Справа № 373/2875/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/241/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 16.03.2016

УХВАЛА
Іменем України
16 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - ОСОБА_5
за участю:
прокурора - ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11
представника потерпілого - ОСОБА_12
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого і його захисника, потерпілої ОСОБА_9 та прокурора Бориспільської місцевої прокуратури на вирок Переяслав Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2015 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України до п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на один рік. Стягнуто з обвинуваченого на користь: ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 по двісті тисяч гривень. Цим же вироком вирішено питання про речові докази.

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Переяслав Хмельницького міськрайонного суду Київської області ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 16.08.2015 близько 15:30 на 73 км +410 м автодороги «Бориспіль Дніпропетровськ», в селі Хоцьки Переяслав Хмельницького району Київської області, керуючи власним транспортним засобом марки «RENAULT TRAFIC», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку міста Бориспіль, в порушення вимог п. 2.3 б) Правил дорожнього руху України, будучи неуважним, не слідкував за зміною дорожньої обстановки під час виконання маневру обгону, в порушення вимог п. 14.2 в) Правил дорожнього руху України, не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані та в порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху не переконався, що смуга зустрічного руху вільна від транспортних засобів, та що це буде безпечним і не створить перешкод та небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на смугу зустрічного руху. В результаті чого на смузі руху в напрямку м. Дніпропетровськ, допустив зіткнення передньою частиною керованого ним транспортного засобу із передньою частиною автомобіля марки «ВАЗ 2102» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_13 , який рухався в зустрічному напрямку м. Дніпропетровськ.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ВАЗ 2102» реєстраційний номер НОМЕР_2 - ОСОБА_14 від отриманих тяжких тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди, а водій ОСОБА_13 та пасажир даного транспортного засобу ОСОБА_10 отримали тяжкі тілесні ушкодження, малолітній пасажир ОСОБА_15 отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження. Пасажир автомобіля марки «RENAULT TRAFIC», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_7 пунктів 2.3 б), 10.1, 14.2 в) Правил дорожнього руху України, перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків, у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_14 , заподіяння потерпілим ОСОБА_13 і ОСОБА_16 тяжкого тілесного ушкодження, а також спричинення ОСОБА_15 і ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесного ушкодження.

На вказаний вирок прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду змінити та зазначити у резолютивній частині вироку рішення про цивільний позов прокурора та потерпілих, рішення про відшкодування процесуальних витрат, відомості про строк і порядок набрання вироком законної сили.

В обґрунтування вказаних вимог посилався на порушення приписів ст. 374 КПК України, зокрема, суд першої інстанції в резолютивній частині вироку не зазначив рішення про цивільний позов прокурора в інтересах КП «Переяслав Хмельницький ЦРЛ», який прокурор в ході судового розгляду просив залишити без розгляду у зв`язку із добровільною його сплатою обвинуваченим.

Окрім того, в резолютивній частині вироку вказано стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 кошти на суму 200 тис. грн. на кожного, однак, не зазначено в рахунок чого стягуються вказані кошти: задоволений цивільний позов про стягнення матеріальних чи моральних збитків, чи це інше майнове стягнення.

Також, у вироку не зазначено рішення про відшкодування процесуальних витрат та відомості про строк і порядок набрання вироком законної сили.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подала потерпіла ОСОБА_9 , яка просила змінити вирок в частині призначення покарання обвинуваченому та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком три роки та покласти обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що потерпіла є дружиною обвинуваченого, і після дорожньо-транспортної пригоди перебуває на лікуванні, через що не може працювати. Єдиним джерелом надходження коштів в сім`ї були гроші, які заробляв ОСОБА_7 . На його утриманні також знаходиться неповнолітня дитина 2004 року народження, окрім того, грошову допомогу від нього отримують батьки, а батько ОСОБА_7 є інвалідом ІІІ групи.

На думку потерпілої, обвинувачений довів, що не потребує позбавлення волі з метою виправлення, оскільки він активно допомагав потерпілим у відшкодуванні матеріальних збитків, фінансуванні лікування, зокрема, обвинувачений надав допомоги потерпілим на загальну суму 97 350, 00 грн.

В апеляційний скарзі обвинувачений та його захисник просили змінити вирок та застосувати до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з іспитовим строком три роки.

Зазначають, що обвинуваченим було здійснено всі можливі спроби уникнення зіткнення, також, сам ОСОБА_7 не перебував в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, транспортний засіб під його керуванням до моменту дорожньо-транспортної пригоди був в технічно - справному стані.

