АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/518/16 Справа № 205/3741/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001166 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
м. Дніпропетровська, мешканця
АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_8 ,

Встановила:
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Виходячи з цього просить закрити кримінальне провадження відносно нього у зв`язку з не встановленням доказів для доведення його винуватості у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та вичерпаності можливості їх отримати. Зазначає, що висновки досудового розслідування та суду грунтуються на суперечливих показаннях потерпілої, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Стверджує, що він не мав фізичної можливості нанести потерпілій тілесні ушкодження лівою рукою в результаті раніше отриманої травми. Посилається на те, що під час судового розгляду не було здобуто доказів застосування ним насилля до потерпілої під час заволодіння її майном. Вважає кваліфікацію його дій за ч. 3 ст. 187 КК України неправильним застосуванням кримінального закону, оскільки судом не були враховані всі обставини кримінального провадження і зазначає, що його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 185 КК України як таємне заволодіння майном потерпілої.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 ставить питання про скасування вироку суду через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та ухвалення нового вироку, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України та призначити йому мінімальне покарання, не пов`язане із позбавленням волі. Свої вимоги мотивує тим, що суд не взяв до уваги, що при розслідуванні провадження порушувалось право обвинуваченого на захист. Вказує, що під час дослідження судом доказів судом не були в повній мірі з`ясовані обставини провадження, що підтверджується наявністю суперечливих показань потерпілої на досудовому розслідуванні та під час судового розгляду, іншими матеріалами, яка на протязі досудового слідства та в суді неодноразово змінювала їх та надавала суду суперечливі покази. Стверджує, що суд не дав належну оцінку стану здоров`я обвинуваченого та можливості скоєння ним злочину. Зазначає, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 186 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 вважає, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, посилається на те, що в ході судового розгляду не було здобуто жодного доказу того, що ОСОБА_6 застосував до потерпілої насильство з метою заволодіння її майном. Стверджує, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду і містять істотні суперечності. Просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 у зв`язку з не встановленням доказів скоєння ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та вичерпаністю можливості їх отримати.

В суді апеляційної інстанції до початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_9 повністю змінила свої апеляційні вимоги та просить вирок суду скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та визнати ОСОБА_6 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186, призначивши йому мінімальне покарання та застосувавши до нього ст. 75 КК України.

Прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, в апеляційній скарзі порушує питання про скасування вироку суду через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Стверджує, що суд першої інстанції, не повною мірою врахувавши особу обвинуваченого та тяжкість злочину, безпідставно призначив ОСОБА_6 необгрунтовано м`яке та не недостатнє для його виправлення покарання. Просить ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією майна.

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років шість місяців з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк відбутого покарання час його попереднього ув`язнення з 08 квітня 2015 року до дня набрання вироком законної сили, з розрахунку день за два.

За вироком суду 30 вересня 2014 року ОСОБА_6 , приблизно о 04.00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля квартири АДРЕСА_2 , з метою заволодіння чужим майном вчинив напад на ОСОБА_10 , яка відчиняла двері вказаної квартири, проник у житло потерпілої, де застосовуючи насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, заволодів майном потерпілої на загальну суму 2 191 грн. 81 коп.
Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду Дніпропетровської області, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з підстав, викладених у них, думку прокурора ОСОБА_7 , який підтримав апеляційні вимоги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисників просив залишити без задоволення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Посилання в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на те, що досудове розслідування і судовий розгляд за провадженням проведено неповно та необ`єктивно, а висновки суду не підтверджені зібраними у справі доказами є необгрунтованими.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Висновки суду щодо доведеності винності ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, яким у вироку суд дав належну оцінку.

З викладеними в апеляційних скаргах обвинуваченогоОСОБА_6 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 доводами про те, що ОСОБА_6 не вчиняв нападу на потерпілу, не завдавав їй ударів, а лише заволодів грошовими коштами, вилученими від закладення у ломбарді майна, належного потерпілій, колегія суддів не може погодитися.
Так, згідно показанням обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому засіданні він хоч і заперечував факт учинення ними зазначеного у вироку кримінального правопорушення, зокрема, розбійного нападу, однак частково визнав свою винуватість та пояснив, що у вказаний у вироку час він проводив потерпілу додому і під час перебування у її квартирі, остання сама запропонувала йому заложити у ломбард монітор та ДВД-програвач, щоб на вилучені кошти придбати спиртні напої. Вказане майно ОСОБА_6 заложив у ломбард на ім`я своєї знайомої ОСОБА_11 , вже після чого особисто заволодів грошовими коштами за це майно, які він отримав у ломбарді.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисників про те, що кримінальне правопорушення, за яке засуджено ОСОБА_6 , він не вчиняв, а також посилання на те, що в матеріалах провадження відсутні об`єктивні докази його вини в розбійному нападі, поєднаному з проникненням у житло, спростовуються поясненнями потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та іншими матеріалами кримінального провадження.

Як пояснила в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 , під час нападу обвинувачений застосовував до неї насильство. Зокрема, згідно її показанням, коли вона у нічний час слідувала з магазину в напрямку свого будинку, раніше незнайомий ОСОБА_6 визвався її проводити. Коли вона відчиняла двері квартири, відчула поштовх у спину, від якого впала на підлогу у квартирі, після чого став наносити удари в область голови, внаслідок чого втратила свідомість. Далі, коли вона прийшла до тями, то побачила, що ОСОБА_6 виносив з квартири належний їй монітор "Асус".

Суд не приймає до уваги доводи, викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про те, щоОСОБА_6 не вчиняв нападу на потерпілу, не завдавав їй ударів, а лише заволодів грошовими коштами, вилученими від закладення у ломбарді майна, оскільки показання потерпілої як в ході досудового розслідування, так і під час судового розгляду були стабільними.
Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпіла з будь-яких причин обмовила чи могла обмовити обвинуваченого у зазначеному злочині.
Згідно з висновками судово-медичних експертиз потерпілої ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, численних синців та саден обличчя, саден голови, забійної рани тім`яної області, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день), могли утворитися від дії тупих твердих предметів (предмету). Заподіяння виявлених у потерпілої тілесних ушкоджень можливо у вказаний нею термін, незадовго до надходження її до медичного закладу, і будь-яких даних про різнотерміновість заподіяння їй тілесних ушкоджень немає ( т. 1 а.п. 17-19, 63-65).
З цих підстав доводи в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_6 не вчиняв нападу на потерпілу,не завдавав їй ударів, а лише заволодів грошовими коштами, є безпідставними.
Доводи в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисників про недостовірність показань потерпілої у зв`язку з їх суперечністю є безпідставними. Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження та ролі обвинуваченого при скоєнні злочину, у цих показаннях не вбачається, а тому в суду не було підстав сумніватися в їх достовірності, а тому суд вірно обгрунтував ними свої висновки у вироку.
Навпаки, навіть з апеляційних скарг ОСОБА_6 та його захисників вбачається, що саме обвинувачений був разом з потерпілою ОСОБА_10 30 вересня 2014 року приблизно о 04.00 год. в квартирі АДРЕСА_3 , де були вчинені щодо потерпілої певні дії.

Суд, на підтвердження свого висновку, також обгрунтовано послався й на показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , які в судовому засіданні пояснили, що біля будинку № 46 по вул. Братів Трофимових у м. Дніпропетровську разом з ОСОБА_6 вживали спиртні напої, останній пішов проводити раніше незнайому жінку, а повернувшись, приніс монітор, який вони здали в ломбард на документи ОСОБА_11 .

Судом також ретельно досліджувалися та перевірялися інші матеріали кримінального провадження, зокрема дані протоколу огляду місця події; дані огляду викраденого у потерпілої монітора, закладеного на ім`я ОСОБА_11 у ломбард та вилученого у ОСОБА_14 під час огляду; копії гарантійних талонів до ДВД-програвача "Сатурн" та монітора "Асус" на підтвердження належності викраденого майна потерпілій; дані про впізнання потерпілою ОСОБА_10 обвинуваченого ОСОБА_6 як особу, яка вчинила на неї напад і заволоділа її майном за обставин, наведених у вироку; висновки судово-медичних експертиз потерпілої.

Зазначені докази також узгоджуються з даними слідчого експерименту від 15 квітня 2015 року за участю потерпілої ОСОБА_10 , під час якого остання в присутності судово-медичного експерта вказала на обставини та механізм завдання ударів і, згідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи № 1983е від 28 квітня 2015 року, механізм завдання лише одного удару рукою в обличчя потерпілої, який було вказано ОСОБА_6 також в присутності судово-медичного експерта під час слідчого експерименту від 24 квітня 2015 року за його участю, суперечить характеру та локалізації заподіяних тілесних ушкоджень, що вказує на непослідовність та надуманість показань ОСОБА_6 .

Таким чином, враховуючи об`єктивні дані, встановлені вищезазначеними висновками судово-медичних експертиз щодо механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, не виникає сумніву у кількості завданих ударів потерпілій, тобто не менш ніж два удари, що цілком узгоджується з показаннями потерпілої про характер вчиненого на неї нападу та завдання їй ударів ОСОБА_6 .

Зазначені дані не суперечать в тому числі і даним про стан здоров`я ОСОБА_6 , на який посилалися в своїх апеляційних скаргах обвинувачений та його захисники, якому відповідно до довідки МСЧ ДСІЗО встановлений діагноз: посттравматичний (2011) дефартроз лівого променевозап`ястного суглоба, посттравматична нейропатія лівого ліктьового нерву, порушення функцій суглобу 11 ст., оскільки ОСОБА_6 не обвинувачується у спричиненні ударів потерпілій саме або лише лівою рукою і за встановлених фактичних обставин мав необмежену можливість для завдання ударів потерпілій з використанням обох рук чи правої руки.

З наведених підстав посилання обвинуваченого та його захисників в апеляційних скаргах на недоведеність характеру травмуючого предмету при заподіянні потерпілій тілесних ушкоджень та про те, що можливість завдання ОСОБА_6 ударів потерпілій в зв`язку зі станом його лівої руки не перевірено належним чином, є безпідставними і про це заявлено експертом ОСОБА_15 в судовому засіданні. Крім того, зазначені доводи захисту перевірялись при проведенні додаткової судово-медичної експертизи від 28 квітня 2015 року з урахуванням зауваження ОСОБА_6 на травмованість його лівої руки.

Виходячи з наведеного, доводи ОСОБА_6 та його захисників, в яких вони стверджують, що обвинувачений не вчиняв нападу на потерпілу, не завдавав їй ударів, а лише нібито заволодів грошовими коштами, вилученими від закладення у ломбарді майна, належного потерпілій, є безпідставними, як і їх доводи про відсутність у провадженні об`єктивних доказів вини у вчиненні розбійного нападу і що вирок нібито побудований на припущеннях.

Необгрунтованими також є доводи ОСОБА_6 та його захисників стосовно того, що він не мав умислу на вчинення розбійного нападу, а тому на їх думку у суду не було підстав кваліфікувати дії обвинуваченого як розбій, оскільки у вироку наведені переконливі і об`єктивні докази того, що обвинувачений здійснив напад з метою заволодіння майном потерпілої із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої.

Посилання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 на істотні порушення під час проведення слідчих експериментів за участю підозрюваного та потерпілої, вказуючи про їх проведення окремо один від одного та невідповідність вимогам кримінального процесуального закону, не грунтуються на матеріалах провадження.

Не можна погодитися і з доводами захисника ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про те, що вирок підлягає скасуванню через допущені істотні порушення кримінального процесуального закону, оскільки в порушення права на захист обвинуваченого при врученні повідомлення ОСОБА_6 про підозру в скоєнні злочину був відсутній захисник, йому не було повідомлено про його права під час вручення вищевказаного повідомлення та під час допиту у якості підозрюваного, який не може бути використаний як доказ при прийнятті процесуального рішення, оскільки перевіркою матеріалів провадження не встановлено такого порушення закону, крім того, допит підозрюваного здійснювався за участю захисника.

За таких обставин суд дійшов обгрунтованого висновку, що ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно, з корисливих мотивів, з застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілої, заволодів її майном. З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, вважаючи його правильним.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності відповідно до вимог ст. 94 КПК України, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення кримінального правопорушення, суд дійшов обгрунтованого висновку про доведеність винності ОСОБА_6 в кримінальному правопорушенні, за яке його засуджено. Проявів упередженості щодо обвинуваченого з боку органів досудового розслідування і суду вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захисниками в апеляційних скаргах, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду. Тому доводи в скаргах обвинуваченого ОСОБА_6 і його захисників про неправильну оцінку доказів судом у вироку є безпідставними.

Доводи ж обвинуваченого та захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , про те, що деякі обставини провадження всебічно не досліджені: зокрема, на їх думку, не проведений слідчий експеримент за одночасною участю підозрюваного та потерпілої; не витребована історія хвороби ОСОБА_6 ; не призначена комісійна судово-медична експертиза з метою встановлення наявності обмежень у використанні ОСОБА_6 лівої руки внаслідок отриманої травми та захворювання; не з`ясовано де знаходилась потерпіла 30 вересня 2014 року у період з 04.00 год. до 12.44 год., коли її батько викликав лікарів КЗ "Дніпропетровської станції швидкої медичної допомоги"; не з`ясовувалось про можливість спричинення тілесних ушкоджень потерпілій іншими особами або нанесення тілесних ушкоджень внаслідок дій самої потерпілої, є безпідставними, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях першої й апеляційної інстанцій, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку кримінального правопорушення.

З огляду на те, що вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального провадження, не має підстав вважати, що в ньому допущена суттєва неповнота судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку, на чому обвинувачений та його захисники наголошують у своїх апеляційних скаргах.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції клопотань про допит свідків і взагалі про дослідження ще якихось доказів як обвинувачений ОСОБА_6 , так і захисник ОСОБА_9 не заявляли.

Таким чином, твердження обвинуваченого та захисників про недоведеність його вини в зазначеному злочині, а також доводи про відсутність у кримінальному провадженні достовірних доказів його вини у кримінальному правопорушенні, за яке обвинувачений був засуджений, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними.

Отже, на підставі оцінки й аналізу наведених доказів суд правильно визнав винним ОСОБА_6 в названому у вироку кримінальному правопорушенні.

Суд дійшов такого висновку, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 3 ст. 187 КК України як розбій, вчинений особою , яка раніше вчинила розбій, поєднаний з проникненням у житло.

За таких обставин вважати, що ОСОБА_6 необгрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, а тому його дії потрібно кваліфікувати за ч. 3 ст. 186 КК України, як про це зазначається в апеляційних скаргах його захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , та на чому наполягав під час апеляційного розгляду обвинувачений, немає підстав.

Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Що ж стосується тверджень прокурора про невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, вони є непереконливими.

Доводи захисників обвинуваченого про те, що при призначенні йому покарання суд необгрунтовано призначив йому суворе покарання, також не заслуговують на увагу.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про його особу, а також усі обставини провадження. Суд також зазначив, що він посередньо характеризується, є батьком малолітньої дитини, але, поряд з цим, є відсутніми відомості про перебування цієї дитини на його утриманні, суспільно корисною працею не займався, раніше судимий. До обставин, що обтяжують покарання, суд відніс вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та рецідив злочинів за наявності судимості за інший умисний злочин.

Підстав для пом`якшення призначеного покарання ОСОБА_6 з мотивів, про які йдеться в апеляційних скаргах захисників обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційних скаргах прокурора та захисників обвинуваченогодоводи про те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних про призначення покарання більш тяжкого, на що вказував в своїй апеляційній скарзі прокурор, чи більш м`якого покарання, про що наполягали в своїх апеляційних скаргах захисники обвинуваченого.

Доводи апеляційних скарг і матеріали кримінального провадження не містять вказівок на порушення вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для зміни або скасування вироку.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що не має підстав вважати призначене обвинуваченому покарання несправедливим.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 перебував під вартою з 08 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року.

Враховуючи положення ст. 5 КК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 положень Закону України "Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання" № 838-VІІІ від 26 листопада 2015 року та зарахування обвинуваченому ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк тримання його під вартою до набрання чинності вироку, ухваленого щодо нього, за правилами ч. 5 ст. 72 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

Постановила:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати в строк покарання ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 08 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення.
На судові рішення першої та апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді
______________ _________________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4