Дата документу Справа № 317/1378/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/796/16 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 317/1378/16-к Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2016 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Малокатеринівка Запорізького району Запорізької області, громадянина України, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, про його умовно-дострокового звільнення.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить змінити ухвалуЗапорізького районного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року та звільнити його умовно-достроково.

В судовому засіданні апеляційної інстанції засуджений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурор заперечував проти задоволення скарги та просив ухвалу суду залишити без змін.

Вислухавши доповідача, засудженого ОСОБА_7 , прокурора, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як зазначено в ухвалі суду, ОСОБА_7 , засуджений вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2011 року за ч.3 ст.187 КК України до позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, звернувся до Запорізького району Запорізької області з клопотанням про умовно-дострокове звільнення. Початок строку: 31.05.2010 року, кінець строку: 30.11.2017 року.

Клопотання мотивоване тим, що на переконання ОСОБА_7 він довів своє виправлення тим, що за весь період відбування покарання постійно був працевлаштований, за виконання даної роботи має два заохочення.

Однак адміністрація установи вважає, що він не став на шлях виправлення незважаючи на те, що за час перебування в установі він працював і не порушував режим тримання.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , суд послався на те, що згідно наданої характеристики, підписаної начальником відділення СПС Біленьківської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№99), узгодженої з заступником начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи і затвердженої в.о. начальника установи, ОСОБА_7 під час знаходження у Запорізькому слідчому ізоляторі допустив 2 порушення установленого порядку тримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника СІЗО.

Покарання в Біленьківській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№99) відбуває з 05.05.2011р., допустив шість порушень вимог режиму відбування покарання, які виразились у зберіганні заборонених предметів та у порушенні внутрішнього цехового режиму, розпорядку дня, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника відділення та начальника установи, всі стягнення погашені у встановленому законом порядку.

За сумлінну поведінку та ставлення до праці має одне заохочення правами начальника відділення СПС та одне заохочення правами начальника установи. На виробництві працевлаштований, до праці ставиться посередньо. У відношенні до персоналу установи грубості не проявляє, вимоги персоналу установи виконує під наглядом. Відповідно до ст.65 КВК України участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі не приймає. Участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу не приймає. У роботі самодіяльних організацій участі не приймає. Провину у скоєному злочині визнає, розкаюється, але робить це з метою отримання поблажливості.

14.03.2014р. комісією установи відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України, у вигляді переведення до дільниці соціальної реабілітації.

26.06.2015р. комісією установи відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України, у вигляді заміни не відбутої частини строку покарання більш м`яким.

25.02.2016р. колонією відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 81 КК України у вигляді умовно-дострокового звільнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі.

За змістом ст.539 КПК України, клопотання (подання) про звільнення особи від подальшого відбування покарання умовно-достроково розглядається згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 КПК України, та з урахуванням положень розділу VIII цього Кодексу. Суд, за вимогами закону повинен повно, всебічно і об`єктивно дослідити всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, після чого постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Ці вимоги закону узгоджуються і з роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року, відповідно до яких, під час судового розгляду суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно-корисної праці.

Поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною, про що свідчить те, що він не заслуговував на заохочення в період з 05.05.2011р. по 05.07.2013р., з 05.07.2013р. по 07.04.2015р., з 07.04.2015р. по теперішній час, натомість застосовані заохочення чергувались зі стягненнями.

Незважаючи на те, що на теперішній час стягнення погашені у встановленому законом порядку, проте враховуються судом як характеристика поведінки засудженого протягом цього періоду відбування покарання. Крім того, після отримання останнього стягнення засуджений своєю поведінкою більше не заслуговував на заохочення. З січня 2016 року не працевлаштований. Засуджений ОСОБА_7 не приймає участі у програмах диференційованого виховного впливу, не бере участі у роботі самодіяльних організацій.

Останній не у повній мірі виконує обов`язки, визначені у ч.3 ст.107, ст.118 КВК України та розділу 3 Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, зокрема, не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням, намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, однак достатніх навичок для самостійного їх виконання не має. Будь яких заходів до погашення завданої потерпілим шкоди у розмірі 51000 грн. не приймав.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги колегія не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокового звільнення залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4