ОСОБА_7 під час обгону, побачивши транспортний засіб, який рухався у зустрічному напрямку, з метою уникнення зіткнення, звернув свій транспортний засіб у кювет ліворуч. Місце знаходження автомобілів та їх положення після ДТП свідчать про те, що обвинувачений прийняв рішення уникнути зіткнення навіть ціною свого здоров`я і життя та повернути машину з проїзної частини ліворуч.

Окрім того, за даними авто-технічної експертизи від 30.10.2015 №5-01/918, водій автомобіля «ВАЗ 2102» ОСОБА_13 мав технічну можливість зупинитись до місця зіткнення, шляхом застосування термінового гальмування в момент виникнення небезпеки для руху.

Також, безпідставно зазначено про те, що водій ОСОБА_7 не гальмував, таке припущення експерта ґрунтується лише на відсутності слідів гальмування на дорозі, однак експертами не враховано, що тормозна система автомобіля «RENAULT TRAFIC» обладнана анти блокувальною системою гальм АВС, яка при екстреному гальмуванні не дає можливості заблокувати колеса повністю, що призводить до відсутності слідів гальмування на дорозі.

Зазначає, що водій ОСОБА_13 , замість термінового гальмування при виникненні небезпеки руху, спрямував свій автомобіль у бік автомобіля обвинуваченого, тобто два автомобілі повернули в один бік.

Отже, на думку обвинуваченого та його захисника, вина ОСОБА_7 не спростовується діями водія автомобіля «ВАЗ 2102», але наслідки ДТП залежали також і від дій водія ОСОБА_13 .

В запереченні на апеляційні скарги, потерпілі ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та законний представник потерпілого ОСОБА_18 просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого, його захисника та потерпілої ОСОБА_9 , та прийняти рішення щодо апеляційної скарги прокурора у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства.

Вважають посилання обвинуваченого про те, що останній звернув автомобіль у кювет таким, що не відповідає дійсності, тому що зіткнення транспортних засобів відбулося не у кюветі, а на зустрічній для обвинуваченого смузі руху.

Окрім того, доводи апеляційної скарги обвинуваченого вказують на те, що він намагається шляхом спотворення інформації уникнути відповідальності та не розкаявся в повній мірі.

На думку потерпілих, призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, враховані всі обставини справи, тому рішення суду є законним і обґрунтованим. Обвинуваченому варто призначити максимальне покарання, передбачене санкцією статті, тобто 8 років позбавлення волі, однак погоджуються з висновком суду про можливість зниження строку відбування покарання до 5 років позбавлення волі, проте, відбуття такого покарання має бути реальним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, його захисника та потерпілої ОСОБА_9 в підтримку вимог апеляційної скарги, які просили застосувати ст. 75 КК України до обвинуваченого та обрати покарання не пов`язане із позбавленням волі, пояснення прокурора на підтримку вимог скарги та про відсутність підстав для застосування ст. 75 КК України, думку потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також думку представника потерпілих, які заперечували проти задоволення вимог апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, думку потерпілої ОСОБА_9 , та просили застосувати реальне покарання з позбавленням волі, дослідивши матеріали кримінального провадження, та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни вироку суду, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 307 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 відповідає зібраним у справі доказам, кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, а також спричинення потерпілим тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, є вірною.
Порушення пунктів 2.3 б), 10.1 і 14.2 в) Правил дорожнього руху України перебувають в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_19 , заподіяння потерпілим ОСОБА_13 і ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, потерпілим ОСОБА_15 і ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 відповідно до приписів ст. 66 КК України, є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, та добровільне часткове відшкодування заподіяної шкоди.
Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до приписів ст. 67 КК України, не виявлено.
Згідно норми ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, з урахуванням тяжкості злочину, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Внаслідок ДТП з вини обвинуваченого потерпіло п`ять осіб, з яких одна загинула, двоє отримали тяжкі тілесні ушкодження, неповнолітня дитина та дружина обвинуваченого середньої тяжкості.
За таких обставин, та з урахуванням думки потерпілих, підстав для застосування ст. 75 КК України, колегія суддів не знаходить.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, то вони, на думку колегії суддів, є надуманими, а вимоги безпідставними, оскільки, як вбачається зі змісту вироку суду, в мотивувальній частині вироку зазначено про відсутність вимог прокурора про стягнення коштів за лікування потерпілих та відшкодування судових витрат.
Безпідставними також являються й доводи прокурора про неправильність вироку в частині вирішення цивільного позову. Приймаючи рішення в цій частині, суд зазначив, що цивільний позов задовольнив частково. Потерпілими було заявлено вимоги про стягнення моральної шкоди, заподіяної смертю матері та дружини. Вимоги про стягнення матеріальної шкоди потерпілими не заявлялося.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку суду першої інстанції, у зв`язку з чим залишає апеляційні скарги без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
вирок Переяслав Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Головуючий:
Судді: