УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

судді-доповідачаОСОБА_6,
суддів ОСОБА_7 і ОСОБА_8,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 7 червня 2016 року заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Бориспільський міськрайонний суд Київської області вироком від 16 жовтня 2014 року засудив ОСОБА_4 за частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК) до обмеження волі строком на два роки, за частиною першою статті 162 КК до обмеження волі строком на один рік та у відповідності до вимог статті 70 КК за сукупністю злочинів визначено остаточне покарання два роки обмеження волі. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік з покладенням обов'язку публічно попросити вибачення у потерпілого ОСОБА_5

Цим же вироком ОСОБА_4 виправдано за частиною другою статті 126 КК за недоведеністю його участі у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Апеляційний суд Київської області ухвалою від 22 січня 2015 року вказаний вирок залишив без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 10 вересня 2015 року судові рішення щодо ОСОБА_4 залишив без зміни.

Верховний Суд України постановою від 24 березня 2016 року відмовив у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_4, поданій ним з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 445 КПК.

Засуджений ОСОБА_4 звернувся з заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), тобто з підстави невідповідності оспореного судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2016 року. Просить вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 січня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

Порушуючи питання про скасування зазначених судових рішень, ОСОБА_4 твердить, що судами першої і апеляційної інстанцій порушено вимоги статей 91, 92, 368, 419 КПК тим, що ними не надано будь-якої оцінки або дана неналежна оцінка доводам сторони захисту, що потягло неправильне встановлення фактичних обставин справи. За доводами заяви, всупереч висновку щодо застосування вимог статей 22, 23, 94, 95 КПК, викладеному в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2016 року, суд касаційної інстанції дійшов висновку про допустимість доказів, на яких ґрунтується доведеність його винуватості.

Також ОСОБА_4 просить поновити строк для подання заяви про перегляд судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви і долучені до неї матеріали, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України вважає, що передбачених законом підстав для відкриття провадження немає.

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

У статті 445 КПК (редакція Закону України № 192-VIII від 12 лютого 2015 року) визначено вичерпний перелік підстав для перегляду Верховним Судом України судових рішень, що набрали законної сили, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Положення пункту 3 частини першої статті 445 КПК встановлюють, що підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України.

Перегляд судових рішень з цієї підстави передбачає перевірку висновку щодо застосування норм права судом касаційної інстанції у зіставленні з правовим висновком, який став результатом процесуального перегляду Верховним Судом України судових рішень. Таким чином, Верховний Суд України наділений правом дати оцінку щодо неоднакового правозастосування тільки в тому випадку, коли така норма під час касаційного розгляду справи була реально застосована судом касаційної інстанції.

Як убачається з доданої до заяви копії оскаржуваної ухвали, засуджений ОСОБА_4 у своїй касаційній скарзі порушував питання про скасування судових рішень через неправильне, на його думку, застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також відсутність у матеріалах провадження належних доказів його винуватості внаслідок чого, за його доводами, судом не було дотримано вимог статей 91, 92, 368, 419 КПК (не з'ясування всіх обставин, які, на думку заявника, підлягали доказуванню, не вирішення всіх питань при ухваленні вироку та постановленні ухвали апеляційного суду).

Отже, з огляду на копію ухвали касаційного суду, про перегляд якої подано заяву, засуджений не зазначав у своїй касаційній скарзі про порушення судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, передбачених статтями 22, 23, 94, 95 КПК (порушення принципу змагальності, безпосередності дослідження доказів та їх оцінки). Відповідно, суд касаційної інстанції у своєму рішенні взагалі не висловив будь-яких застережень щодо зазначеного правозастосування.

Правозастосування - це здійснювана в процесуальному порядку діяльність суду, яка полягає в індивідуалізації юридичних норм стосовно конкретних суб'єктів і конкретних випадків у акті застосування норм права.

Таким чином, правозастосування має місце лише тоді, коли норма права реально втілена у певному судовому рішенні, а конкретні процесуальні обставини оцінені з точки зору застосування саме цієї норми.

Реального відображення в оспореному судовому рішенні норми процесуального права, передбачені статтями 22, 23, 94, 95 КПК, не знайшли.

Натомість у постанові Верховного Суду України, на яку посилається засуджений як на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 445 КПК, міститься висновок Верховного Суду України, як саме повинні застосовуватись норми права, передбачені статтями 22, 23, 94, 95 КПК, що були неоднаково застосовані судом касаційної інстанції.

Відповідно до практики Верховного Суду України, якщо касаційний суд не висловився щодо застосування тієї чи іншої норми кримінального процесуального закону, то перевірка невідповідності такого рішення висновку стосовно норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України, є безпідставною.

24 березня 2016 року, розглянувши попередню заяву ОСОБА_4 про перегляд цих самих судових рішень, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заявник, стверджуючи про порушення судами вимог статей 91, 92, 368, 419 КПК (про що він зазначає і в даній заяві), фактично порушує питання про повторний касаційний розгляд справи щодо нього, що виходить за межі визначених законом повноважень Верховного Суду України.

З огляду на викладене, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України вважає, що подана засудженим ОСОБА_4 заява про перегляд судових рішень щодо нього є необґрунтованою, і не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Ураховуючи зазначене, не вбачається і підстав для поновлення строку на подачу заяви.

Керуючись статтями 445, 447, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити засудженому ОСОБА_4 у допуску справи до провадження Верховного Суду України за його заявою про перегляд судових рішень щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8