УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

слідчого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві клопотання представника Дочірнього підприємства «Веймакс Україна» про скасування арешту на майно,-

ВСТАНОВИВ:
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання представника ДП «Веймакс Україна» в порядку ст. 174 КПК України про скасування арешту на майно, який було накладено по кримінальному провадженню № 0001093 відкритого 12.09.2014 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191 КК України слідчим суддею Святошинського районного суду м. Києва 10.10.2015 р.

Клопотання мотивоване наступним. 10.10.2014 р. слідчим суддею було накладено арешт на об`єкти нерухомості, а саме: квартири з номерами «1170», «1173», по АДРЕСА_1 . Дочірнє підприємство «Веймакс Україна» - добросовісний набувач квартир з номерами «1170», «1173», по бульвару Кольцова, будинок 14-Д, в місті Києві, що підтверджується відповідними документами. Нещодавно нам стало відомо, що слідчим ГУ Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001093 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.4 ст.191 КК України щодо ТОВ «Стиль Блюз», яке є забудовником житлових будинків та у яких ДП «Веймакс Україна» придбало квартири. Таким чином слідчим суддею постановлено ухвалу про арешт майна, належного на законних підставах ДП «Веймакс Україна» в рамках кримінального провадження, яке здійснюється відносно службових осіб ТОВ «Стиль Блюз», а отже обмеження права власності на квартири з номерами «1170», «1173», по АДРЕСА_1 є незаконним рішенням, оскільки воно суперечить положенням ст. 41 КУ, п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України, ст.ст. 9, 170, 171, 172,173 КПК України. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 КУ правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Як нам відомо, станом на теперішній час не існує жодного належного документу, який би підтверджував, що у продавця квартир на момент укладення правочину з ДП «Веймакс Україна» були відсутні права на відчуження такого майна. Добросовісність набуття ДП «Веймакс Україна» квартир з номерами «1170», «1173», по АДРЕСА_1 не являється предметом позову та жодного рішення суду з цього питання також не приймалось. ДП «Веймакс Україна» при вчинені даного правочину не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, що й досі є невстановленим фактом, та вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна, не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків.На момент вчинення правочину з набуття майна у право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було реєстрації не за продавцем, а також не було запису про судовий спір відносно вказаних квартир (обтяження). Крім того, клопотання про арешт майна обґрунтовано тим, що іншим способом зберегти майно, запобігти його продажу, крім як накласти на нього арешт, немає. Однак слідчим у клопотанні, а слідчим суддею в ухвалі, не враховано, що майно вже продано добросовісному набувачу, а відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. При накладенні арешту на квартири як захід забезпечення кримінального провадження слідчим суддею проігноровано відсутність повідомлення про підозру ДП «Веймакс Україна» та навіть відсутність будь-яких даних щодо останнього у витягу з ЄРДР, наданого прокурором, що свідчить про відсутність підстав арешту зазначених квартир, належних підприємству. Документи, на підставі яких накладено арешт, не підтверджують виникнення у Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) саме права власності на вказані квартири, тому що вони були підписані до введення в експлуатацію будинку по АДРЕСА_1 у 2014 р. (сертифікат відповідності додається), тобто до виникнення права власності на зазначені квартири. Загалом, слідчим суддею не враховано п.п.1,2,3,4,5 ч.2 ст. 173 КПК України, що також свідчить про необґрунтованість застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

В судовому засіданні представник заявників ОСОБА_3 доводи клопотання підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Додатково зазначив, що доказами, які обґрунтовують клопотання з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо Товариств, копії протоколів учасників, податкові декларації, документи, які свідчать про прийняття податкової звітності.

Слідчий СУ ГУ Національної поліції у м. Києві, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження в судове засідання не з`явився.

Заслухавши пояснення ініціатора клопотання, дослідивши наявні матеріали справи та надані докази, проходжу до висновку про задоволення клопотання виходячи із наступного.

Як свідчать матеріали клопотання 10.10.2014 р. в м межах досудового розслідування кримінального провадження № 0001093 відкритого 12.09.2014 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191 КК України слідчим суддею Святошинського районного суду м. Києва, задоволено клопотання прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва про арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження, що передбачено ч. 2 ст. 131 КПК України.
Накладено арешт, зокрема, на об`єкти нерухомості, а саме: квартири з номерами «1170», «1173», по АДРЕСА_1 та заборонено органам державної реєстрації прав, вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: на квартири з номерами «1170», «1173», по АДРЕСА_1 та заборонено вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

До матеріалів клопотання долучено докази, які свідчать про те, що зазначене майно належить на праві власності ДП «Веймакс Україна».

Підставою для накладення арешту слугувало те, що в матеріалах клопотання достатньо даних, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, та доказів, які вказують на необхідність застосування запитуваних заходів кримінального провадження.

Станом на день розгляду клопотання кримінальне провадження № 0001093 відкрите 12.09.2014 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191 КК України перебуває у провадженні ГУ Національної поліції у м. Києві.

Під час розгляду клопотання, доказів, які свідчать про те, що і на день розгляду клопотання перебування майна ДП «Веймакс Україна» під арештом є доцільним.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Відповідно до ч. 2 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Арешт на майно накладається, якщо є достатні підстави вважати, що вони відшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, або призначалися для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом. Предметом арешту може бути майно, яке перебуває у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.
За змістом положень ст.. 3 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
В свою чергу відповідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частиною 1 ст. 170 КПК України встановлено, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку.
З огляду на викладене вбачається, беручи до уваги вимоги винного КПК України, слідчий суддя приходить до висновку, що в застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, відпала потреба, а тому клопотання про скасування арешту є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 131,132,170,174 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:
Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт накладений згідно ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_4 від 10 листопада 2015 року, в частині об`єктів нерухомості, а саме: квартири з номерами «1170», «1173», по АДРЕСА_1 та заборону органам державної реєстрації прав, вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: на квартири з номерами «1170», «1173», по бульвару Кольцова, будинок 14-Д, в місті Києві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: