Справа № 584/218/16-к
Провадження № 1-кп/584/24/16
УХВАЛА
21.06.2016 Путивльський районний суд Сумської області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1
з участю: секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
захисників ОСОБА_5
ОСОБА_6
На розгляді Путивльського районного суду Сумської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
Під час судового засідання 21червня 2016 року захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 , звернувся до суду з клопотаннями про визнання недопустимим та виключення з числа доказів по кримінальному провадженню постанови про визнання речовими доказами та приєднання до матеріалів кримінального провадження від 23 січня 2016 року.
Своє клопотання обґрунтовував тим, що постанова складена 23 січня 2016 року, а в тексті даної постанови зазначено, що 25 січня 2016 року ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми на мобільні телефони ОСОБА_4 накладено арешт.
Прокурор вважав, що таке клопотання задоволенню не підлягає та зазначив, що ухвалу Зарічним районним судом м. Сум було винесено 26 січня 2016 року, після чого 26 січня 2016 року було складено постанову про визнання речовими доказами та приєднання до матеріалів кримінального провадження, в якій було допущено описки, а саме: зазначено дату її складання - 23 січня 2016 року, а дату постановлення ухвали 25 січня 2016 року. Суд дійшов наступного.
Відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно зі ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
В силу ч. 2 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що
принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит.
Аналіз цих правових норм свідчить про те, що очевидно недопустими можуть бути визнані докази, які отримано у порядку, не встановленому КПК чи з його істотними порушеннями.
При цьому така очевидність повинна випливати з самого змісту дослідженого доказу і не повинна вимагати оцінки інших доказів.
Якщо встановлення очевидної недостовірності доказу вимагає його зіставлення з іншими матеріалами провадження, дослідження інших доказів, які підтверджують або спростовують доказ, що перевіряється, визнання судом таких ознак на цій стадії процесу є неможливим та підлягає вирішенню під час ухвалення вироку.
Висновок сторони захисту щодо очевидної недопустимості постанови про визначення речовими доказами та приєднання до матеріалів кримінального провадження фактично ґрунтується на оцінці сукупності досліджених у судовому засіданні доказів, що не може бути зроблено судом на цій стадії судового розгляду, а тому таке клопотання задоволенню не підлягає.
Зважаючи на викладене, клопотання слід відхилити.
Керуючись ст. ст. 85, 86, 89, 350, 358, 369, 371 КПК України, суд
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя /підпис/
З оригіналом згідно:
Суддя
Путивльського районного суду ОСОБА_1