ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:[1]
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 8 вересня 2016 року касаційні скарги засудженого та його захисника ОСОБА_5 у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина
України, неодноразово судимого, останній раз
вироком Луцького міськрайонного суду Волинської
області від 3 вересня 2008 року за ч. 1 ст. 187, ч. 2
ст. 186 КК України на підставі ст. 70 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на строк
пять років,
прокурора ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_5 ,
У касаційних скаргах:
захисника ОСОБА_5 викладено вимогу про скасування судових рішень, постановлених щодо засудженого ОСОБА_6 , та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, яку мотивовано неправильним застосуванням закону України про кримінальну відпвідальність в частині кваліфікації дій засудженого саме як розбій, а не відкрите викрадення чужого майна; недотриманням судом вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки засуджений під час розгляду провадження судом першої інстанції визнав вину і погодився з тим, що неправомірно заволодів чужим майном, що не свідчило про правильне розуміння обставин вчиненого злочину, а також не позбавило при цьому суди обов`язку перевіряти правильність кваліфікації дій винної особи. Крім того, вона вказала на невідповідність призначеного засудженому покарання внаслідок суворості;
засудженого ОСОБА_6 (із доповненнями) викладено вимогу про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, яку обґрунтовано неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 187 КК України замість ч. 2 ст. 186 цього Кодексу, оскільки будь-якого насильства, яке б становило небезпеку для життя та здоров`я потерпілої, не застосував. Зазначено про недотримання судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, оскільки засуджений не заперечує, що погодився із так званим скороченим порядком розгляду за правилами статті 349 КПК України, не оспорюючи фактичні обставини провадження, але стверджує, що апеляційний суд безпідставно відмовив йому у перевірці доводів щодо правильності кваліфікації його дій із посиланням на згадану статтю процесуального закону. Також наголошено на невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого та його особі внаслідок суворості у зв`язку з неврахуванням судом всіх обставин, які пом`якшують покарання, і даних про його особу.
В запереченнях на касаційні скарги потерпіла ОСОБА_8 просила касаційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення щодо засудженого ОСОБА_6 без зміни.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2014 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років шість місяців із конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна. Вироком суду також стягнуто відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_8 та вирішено долю речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 14 квітня 2014 року, приблизно о 10 год. 30 хв., перебуваючи поблизу піцерії на вул. Стрілецькій, 11 у м. Луцьку, діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном, скориставшись безпорадним станом ОСОБА_8 , пов`язаним із захворюванням на дитячий церебральний параліч, та її неможливістю самостійно покликати на допомогу, вчинив на неї напад, застосувавши насильство, яке є небезпечним для її життя і здоров`я та виразився у раптовому зриванні обома руками з вух сережок, внаслідок чого потерпіла отримала легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2015 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок суду від 22 травня 2014 року щодо нього без зміни.

Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_5 , які підтримали подані ними касаційні скарги і просили їх задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційних скарг засудженого та його захисника, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_6 у суді визнав свою вину у злочині, за який його засуджено, і дав суду вичерпні пояснення про обставини його вчинення, тому розгляд кримінального провадження був проведений судом за скороченою процедурою у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, у зв`язку з чим докази у судовому засіданні не досліджувались.

При цьому суд переконався, що засуджений не заперечує проти цього, та належним чином роз`яснив йому наслідки розгляду кримінального провадження в такому порядку. Отже, вимоги, передбачені ст. 349 КПК України, судом виконано.

За встановлених судом фактичних обставин дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК України кваліфіковано правильно, з урахуванням даних висновку судово-медичої експертизи від 15 квітня 2014 року № 301 за якими у потерпілої ОСОБА_8 було виявлено тілесні ушкодження у виді ран на нижній третині обох вушних раковин, які за ступенем тяжкості належать до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для їх загоєння необхідний час більше шести діб.
Даних, які б свідчили, що у даному кримінальному провадженні неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, не виявлено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули безумовне скасування судових рішень, не встановлено.

Покарання ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України, є обґрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. При цьому судами було повною мірою враховано тяжкість вчиненого злочину, що є тяжким, дані про особу засудженого, який вину визнав, розкаявся, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, судимість у встановленому законом порядку не знята і не погашена, має постійне місце проживання, проживав у незареєстрованому шлюбі, дружина вагітна, матеріальні збитки потерпілій відшкодував. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття і відшкодування матеріальних збитків, обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення злочину щодо особи, яка перебуває у безпорадному стані. Отже судами були враховані й ті дані про особу засудженого, на які є посилання у касаційних скаргах. Відтак, з урахуванням наведеного, останньому визначено покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 187 КК України.

Апеляційний розгляд проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Наведені засудженим в апеляційній скарзі доводи, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційних скарг його та його захисника, належним чином перевірено й спростовано з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.

З огляду на те, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, касаційні скарги засудженого та захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436 КПК України, суд

постановив:

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2014 року й ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2015 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та його захисника ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ __________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження за касаційною скаргою № 5-2779км16 Категорія: ч. 2 ст. 187 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_9
Доповідач в суді апеляційної інстанції: ОСОБА_10
Доповідач в касаційній інстанції: ОСОБА_1