АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/869/2016 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Печенга Мурманської області Російської Федерації, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , засуджений 30 листопада 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,
за участю: прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2016 року

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, до покарання за цим вироком частково приєднано покарання за вироком Шевченківського районного суду

м. Києва від 30 листопада 2015 року та остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки та на нього покладені обов`язки, передбачені п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, 07 червня 2015 року приблизно о 15 годині 25 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи в магазині «Новус», який належить ТОВ «Новус Україна» та знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Броварський, 17, маючи умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, реалізуючи який, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв з полиці магазину елементи живлення, а саме: 21 упаковку батарейок Durasell Aa-4008169, загальною вартістю 587 грн. 58 коп., 12 упаковок батарейок VartaHighEnergy AA BLI, загальною вартістю 286 грн. 20 коп., 6 упаковок батарейок DuracellTurboMAX AA 1.5 VLR6, загальною вартістю 580 грн. 38 коп., 7 упаковок батарейок DuracellTurboMAX AA 1.5 VLR6, загальною вартістю 138 грн. 81 коп., а всього чужого майна на загальну суму 1 592 грн. 97 коп., яке поклав до своєї сумки та, не розрахувавшись за нього, направився до виходу, пройшов касову зону, проте довести злочинний умисел до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками охорони торгової зали.

Судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 проводився згідно з положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення і правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, а вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2015 року щодо нього на підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України виконувати самостійно.

При цьому прокурор зазначає, що суд, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання дійшов помилкового висновку щодо можливості його виправлення без ізоляції від суспільства, проігнорувавши таким чином наявні в матеріалах кримінального провадженні дані, що вказують на підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого, бо в момент вчинення ним інкримінованого злочину вже проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо нього за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за яким його і засуджено 30.11.2015 вироком Шевченківського районного суду м. Києва.

Безпідставно, як вважає прокурор, суд врахував і обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 виключно під тиском беззаперечних доказів визнав свою винуватість, а за відсутності добровільної критичної оцінки своєї протиправної поведінки, визнання вини є способом уникнути справедливого покарання за вчинення злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості.

За таких обставин, на думку прокурора, тільки реальне відбування обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі може сприяти досягненню цілей, визначених у ст. 65 КК України.

Крім того, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував вимоги ст.ст. 70, 72 КК України та визначив обвинуваченому остаточне покарання шляхом часткового складання покарань, повторно застосувавши положення ст. 75 КК України, проте реальне покарання, призначене ОСОБА_7 за цим вироком та покарання, призначене із застосуванням ст. 75 КК України за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року, на думку прокурора, не можуть поглинатися чи частково складатися одне із одним, а тому суд першої інстанції повинен був ухвалити судове рішення про самостійне виконання вироків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув справу про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують його особу, при цьому обвинувачений повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, а тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів у провадженні.

Враховуючи, що фактичні обставини справи ніким не оспорювалися і докази щодо них на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.

За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2

ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, визначена правильно.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає слушними доводи прокурора щодо необґрунтованості прийнятого судом рішення про призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України, оскільки в мотивувальній частині вироку не наведено належного обґрунтування тих умов і підстав, за яких суд дійшов висновку про необхідність звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням, при цьому суд, на думку колегії суддів, не дотримав і вимог ст. 65 КК України відповідно до яких особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Оскільки суд першої інстанції не дотримав вимог кримінального закону та без належного обґрунтування застосував положення ст. 75 КК України, які в даному випадку не підлягали застосуванню, вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з постановленням відповідно до вимог ст. 420 КПК України нового вироку апеляційним судом, з урахуванням загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

При призначенні ОСОБА_7 покарання колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та фактичні обставини його скоєння, дані про особу винного, який після вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, через недовгий проміжок часу скоїв закінчений замах на крадіжку чужого майна, при цьому в цілому характеризується посередньо, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, колегія суддів визнає щире каяття обвинуваченого, оскільки всупереч тверджень прокурора, ОСОБА_7 як під час досудового розслідування, так і в суді визнавав свою винуватість та засуджував свої дії, отже доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є необґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, у виді арешту тривалістю три місяці, оскільки вважає, що саме таке покарання за своїм видом та розміром буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, при цьому вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, слід виконувати самостійно.

Приймаючи до уваги, що недостатньо мотивовані та не знайшли свого підтвердження доводи прокурора про те, що мета покарання може бути досягнута в даному випадку лише при призначенні обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2016 року відносно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 (трьох) місяців арешту.

Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2015 року, яким ОСОБА_7 засуджений за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 6 місяців та покладенням обов`язків, передбачених п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України, на підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України виконувати самостійно.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня його фактичного затримання, пов`язаного з виконанням даного вироку.

В решті вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2016 року залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4