Справа № 135/1687/16-к
Провадження у справі № 1-в/135/582/16
У Х В А Л А
Іменем України
27.10.2016 Ладижинський міський суд Вінницької області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_4 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк призначеного йому покарання,

ВСТАНОВИВ:
18 жовтня 2016 року до суду надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про застосування до нього положень Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».

Засуджений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні клопотання підтримали, просили застосувати відносно нього Закон України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього увязнення у строк покарання» від 26.11.2015 року № 838 VIII, який вступив в дію 24.12.2015 та зарахувати йому строк попереднього ув`язнення з моменту фактичного затримання 03 листопада 1999 року до набрання вироком законної сили 11 жовтня 2001 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, посилаючись на те, що чинним законодавством не обмежено застосування ч. 5 ст. 72 КК України до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання, мотивуючи тим, що правила, закріплені у ст. 72 КК України, розповсюджуються лише на осіб, яким призначено строковий вид покарання. Довічне позбавлення волі до переліку таких покарань не відноситься. Тому вважає, що не підлягає зарахуванню у строк покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 за вказаний ним період, так як вказана особа є засуджена до довічного позбавлення волі.

Заслухавши засудженого, його захисника, прокурора, вивчивши матеріали клопотання та особову справу засудженого, суд вважає, що клопотання підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що вироком судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 28 грудня 2000 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів та призначено покарання за ст. 94 КК України - 13 (тринадцять) років позбавлення волі; за п.п. "а", "е", "з" ст. 93 КК України - довічне позбавлення волі з конфіскацією крім того всього майна, яке є особистою власністю засудженого, передбаченої пунктом «а» цієї статті; за ст. 142 ч. З КК України - 11 (одинадцять) років позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яка є особистою власністю засудженого; за ст. 123 ч. 1 КК України - 2 (два) роки виправних робіт з утриманням із заробітку засудженого в дохід держави 20 процентів, за ст. 100 КК України - 1 (один) рік позбавлення волі. На підставі ст. 42 КК України остаточно визначено покарання за їх сукупністю шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим і вважати ОСОБА_4 засудженим на довічне позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю засудженого. Початок строку відбуття покарання ОСОБА_4 визначено рахувати з 03 листопада 1999 року з часу фактичного затримання згідно з протоколом.

Як вбачається із ухвали колегії суддів палати Верховного Суду України з кримінальних справах від 11 жовтня 2001 року касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 28 грудня 2000 року залишено без змін.
З розпорядження про виконання вироку видно, що вирок Київського міського суду від 28 грудня 2000 року щодо ОСОБА_4 набрав законної сили 11 жовтня 2001 року.
24 грудня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року №838-VIII.

Згідно із п. 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-VIII цей Закон застосовується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуто повністю.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону цей Закон застосовується за клопотанням засудженої особи, членів її сім`ї або захисника, суду, що виніс зазначений обвинувальний вирок, протягом двох тижнів з дня отримання відповідного клопотання судом або за власною ініціативою суду.

Ст.5 КК України передбачено, що Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність, або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

Відповідно до ч. 5 ст.72 КК України, викладеної в новій редакції « Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № № 838-VIII, який набрав чинності 24 грудня 2015 року, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В тексті закону відсутнє посилання як на покарання у виді «довічного позбавлення волі», так і на покарання у виді «позбавлення волі на певний строк», законодавець обмежився загальною фразою «позбавлення волі».

Аналогічно, законодавець у тексті Закону не вказав на неможливість застосування закону до певної категорії засуджених осіб, в залежності від призначеного покарання.

Крім того, враховую, що на етапі прийняття вказаного Закону, його необхідність обумовлювалася законодавцем наступними обставинами: «що сучасні умови тримання осіб в слідчих ізоляторах є неналежними ..., умови утримання принижують гідність осіб ..., умови відбування покарання осіб, визнаних винними, у виправних колоніях різних рівнів безпеки є кращими, ніж умови утримання в слідчих ізоляторах. Відповідно, метою і завданнями прийняття такого законопроекту є відновлення прав і законних інтересів людей, засуджених до позбавлення волі, права яких були значно обмежені під час утримання під вартою», про що свідчить зміст Пояснювальної записки до законопроекту.

Таким чином, суд приходить до висновку, що суб`єктом, до якого можливо застосування вказаного закону, є будь-яка особа, яка перебувала під вартою на слідстві та до вступу вироку у законну силу.

Відповідно до ст.ст. 50, 51 КК України, покарання у виді позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі, є заходом примусу, що застосовується від імені держави, за вироком суду, до особи, визнаною винною у вчинені злочину, які обидва, мають початок строку відбуття покарання, яке встановлює суд у вироку.

Було б неправильним вважати, що довічне позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк не є тотожними поняттями, тобто це покарання у виді позбавлення волі, які різняться наявністю чи відсутністю кінцевого терміну відбуття покарання та режимом відбуття покарання, яке регламентується КВК України.

Підтвердження цієї позиції законодавця міститься у наступному.

Зміст ст. 64 КК України є логічним продовженням змісту ст. 63 КК України, так в ст. 64 КК України відсутнє посилання, що покарання у виді довічного позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його до виправної колонії максимального рівня, в той час, як ст. 63 КК України містить посилання на те, що вказане покарання полягає в ізоляції засудженого та поміщення його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Виконання покарання у виді довічного позбавлення волі регулюється главою 22 КВК України, яка передбачає виникнення у такої категорії засуджених певних прав, після відбуття останніми певного строку покарання, яким є покарання саме у виді довічного позбавлення волі.

Таким чином, суд вважає, що законодавцем не заборонено застосування до осіб, яким призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, ч. 5 ст. 72 КК України, так як таке зарахування не встановлює строковість призначеного покарання, не скорочує та не змінює термін відбуття покарання, але може впливати на строк, з якого особа має можливість не реалізацію певних прав, передбачених Главою 22 Кримінально-виконавчого кодексу України, які виникають після відбуття певного строку покарання.

Крім того, суд вважає, що за відсутністю прямої заборони застосування ч. 5 ст. 72 КК України до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, практика відмови у зарахуванні, може свідчити про дискримінацію, яка у будь-яких своїх проявах заборонена як національним законодавством, так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Твердження прокурора про неможливість зарахування строку попереднього ув`язнення, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, особі, засудженій до довічного позбавлення волі, суд вважає таким, що не ґрунтується на законі, оскільки аналізуючи сукупність наведених вище норм чинного законодавства, яке стосується зарахування у строк покарання, строку попереднього ув`язнення, видно, що чинним законодавством не обмежено застосування вказаного принципу до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки згідно з вироком ОСОБА_4 затриманий 03 листопада 1999 року, з того часу утримувався під вартою в межах вказаної справи, тому у строк відбування покарання у виді позбавлення волі належить на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати строк його попереднього ув`язнення, тобто час перебування під вартою та затримання до набрання вироком суду законної сили, а саме період з 03 листопада 1999 року по 11 жовтня 2001 року із розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 369-372, 376, 537, 539 КПК України, ч. 5 ст. 72 КК України, Прикінцевими положеннями Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 № 838-VIII, суд

УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_4 про зарахування строку попереднього ув`язнення в строк покарання задовольнити.
Зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування за вироком судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 28 грудня 2000 року покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення у межах даного провадження за період з 03 листопада 1999 року по 11 жовтня 2001 року, з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляції через Ладижинський міський суд Вінницької області до Апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: