ухвала іменем україни 06 квітня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
представника
потерпілого адвоката ОСОБА_6 (у режимі відеоконференцзв`язку),

розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора у провадженні та представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 червня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 23 листопада 2015 року.
Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 червня 2015 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Червоний Яр Кіровоградської області, який мешкає на АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

за ч. 1 ст. 366 КК України визнано невинуватим та виправдано.
Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 23 листопада 2015 року вирок районного суду щодо нього змінено.
Постановлено вважати ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 366 КК України невинуватим та виправдати його за відсутністю в діях складу кримінального правопорушення.
В іншій частині вирок залишено без зміни.
Органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він обіймаючи посаду завідувача диспансерного відділення КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» згідно з наказом від 28 січня 2002 року № 17-к, будучи наділеним адміністративно-господарськими функціями, 07 червня 2011 року в порушення вимог своєї посадової інструкції, перебуваючи на своєму робочому місці, розташованому у КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» на вул. Металургів, 2, селищі Нове, діючи умисно, вніс до медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_9 завідомо неправдиві відомості, які свідчили про те, що у вказаний час ОСОБА_9 була у нього на прийомі зі скаргами, про що ОСОБА_8 зробив відповідний запис до медичної картки останньої та постановив їй діагноз атеросклеротична деменція, хоча в цей день ОСОБА_9 насправді за медичною допомогою до ОСОБА_8 не зверталася і перебувала в іншому населеному пункті з родичами.

Надалі, посмертною судово-психіатричною експертизою ОСОБА_9 від 26 квітня 2013 року № 229 з урахуванням постановленого ОСОБА_8 07 червня 2011 року діагнозу було встановлено, що станом на 15 червня 2011 року ОСОБА_9 страждала психічно-поведінковими розладами та не могла розуміти своїх дій, і керуватися ними на той час.

На підставі цієї експертизи суддею Ленінського районного суду м. Кіровограда постановлене рішення від 04 червня 2013 року про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 15 червня 2011 року.

У касаційних скаргах:
прокурор просить вирок та ухвалу стосовно ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовує свої вимоги тим, що суди при постановленні рішень допустили істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність. Крім того, зазначає про неправильну оцінку доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 370 КПК України;
представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 ставить питання про скасування постановлених щодо ОСОБА_8 судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Стверджує про суперечливі висновки суду щодо фактичних обставин провадження, про те, що за наявності достатніх доказів, які вказують на умисел ОСОБА_8 на вчинення злочину, суд дав їм хибну оцінку, чим допустив неправильне застосування кримінального закону. Апеляційний суд вказаних недоліків не виправив та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.
Заслухавши доповідача, доводи прокурора на часткову підтримку касаційної скарги прокурора та представника потерпілого, який просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через порушення судом вимог ст. 419 КПК України, доводи представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 на підтримку поданої нею касаційної скарги з підстав, викладених у ній, перевіривши матеріали провадження й доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що ці касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Прокурор та представник потерпілого у своїх касаційних скаргах поряд із зазначенням про істотні порушення норм КПК та неправильне застосування кримінального закону при винесенні судових рішень ставлять питання і про неналежну оцінку доказів, які були предметом дослідження в суді першої та апеляційної інстанції, та просять надати їм іншу оцінку, тобто вказують на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження.
Відповідно до ст. 438 КПК України касаційний суд вправі скасувати чи змінити судові рішення лише в разі істотного порушення судами першої й апеляційної інстанцій кримінально-процесуального закону, неправильного застосування ними кримінального закону, невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Можливість скасування судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам провадження чинним законом не передбачена.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що цих вимог закону судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Аналіз ухваленого стосовно ОСОБА_8 виправдувального вироку свідчить про те, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку про його невинуватість з огляду на ретельно досліджені у судовому засіданні докази, а також показання ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Як убачається зі встановлених фактичних обставин провадження, дійсність яких у касаційній скарзі не заперечується, ОСОБА_8 07 червня 2011 року вніс до амбулаторної медичної картки № 1311 хворої ОСОБА_9 відомості про наявність у неї певного психіатричного захворювання.

ОСОБА_8 упродовж судового розгляду не заперечував цього факту, пояснював, що цей запис він вчинив на підставі особистого огляду хворого саме на робочому місці, незважаючи на те, що у цей час він паралельно перебував на курсах підвищення кваліфікації за місцем роботи і ці його показання нічим не спростовані.

Відповідно до наданої суду головним лікарем КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» довідки від 17 вересня 2014 року № 3255/10 ОСОБА_8 у 2011 році суміщав у цьому закладі дві посади: лікаря-психіатра дільничного та завідувача диспансерного відділення цієї лікарні і згідно з посадовою інструкцією лікаря-психіатра дільничного він здійснював прийом громадян у встановлений робочим розпорядком час.

Тому районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_8 здійснював прийом хворих 07 червня 2011 року не в якості завідувача диспансерного відділення, а як лікар-психіатр, тобто у цей час він не був посадовою особою. Такі його показання нічим не спростовані.

Суб`єктивна сторона інкримінованої ОСОБА_8 статті КК України включає в себе наявність прямого умислу у службової особи, яка усвідомлює наслідки своїх незаконних дій та бажає їх настанню.

Досліджені судом посадові інструкції завідувача диспансерного відділу лікарні і дільничного лікаря-психіатра не передбачають обов`язку цих осіб звіряти амбулаторну картку хворого з його паспортними даними, на чому наголошують у касаційних скаргах потерпілий та його представник, такі обов`язки покладено на працівників реєстратури.

Із показань свідка ОСОБА_18 (старша медична сестра) вбачається, що медична картка хворого до лікаря під час особистого прийому передається працівниками реєстратури разом із талоном прийому, який після огляду хворого залишається у лікаря, а амбулаторна картка повертається до реєстратури (тобто рух амбулаторної картки в межах лікарні здійснюється без будь-якої участі лікаря у цьому процесі).

Враховуючи наведене, встановлений судом факт перебування ОСОБА_9 07 червня 2011 року у іншому населеному пункті не свідчить про те, що запис в амбулаторній картці хворої ОСОБА_9 . ОСОБА_8 вчинено без фактичного огляду особи. А доводи представника потерпілого про те, що цей запис вчинено в інтересах зацікавленої особи ОСОБА_19 (онука покійної ОСОБА_9 ), є лише припущенням і нічим об`єктивно не підтверджено.

Зважаючи на досліджені докази, надані стороною обвинувачення, районний суд слушно зазначив про відсутність у матеріалах справи об`єктивних даних, які б свідчили про внесення ОСОБА_8 у амбулаторну картку хворої ОСОБА_9 завідомо неправдивих відомостей про наявність у неї захворювання, а тому дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_8 не вчинив жодної незаконної дії, за наявності якої настає кримінальна відповідальність, передбачена ч. 1 ст. 366 КК України, а тому правильно виправдав його за цією нормою закону.

Посилання прокурора на те, що суд мав би ретельно дослідити обставини виготовлення амбулаторної картки хворої ОСОБА_9 , внесення до неї лікарем ОСОБА_8 записів 14 березня 2011 року, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки ці обставини не охоплювалися висунутим ОСОБА_8 обвинуваченням.

Перевіркою встановлено, що при розгляді цього провадження апеляційний суд відповідно до ст. 419 КПК України навів у своєму рішенні суть зазначених у апеляційних скаргах прокурора та потерпілого доводів, аналогічних доводам касаційних скарг, ретельно їх перевірив, проаналізував і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення й потерпілого про безпідставність виправдання ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

У касаційних скаргах прокурора та представника потерпілого не наведено інших доводів, які не були б предметом дослідження суду апеляційної інстанцій та свідчили б про незаконність ухвали щодо ОСОБА_8 і спростовували б висновки цього суду.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою безумовне скасування судових рішень, як про це зазначено у касаційних скаргах прокурора та представника потерпілого, не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

касаційні скарги прокурора та представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 23 листопада 2015 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Судді

ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2