Провадження № 1-кс/201/8162/2016
УХВАЛА
Іменем України
10 жовтня 2016 року м. Дніпро
Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю заявника ОСОБА_3 , його представника адвоката ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 про зобов`язати уповноважених осіб Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 , поданою 18.07.2016 до Національного антикорупційного бюро України та направленою до Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України, за фактом вчинення кримінального правопорушення службовими особами військової частини № НОМЕР_1 у відношенні ОСОБА_3 , -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою про зобов`язання уповноважених осіб Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 , поданою 18.07.2016 до Національного антикорупційного бюро України та направленою до Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України, за фактом вчинення кримінального правопорушення службовими особами військової частини № НОМЕР_1 у відношенні ОСОБА_3 .
В обґрунтування скарги зазначив, що 18.07.2016 він в порядку ст. 214 КПК України звернувся до Національного антикорупційного бюро України із заявою про вчинення кримінального правопорушення службовими особами військової частини № НОМЕР_1 у відношенні ОСОБА_3 , яка 18.08.2016 направлена за підвідомчістю до Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України. Проте станом на час подання скарги жодних відомостей внесення відомостей до ЄРДР заявник не має. Тому просить скаргу задовольнити.
Заявник та його представник в судовому засіданні вимоги скарги підтримали, наполягали на її задоволенні з підстав в ній викладених.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував. Відзначив, що вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.02.2016, який наразі оскаржується в ОСОБА_3 в касаційному порядку, останнього визнано винним за ч. 2 чт. 407 КК України. Накази, на які посилається заявник, як такі, що прийняті з метою тиску на нього, оскаржені ним до суду. Один з наказів скасовано. Вважає, що в заяві відсутні відомості про вчинення кримінального правопорушення. До того ж заявник звернувся із заявою, в якій посилається на порушення прав його адвоката, які його особисто не стосуються. Тому просив відмовити у задоволенні скарги.

Вислухавши в судовому засіданні сторін, дослідивши матеріали скарги, приходжу до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні скарги, виходячи з наступного.
Встановлено, що 18.07.2016 ОСОБА_3 в порядку ст. 214 КПК України звернувся до Національного антикорупційного бюро України із заявою про вчинення кримінального правопорушення службовими особами військової частини № НОМЕР_1 , в якій вказав, що на початку січня 2014 року військовою прокуратурою Дніпропетровського гарнізону у відношенні його порушено кримінальне провадження 0000001 від 17.01.2014 за ч. ст. 407 КК України щодо самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 у періоди проходження служби з 16.05.2013 по 23.05.2013; з 24.06.2013 по 29.06.2013; з 05.07.2013 по 14.07.2013; з 19.08.2013 по 02.09.2013.

На даний час в справі винесено вирок, який оскаржується захисником в касаційному порядку, оскільки вважає, що ним не вчинялося інкриміноване прокуратурою правопорушення за ч. 2 ст. 407 КК України. Після цього на нього з боку командування військової частини НОМЕР_1 почався тиск, а саме командуванням вчиняються злочинні, протиправні дії щодо накладення нього безпідставних стягнень за порушення вимог Дисциплінарного Статуту Збройних Сил країни, проводяться безпідставні службові розслідування, що є приводом для притягнення цих осіб до кримінальної відповідальності за підробку документів, фабрикування справи за нібито порушення ОСОБА_3 вимог Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та перевищення службових повноважень службовими особами військової частини НОМЕР_1 .

12.05.2016 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_6 та першого заступника командира військової частини начальника штабу майора ОСОБА_7 прийнято наказ № 253 «Про результати службового розслідування по факту грубого порушення вимог статей статуту ЗСУ контролером 3 взводу спеціальної комендатури (з охорони базисних складів ВО « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») прапорщиком ОСОБА_3 », згідно якого він нібито 27.04.2016 о 9 год. 00 хв. заст. коменданта спеціальної комендатури (з охорони базисних складів ВО « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») по роботі з особовим складом майор ОСОБА_8 надав ОСОБА_3 для ознайомлення матеріали службового розслідування (з приводу неналежного виконання службових обов`язків, яке виявилося в порушенні розпорядку дня даним військовослужбовцем 04.04.2016). Після ознайомлення з матеріалами ОСОБА_3 їх розірвав, шматки забравши з собою, чим порушив вимоги статей статуту внутрішньої служби 12, 33, 49, 50, 51, 128 та вимоги статей 3, 4 дисциплінарного статуту ЗСУ, тому командування частини НОМЕР_1 прийшло до висновку, що даний факт є порушенням військової дисципліни. Наказом застосовано до нього сувору догану, так як ОСОБА_3 вже має стягнення - догану від 25.04.2016, накладене наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 215.

Зазначає, що ані наказ № 215 від 25.04.2016, ані наказ № 253 від 12.05.2016 йому не доводився. Про наказ № 215 від 25.04.2016 йому стало відомо лише з посилання, яке значилось в наказі №253 від 12.05.2016, який він також не отримував в установленому законом порядку.

Після цього адвокат ОСОБА_4 звернувся із адвокатським запитом до військової частини НОМЕР_1 щодо надання документів, які містять висновки службового розслідування у відношенні ОСОБА_3 та копії наказів від 25.04.2016 за № 215 та від 12.05.2016 за № 253. Однак, відповіддю від 11.07.2016 за № 845 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 адвокату ОСОБА_4 повідомлено про неможливість надати відповідь, так як адвокатський запит не містить печатки та відсутня завірена належним чином копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, що є свідченням приховування фактів вчинення службового підроблення при проведенні службового розслідування. такі дії є порушенням вимог ст.ст. 13, 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відповідальність за що передбачена ч. 2 ст. 397 КК України.

Заявник посилається на порушення командира військової частини НОМЕР_1 вимог Інструкції про порядок проведення службових розслідувань у Національній гвардії України при виданні наказів № 253 від 12.05.2016 та № 215 від 25.04.2016., оскільки при проведенні службового розслідування порушений порядок його проведення, жодних підстав для його проведення, визначених Інструкцією не було і не вказано, з наказами він у порядку, визначеним Інструкцією не ознайомлювався, жодних співбесід з ним не проводилося. Отже, в діях службових осіб військової частини НОМЕР_1 вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 365, 366, 397 КК України. Вважає, що протягом всього часу досудового та судове провадження щодо нього, як особи, яка не вчиняла кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 407 КК України, службові особи повинні понести згідно відповідальність, оскільки саме вони вчинили кримінальне правопорушення, інкримінували злочин, якого і не може бути взагалі. Тому просив внести дану заяву до ЄРДР.

Дійсно, згідно із ст. 214 чинного КПК України, після отримання кожної заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення слідчий чи прокурор зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення та протягом 24 годин внести відповідні відомості у ЄРДР та розпочати розслідування.

З огляду на викладене, відомості за заявою до ЄРДР вносяться лише за наявності в цій заяві обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Проте, слід відокремлювати заяви на ті, що містять в собі ознаки злочину та на ті, що не містять таких. При цьому виходити в такому випадку слід саме зі змісту поданої заяви.
При розгляді скарги встановлено, що вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.02.2016, який змінено в мотивувальній частині ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.05.2016, ОСОБА_3 визнано винним за ч. 2 чт. 407 КК України та призначено відповідне покарання. Вирок та ухвала апеляційного суду наразі оскаржуються в касаційному порядку, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.09.2016 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_3 ОСОБА_4 .
Як видно зі змісту заяви ОСОБА_3 , він посилається на порушення вимог командуванням військової частини НОМЕР_1 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань у Національній гвардії України при виданні наказів № 253 від 12.05.2016 та № 215 від 25.04.2016. Доводи про вчинення кримінального правопорушення фактично зводяться до здійснення на його думку після винесення вироку тиску з боку командуванням військової частини НОМЕР_1 на нього, що він пов`язує із виданням протиправних наказів.
Як встановлено при розгляді даної скарги, вказані накази заявник оскаржував до адміністративного суду. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.10.2016 позов задоволено частково, визнано протиправним і скасовано наказ № 253 від 12.05.2016 «Про накладення на ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення». В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
Суд зазначає, що кримінальне правопорушення є лише одним із видів порушення права, серед інших видів порушень - адміністративних проступків, цивільно-правових деліктів, дисциплінарних правопорушень. Кримінальні правопорушення характеризується наявністю певних ознак, що відмежовують його від інших правопорушень, зокрема, суспільною небезпечністю, тяжкістю наслідків, розміром шкоди.
Приходжу до висновку, що заява скаржника за своїм змістом не є заявою про кримінальне правопорушення, оскільки в ній відсутні об`єктивні дані про вчинення кримінального правопорушення, службовими особами військової частини № НОМЕР_1 у відношенні ОСОБА_3 , оскільки відносини які склались між сторонами відносяться до адміністративно-правових, вирішення спору в яких відноситься до компетенції адміністративного суду.
Керуючись принципом змагальності кримінального провадження (стаття 22 КПК України) відносно подання до суду доказів своєї правової позиції, судом встановлено, що заява заявника яка направлена до НАБУ 18.07.2016 обставин, які б свідчили про наявність кримінального правопорушення не містила, а тому відомості за нею до ЄРДР прокуратурою не вносились. Відтак, у задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 303 307 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні скарги ОСОБА_3 про зобов`язати уповноважених осіб Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 , поданою 18.07.2016 до Національного антикорупційного бюро України та направленою до Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України, за фактом вчинення кримінального правопорушення службовими особами військової частини № НОМЕР_1 у відношенні ОСОБА_3 - відмовити.
Вступна та резолютивна частини ухвали прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 10 жовтня 2016 року. Повний текст ухвали складений 13 жовтня 2016 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1