудженого можливості подати до скарги зміни і доповнення до початку апеляційного розгляду згідно зі ст. 403 КПК. Між тим, цим він не скористався.

При призначенні ОСОБА_9 покарання, апеляційний суд врахував вимоги ст. 65 КК, вчинене й його особу.

При цьому судом враховано усі обставини і дані про особу засудженого, зокрема, стан його здоров`я, участь у бойових діях, пом`якшуючі покарання обставини.

Разом з тим, правильно враховано, що обтяжує покарання ОСОБА_9 вчинення умисного вбивства ОСОБА_14 у стані алкогольного сп`яніння і рецидив злочину.

З урахуванням цього, а також того, що засуджений вчинив, крім іншого, особливо тяжкий злочин, не уперше притягається до кримінальної відповідальності, має декілька судимостей, зокрема за вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів, і знову вчинив таке вбивство, апеляційний суд обґрунтовано визнав, що ОСОБА_9 заслуговує покарання у виді довічного позбавлення волі.

А тому доводи останнього про необґрунтованість такого покарання колегія суддів вважає безпідставними, адже воно відповідає закону і є справедливим.
Апеляційний суд навів, переконливі мотиви про неможливість призначення ОСОБА_9 позбавлення волі на певний строк.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 420 КПК.
Таким чином, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості злочинів та особі засудженого, що тягнуло би за собою скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За таких обставин касаційну скаргу не може бути задоволено.
Керуючись п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року, статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкас від 14 вересня 2015 року та вирок Апеляційного суду Черкаської області від 30 грудня 2015 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а його касаційну скаргу без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3