24.03.2016
Справа № 494/322/16-к
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.03.2016 року м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Березівка Одеської області з середньою освітою, офіційно не працює, одружений, урядових нагород не має, має на утриманні четверо неповнолітніх дітей, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
25.04.2002 року засуджений Березівським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі. На підставі ст..75 КК України, від відбування покарання звільнений з випробувальним терміном на 2 роки;
22.04.2004 року засуджений Березівським районним судом Одеської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.
18.09.2006 року засуджений Березівським районним судом Одеської області за ч.1 ст.. 186, ч. 3 ст. 187, ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. 24.07.2013 року звільнений з Південної виправної колонії Одеської області №51 по відбуттю строку покарання (судимість не погашена).
в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України зі змінами та доповненнями (далі КК України);
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 будучи раніше судимим, 30.11.2015 року приблизно о 16:00 год. перебуваючи на території Березівського лісництва, випасав своїх кіз та в цей час підійшов до будинку АДРЕСА_2 , та біля огорожі вказаного будинку помітив металевий циркулярний стіл, який визнав об`єктом свого злочинного посягання. Реалізуючи свій злочинний намір направлений на таємне викрадення чужого майна ОСОБА_4 , діючи умисно та протиправно, повторно, з корисливих мотивів та з метою власного збагачення, переконавшись у тому, що його злочинні дії залишаються непоміченими для оточуючих, таємно викрав металевий циркулярний стіл, який належить ОСОБА_5 . З викраденим столом ОСОБА_4 з місця злочину зник, розпорядившись на свій розсуд, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду у розмірі 500 грн.
На розгляд суду досудовим слідством внесено обвинувачення ОСОБА_4 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчинений повторно, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 КК України.
Потерпіла на виклик суду не прибула, хоча відповідно до вимог ст. ст. 135, 136, 325 КПК України та положень п.12 Постанови Пленуму ВС України "Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів" № 13 від 02.07.2004 року належним чином повідомлялася про дату, час і місце судового засідання, про що свідчить телефонограма (а.с.25-26). Разом з цим, 16.03.2016 року подала заяву, в якій просила розглядати вказане кримінальне провадження за її відсутності. Суд, виконуючи вимоги ст.325 КПК України, заслухав думку учасників судового провадження щодо проведення судового розгляду без потерпілої або про відкладення судового розгляду, та можливість за її відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, і вважає за можливе провести судовий розгляд у відсутності потерпілої, з огляду на вимоги КПК України, положення частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року щодо справедливого розгляду справи упродовж розумного строку.
Судом встановлено, що з урахуванням обвинувачення, внесеного на розгляд суду, вказаними умисними діями ОСОБА_4 скоїв таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинений повторно, тобто вчинив злочин, передбачений частиною другою статті 185 КК України. Відповідно до положень частини третьої статті 349 Кримінально-процесуального кодексу України зі змінами та доповненнями (далі КПК України), з урахуванням того, що усі сторони просили суд про однаковий порядок дослідження доказів, що полягав у дослідженні пояснень обвинуваченого та письмових характеризуючих доказів, наданих суду та за відсутності заперечень сторін, з урахуванням розуміння сторін обставин справи, змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснивши сторонам правові наслідки таких їх дій про те, що вони будуть позбавлені права оскаржити вирок в апеляційному порядку з підстав не встановлення обставин, доказів про які суду сторони не надали, суд задовольнив вказані клопотання і встановив порядок дослідження доказів, про який просили сторони.
Крім того, суд з`ясував, що обвинувачений правильно розуміє зміст наданих йому прав та правові наслідки відмови від таких, що виходить також і з вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, ст. 349 КПК України, які передбачають, що суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
В судовому засіданні 24.03.2016 року обвинувачений ОСОБА_4 визнав вину у вчиненні злочину передбаченого частиною другою статті 185 КК України та надав суду пояснення про те яким чином ним було скоєно кримінальне правопорушення, що він щиро розкаюється у вчинені злочину, активно сприяв розкриттю злочину та просив суд призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.
Відповідно до статті 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який раніше судимий.
Згідно зі статтею12 КК України вчинений обвинуваченим злочини за частиною третьою статті 185 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості.
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" рішення суду має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , передбачених статтею 66 КК України, суд відносить визнання вини та щире каяття. На думку суду, ціллю вказаного зізнання та щирого каяття є можливість отримання більш м`якого покарання, що є природним правом кожного обвинуваченого, яким вони скористались.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 р. №7 у вироку суд обговорює питання призначення покарання. Так, державний обвинувач просив суд призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за частиною другою статті 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки. ОСОБА_4 просив не позбавляти його волі та вказав, в подальшому житті не буде вчиняти таких дій.
При цьому суд також враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Зазначене узгоджується із положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, якими передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Злочин вчинений обвинуваченим є дійсно суспільно небезпечним, оскільки посягає на право власності особи. Однак мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності та можливої швидкості.
Так, у п. 1 ст. 5 Конвенції зазначено: «Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом».
У справі «Гарькавий проти України» (рішення від 18.02.2010) Європейський суд з прав людини зазначив, «що, коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція».
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин, наданих суду відомостей щодо особи обвинуваченого, тяжкості вчиненого ним злочину, розмір завданого збитку, позицію державного обвинувача та самого обвинуваченого, суд доходить висновку, що виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції його від суспільства, а тому ОСОБА_4 необхідно призначити покарання у видіпозбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення з застосуванням ст.ст.75,76 КК України, з випробуванням з встановленням іспитового строку та покладенням відповідно обов`язків, що на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, і захистом інтересів потерпілого.
Суд також вважає, що речовий доказ, а саме: металевий циркулярний стіл, який передано потерпілій ОСОБА_6 на зберігання, необхідно залишити потерпілій - по-приналежності.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369, 374 КПК України, ч. 2 ст. 185 КК України, суд
ОСОБА_4 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк терміном на три роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину.
Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 : не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Речові докази: металевий циркулярний стіл, який передано потерпілій ОСОБА_6 на зберігання, необхідно залишити потерпілій - по-приналежності.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, а в разі подачі апеляції - з моменту винесення рішення апеляційним судом.
Копію вироку негайно вручити учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1