Справа № 738/235/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/639/2016
Категорія - ч.1 ст. 286 КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

з участю сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000419,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, неодруженого, який має трьох неповнолітніх дітей, працював водієм в Менській міській раді, раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Чернігівської області ОСОБА_9 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за ч.1 ст.286 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, на 120 годин громадських робіт.

Питання про долю речових доказів і документів було вирішене у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Як встановив суд, 08 листопада 2015 року близько 21 години ОСОБА_6 , на порушення п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи легковим автомобілем марки «ВАЗ-21011» д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по автодорозі «Мена - Блистова», здійснюючи рух з м. Мена в напрямку с. Ліски Менського району, за межами населеного пункту на порушення вимог п. п 2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху, був неуважним та не слідкував за дорожньою обстановкою та її змінами, відповідно не реагував на них, не вибрав безпечної швидкості руху щоб мати змогу контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, на порушення вимог п. п. 11.2, 11.3 Правил дорожнього руху виїхав на узбіччя дороги, де втратив контроль над транспортним засобом та вдарився в придорожнє дерево, через що пасажир ОСОБА_7 , який в цей час знаходився в салоні автомобіля на передньому пасажирському сидінні, отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правого стегна в верхній третині зі зміщенням уламків, закритого перелому діалізу правої ліктьової кістки з помірним зміщенням, закритої черепно-мозкової травми струсу головного мозку, забійних ран правої скроні та лівої щоки, синця правого колінного суглобу, садна кульшового суглобу, які згідно висновку судово-медичного експерта № 167 від 21 грудня 2015 року відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, за ознакою тривалого розгляду здоров`я на термін більше 3 тижнів.

Дії ОСОБА_6 не відповідали вимогам п. п 2.3.(б), 2.9 (а), 11.2, 11.3, 12.1 Правил дорожнього руху та перебували в причинно-наслідковому зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора області просить вирок суду скасувати, в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 2 місяців арешту з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Доводи апеляційної скарги прокурора мотивовані тим, що при застосуванні ст. 69 КК України, судом не було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину та не наведено пом`якшуючі обставини, виходячи з яких разом з даними про особу обвинуваченого можна судити про істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину та необхідність переходу до більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією статті.

Прокурор звертає увагу, що потерпілий має претензії до обвинуваченого матеріального характеру, а тому не може визнаватися обставиною, що пом`якшує покарання надання потерпілому матеріальної допомоги.

Всупереч п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті від 23. 12. 2005 року, судам у кожному випадку призначення покарання за ч. 1 та 2 ст. 286 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Не дивлячись на заборону керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, обвинувачений як батько трьох неповнолітніх дітей сів за кермо автомобіля в стані алкогольного сп`яніння, чим поставив під загрозу життя оточуючих, пасажира, в тому числі і своє, а тому заслуговує на більш тяжке покарання.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги про посилення покарання, обвинуваченого, який заперечував проти аргументів обвинувачення, пояснюючи, що він протягом більше півроку з дня ухвалення вироку веде законослухняний спосіб життя, не допускає правопорушень, є єдиним годувальником у сім`ї, з потерпілим домовилися про виплату залишку суми відшкодування шкоди на лікування, потерпілого, який підтримав доводи апеляційної скарги прокурора, так як бажає негайного відшкодування усієї суми шкоди, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає залишити її без задоволення.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 в порушенні Правил дорожнього року, які призвели до наїзду на придорожнє дерево та травмування пасажира, відповідають фактичним обставинам справи, зібраним доказам, перевіреним під час судового розгляду, та ніким не оспорюються.

При призначенні покарання у кожному конкретному випадку і щодо кожного обвинуваченого, суд зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, і призначити покарання, необхідне й достатнє для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Злочин, передбачений ч.1 ст. 286 КК України, згідно з ч. 2 ст. 12 КК України, відноситься до категорії невеликої тяжкості, який вчиняється з необережності.

Обвинувачений ОСОБА_6 раніше ніколи до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, має трьох неповнолітніх дітей.

Ініціатива поїздки на автомобілі виходила від потерпілого ОСОБА_7 , чого він не заперечував в суді апеляційної інстанції. При цьому він бачив, що обвинувачений напідпитку, проте адекватний, а тому заправив автомобіль щоб поїхати погуляти, а доїхали тільки до дерева.

Згідно довідки головного лікаря Менської центральної лікарні від 27.11.2015 року № 447потерпілий ОСОБА_7 08 листопада 2015 року був госпіталізований у зв`язку з травмами та перебував у стані алкогольного сп`яніння ( а. п.34).

Затрати на лікування обвинувачений відшкодував потерпілому в розмірі 11 тисяч гривень, при цьому залишок суми складає 5 тисяч гривень.

Обираючи покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті, суд першої інстанції врахував характеристику обвинуваченого, як особи, що ніколи не притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, на його позитивні соціальні зв`язки та схильності, і з урахуванням визнання вини, щирого каяття, більшої частини відшкодування шкоди потерпілому, який подав письмову заяву не позбавляти волі обвинуваченого, наявності на утриманні обвинуваченого трьох неповнолітніх дітей, призначив покарання, яке відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Доводи апеляційної скарги прокурора, про підвищену суспільну небезпечність злочину, який є необережним та невеликої тяжкості, не відповідають дійсності, та суперечать положенням кримінального закону.

Посилання в апеляційній скарзі прокурора на керування обвинуваченим транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, як на обставину, що обтяжує покарання, не може бути підставою для посилення покарання.

Диспозиція частини 1 ст. 286 КК України є бланкетною, яка відсилає до правил безпеки руху, порушення яких спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Пославшись в обвинувальному акті на порушення водієм обвинуваченим ОСОБА_6 пункту 2.9(а) Правил дорожнього руху, а саме на керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, який вплинув на уважність водія та швидкість реакції, з чим погодився і суд, не можна такий стан враховувати, як обставину, що обтяжує покарання, про що зазначено в ч. 4 ст. 67 КК України.

Отже, судом першої інстанції як підстава для призначення більш м`якого покарання, згідно ч.1 ст. 69 КК України, правильно названі як самостійна підстава, позитивні данні про особу винного, який поряд з визнанням провини, каяттям, значною частиною відшкодування шкоди потерпілому, має виключно позитивні характеристики, утримує трьох малолітніх дітей: 2002, 2007, 2011 року народження, постійно зайнятий суспільно-корисною працею, має позитивні соціальні зв`язки та схильності, зможе виправитися при застосуванні до нього громадських робіт, без позбавлення права керування транспортним засобом.

Потерпілий, який на засіданні апеляційної інстанції просив позбавити обвинуваченого права керування транспортними засобами, на час вчинення злочину сам перебував у стані алкогольного сп`яніння та підбурив обвинуваченого до керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, пропозицією поїздки та заправкою автомобіля пальним за свій рахунок.

Та обставина, що на час апеляційного розгляду ОСОБА_6 звільнився з попереднього місця роботи, щоб працевлаштуватися на іншу роботу, свідчить про його намагання заробити кошти на відшкодування шкоди та на утримання сім`ї. За час, що минув з дня ухвалення вироку, обвинувачений з негативної сторони себе не проявив.

Потерпілий, який частково, а потім повністю підтримав апеляційну скаргу прокурора, хоче отримати решту суми відшкодування швидше, чим він домовився з обвинуваченим, останній в свою чергу вживає заходів для збільшення заробітку.

Тому, суд першої інстанції виважено підійшов до розгляду даного кримінального провадження і обрав покарання необхідне й достатнє для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Чернігівської області ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Менського районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2016 року щодо ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили негайно, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого Спеціалізованого Суду України х розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12