Ухвала
іменем україни
19 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
цивільного відповідача ОСОБА_7 ,
представника цивільного
відповідачаСФГ «Левада» ОСОБА_8 ,

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 на вирок Ставищенського районного суду Київської області від 22 грудня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року.

Вироком Ставищенського районного суду Київської області від 22 грудня 2015 року, залишеним ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року без змін,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився та мешкає на АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки та покладено на нього обов`язки згідно з пунктами 2, 3, 4 ст. 76 КК України.

Цивільні позови ОСОБА_13 і потерпілої ОСОБА_14 до ОСОБА_7 , а також потерпілої ОСОБА_10 і ОСОБА_9 до СФГ «Левада» і ОСОБА_7 про визнання укладеною трудової угоди між власником СФГ «Левада» ОСОБА_7 та водієм ОСОБА_12 залишено без розгляду. Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України цим потерпілим роз`яснено право пред`явити такий позов в порядку цивільного судочинства.

У задоволенні цивільних позовів потерпілих та цивільних позивачів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до СФГ «Левада» і ОСОБА_7 , а також ОСОБА_14 та ОСОБА_13 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без задоволення.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Згідно з вироком суду ОСОБА_12 14 листопада 2013 року приблизно о 18.40 год., керуючи сідловим тягачем «КАМАЗ 5410», реєстраційний номер НОМЕР_1 , без проходження обов`язкового технічного контролю, з напівпричепом бортовим «КЗАП 9385», реєстраційний номер НОМЕР_2 , із вантажем, рухаючись по автодорозі Київ-Одеса в напрямку м. Києва, на 122 км у порушення пунктів 1.5, 2.3 (б), 10.1, 10.6, 12.1, 1.10 Правил дорожнього руху проявив неуважність до дорожньої обстановки, не врахував особливості вантажу, стан транспортного засобу, при зміні напрямку руху (розворот) не переконався, що його дії будуть безпечними для інших учасників дорожнього руху, не вірно вибрав радіус розвороту і, виїхави за межі розворотного кармана, зупинив рух керованого ним транспортного засобу, перекривши смуги дорожнього руху в напрямку м. Одеси. Порушуючи пункти 9.9 (а), 9.10 (б), 15.4 Правил дорожнього руху, він не вжив відповідних заходів (не прибрав транспортний засіб та не включив аварійну світлову сигналізацію), внаслідок чого автомобілі ВАЗ 2108 та «Мерседес-Бенц МЛ 250», що рухалися в напрямку м. Одеси, допустили зіткнення із сідловим тягачем «КАМАЗ 5410» з напівпричепом бортовим.
Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Мерседес-Бенц МЛ 250» ОСОБА_9 та пасажир ОСОБА_10 , а також пасажир автомобіля ВАЗ 2108 під керуванням ОСОБА_13 ОСОБА_14 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 просить змінити постановлені щодо ОСОБА_12 судові рішення і призначити більш суворе покарання у виді реального позбавлення волі без застосування ст. 75 КК України. Обґрунтовує це тим, що засуджений не визнає своєї вини, ніяким чином не сприяв слідству та не допомагав потерпілим у проходженні лікування. Крім того, зазначає, що судами було неправильно вирішено заявлені потерпілими цивільні позови як щодо необхідності встановлення факту трудових відносин між СФГ «Левада» і фактичним власником транспортного засобу (джерела підвищеної небезпеки) ОСОБА_7 , так і про стягнення моральної та матеріальної шкоди. Стверджує, що викладені у цивільних позовах обставини окремому встановленню поза рамками цього кримінального провадження не підлягають, оскільки випливають із наявних у ньому доказів. А тому просить заявлені у кримінальному провадженні цивільні позови потерпілих задовольнити.

На касаційну скаргу представник цивільного відповідача директора СФГ «Левада» ОСОБА_7 ОСОБА_8 подав заперечення, в якому просить постановлені судові рішення залишити без зміни через їхню необґрунтованість.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора на часткову підтримку касаційної скарги представника потерпілих та цивільних позивачів, заперечення представника цивільного відповідача СФГ «Левада» ОСОБА_8 , цивільного відповідача ОСОБА_7 , перевіривши матеріали провадження та викладені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга представника потерпілих підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, а також про правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України відповідає фактичним обставинам провадження і підтверджується доказами, дослідженими у судовому засіданні, які в касаційній скарзі не оскаржуються, а тому у касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, з урахуванням тяжкості злочину, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні ОСОБА_12 покарання суд взяв до уваги усі необхідні обставини, які впливають на вид та розмір покарання, зокрема, що той вперше притягується до кримінальної відповідальності, злочин вчинив з необережності, позитивно характеризується, а також за відсутності обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, дійшов висновку про неможливість застосування щодо нього при призначенні покарання положень ст. 69 КК України, у той же час вважає, що за наявності викладеного його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, а тому на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_12 від відбування основного покарання з випробуванням.

Із такими висновками у цій частині погодився і апеляційний суд, який залишив вирок суду першої інстанції без зміни, навівши в ухвалі відповідні обґрунтування, з якими колегія суддів погоджується.

Доводи захисника на невизнання засудженим своєї вини, як на обставину, що перешкоджає застосуванню ст. 75 КК України, колегія суддів вважає неспроможними. Визнання, або ж не визнання засудженим своєї вини у вчиненому є лише проявом його суб`єктивного ставлення до вчиненого і має враховуватис судом у сукупності з іншими обставинами, передбаченими статтями 66-67 ККК України відповідно до ст. 65 цього Кодексу. Суди обох інстанцій ці вимоги закону врахували, а тому колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_12 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Разом із тим ухвалені стосовно ОСОБА_12 судові рішення в частині вирішення цивільного позову, якими у задоволенні цивільних позовів потерпілих та цивільних позивачів ОСОБА_10 , ОСОБА_9 до СФГ «Левада» і ОСОБА_7 , а також ОСОБА_14 та ОСОБА_13 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без задоволення, підлягають скасуванню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів провадження, потерпілими внаслідок дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_14 , ОСОБА_9 й ОСОБА_10 , котрі отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження. Крім того, було пошкоджено автомобілі, у яких вони перебували під час згаданої дорожньо-транспортної пригоди.

У зв`язку із цим у провадженні було заявлено такі цивільні позови:

потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_9 до СФГ «Левада» і ОСОБА_7 (власника автомобіля, яким керував засуджений) про визнання укладеною 14 листопада 2013 року трудової угоди між відповідачами на перевезення зерна кукурудзи з-під комбайна до складу СФГ «Левада» і стягнення на їхню користь майнової та моральної шкоди, заподіяної як їхньому здоров`ю, так і належному ОСОБА_10 автомобілю, а також пов`язані з лікуванням й обстеженням ОСОБА_10 витрати;

ОСОБА_14 до СФГ «Левада» і ОСОБА_7 (власника автомобіля, яким керував засуджений) про визнання укладеною 14 листопада 2013 року трудової угоди між власником СФГ «Левада» ОСОБА_7 та ОСОБА_12 на перевезення зерна кукурудзи з-під комбайна до складу СФГ «Левада» і стягнення з СФГ «Левада» на її користь майнової та моральної шкоди, заподіяної її здоров`ю, а також судових витрат і витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги;

ОСОБА_13 до СФГ «Левада» і ОСОБА_7 про визнання укладеною 14 листопада 2013 року трудової угоди між власником СФГ «Левада» ОСОБА_7 і ОСОБА_12 на перевезення зерна кукурудзи з-під комбайну до складу СФГ «Левада» й стягненні з СФГ «Левада» на його користь майнової та моральної шкоди через пошкодження належного йому автомобіля, а також пов`язаних з цим витрат на досудовому слідстві й судових витрат та витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.
У судовому засіданні цивільний позивач ОСОБА_13 і потерпіла ОСОБА_14 подали заяву про залишення їхніх позовів у частині визнання наявної трудової угоди між СФГ «Левада» і ОСОБА_12 без розгляду, що й було задоволено судом.

На стадії судового розгляду ухвалою суду першої інстанції від 21 грудня 205 року (т. 2 а.с. 231) у прийнятті позовних заяв ОСОБА_14 і ОСОБА_13 до обвинуваченого ОСОБА_12 про визнання укладеною 14 листопада 2013 року трудової угоди між СФГ «Левада» і ОСОБА_12 на перевезення зерна кукурудзи з-під комбайна до складу СФГ «Левада» і стягнення з нього солідарно з СФГ «Левада» і ОСОБА_7 на їхню користь майнової та моральної шкоди, було відмовлено з процесуальних підстав (їх було подано не до початку судового розгляду).

Залишаючи без розгляду позовні вимоги потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_9 до СФГ «Левада» та ОСОБА_7 (власника автомобіля, яким керував засуджений) про визнання укладеною 14 листопада 2013 року трудової угоди між відповідачами на перевезення зерна кукурудзи з-під комбайна до складу СФГ «Левада», суд належним чином мотивував свої висновки, оскільки вони пов`язані з встановленням обставин, які виходять за межі цього кримінального провадження, з чим погодився й апеляційний суд, належним чином мотивувавши свої висновки.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог ( ОСОБА_13 до ОСОБА_7 , ОСОБА_10 і ОСОБА_9 до СФГ «Левада» і ОСОБА_7 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди), фактично припустився суперечностей, коли одна частина позовних вимог за висновком суду не може розглядатися в рамках цього кримінального провадження, оскільки не стосується учасників кримінального провадження й події злочину як такої, а у іншій частині вимог згаданих потерпілих і цивільного позивача до цих же осіб - відмовив

у їх задоволенні.

Оскільки судові рішення скасовуються лише в частині цивільних позовів, тому колегія суддів вважає за необхідне направити кримінальне провадження в цій частині на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 3 ст. 429, статтями 434, 436 КПК України, п. 6 розділу ХП «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року, колегія суддів

ухвалила:
касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Ставищенського районного суду Київської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року щодо ОСОБА_12 в частині вирішення цивільного позову, а саме про відмову у задоволенні цивільного позову ОСОБА_13 , ОСОБА_14 до ОСОБА_7 , а також ОСОБА_10 і ОСОБА_9 до СФГ «Левада» і ОСОБА_7 про стягнення на їхню користь моральної та матеріальної шкоди,скасувати і у цій частині призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3