Справа №490/3047/16-к 16.06.2016
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого: ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000203, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.01.2016 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2016 року .

Обвинувачений:

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Миколаєва, громадянин України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 345 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_7

обвинувачений: ОСОБА_6

захисник: ОСОБА_5

_________________________________________________________________

Провадження 11-кп/784/565/16 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ст. 309 ч.1 КК України Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1

Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.

Просить вирок суду скасувати. Звільнити ОСОБА_6 на підставі ч. 4 ст. 309 КК України від кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України . За вчинення ОСОБА_6 злочину передбаченого ч.1 ст. 345 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробування строком 1 рік.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 345 КК України і призначено покарання:

-за ч.1 ст. 309 КК України у виді 1 року позбавлення волі;

-за ч.2 ст. 345 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням відповідно до п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти вказану інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.

Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів у справі.

Узагальнені доводи захисника.
Не заперечуючи проти обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, вказує, що суд першої інстанції безпідставно не застосував відносно ОСОБА_6 ч.4 ст. 309 КК України.

Зазначає, що в суді першої інстанції ним було надано доказ того, що обвинувачений ОСОБА_6 добровільно звернувся до лікувального закладу і розпочав лікування від наркоманії та заявлено клопотання про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України.

Твердить, що довідка Миколаївського обласного наркодиспансера від 08.04.2016 року містить відомості про діагноз визначений міжнародною кваліфікацією хвороб 10-го перегляду як такий, що відповідає класу F12.1 «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання каннабіноїдів. Вживання зі шкідливими наслідками». При цьому стверджує, що зазначене вказує на те, що обвинувачений дійсно страждає на наркоманію.

Зазначає, що довідка ОНД про те, що обвинувачений не перебував на обліку у лікаря нарколога на яку посилається суд першої інстанції у вироку, свідчить про те, що на момент, коли цю довідку отримував слідчий, ОСОБА_6 ще не звертався за медичною допомогою.

Крім того, вказує, що норми КПК та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» № 4 від 26.04.2002 року не містять умови щодо того, чи повинен обвинувачений, який підлягає звільненню від кримінальної відповідальності перебувати на обліку у наркодиспансері.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що за місцем свого проживання, в житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно зберігав для власного вживання без мети збуту наркотичний засіб. Так, 12.01.2016р. о 09 годині 30 хвилин в ході проведення обшуку за вищевказаним місцем проживання ОСОБА_6 виявлено та вилучено речовину рослинного походження сіро-зеленого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, маса якого в перерахунку на суху речовину становить 192,613 грама.

Крім того, в ході вказаного обшуку ОСОБА_6 чинив опір співробітникам оперативно-розшукового відділу 8 територіального управління Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України, які здійснювали оперативне супроводження при проведені обшуку, в наслідок чого спричинив тілесні ушкодження старшому оперативно-уповноваженому ОСОБА_9 , які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини .

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_5 на підтримку апеляційної скарги останнього, думку прокурора, який вважав необхідним звільнити від кримінальної відповідальності обвинуваченого за вчинення злочину передбаченого ч.1 ст. 309 КК України на підставі ч. 4 ст. 309 КК України, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_6 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 345 КК України, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України не перевірялись, оскільки законність і обґрунтованість вироку в цій частині ніким з учасників процесу не оскаржуються.

Висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 309 КК України, з підстав передбачених ч. 4 ст. 309 КК є законним та обґрунтованим.

Згідно до вимог ч. 4 ст. 309 КК України, звільненню від кримінальної відповідальності за дії, передбачені ч. 1 ст. 309 КК України, підлягає особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії.

Відповідно до вимог п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» № 4 від 26.04.2002 року вирішуючи питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності з цієї підстави, суду необхідно з`ясовувати, чи дійсно особа страждала на наркоманію і потребувала лікування від неї, чи дійсно вона звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування добровільно, а не вимушено і чи дійсно ставить за мету вилікуватися від наркоманії, а не ухилитись у такий спосіб від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Виходячи з викладеного, звільненню від кримінальної відповідальності підлягають лише особи, які захворіли на наркоманію та звернулися добровільно до лікувального закладу.

Згідно ст. 1 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними»), особою, хворою на наркоманію визнається така особа, яка страждає на психічний розлад, що характеризується психічною та (або) фізичною залежністю від наркотичного засобу чи психотропної речовини, і якій за результатами медичного обстеження, проведеного у визначеному законом порядку, встановлено діагноз «наркоманія».

У відповідності з ч. 3 ст. 12 вказаного Закону та п. 7 «Порядку проведення медичного огляду та медичного обстеження осіб, які зловживають наркотичними засобами або психотропними речовинами, діагноз «наркоманія» встановлюється лікарсько-консультаційною комісією наркологічного закладу, де проводиться медичне обстеження.

Відповідно до довідки з Миколаївського обласного наркологічного диспансеру № 359 обвинувачений ОСОБА_6 станом на 27.01.2016р. не перебував на обліку у лікаря нарколога, як особа, що страждає на наркоманію (а.п. 47).

В той же час, як вбачається з матеріалів провадження обвинувачений знаходився на лікуванні в обласному наркологічному диспансері в період з 22.03.2016р. по теперішній час. Йому встановлений діагноз: «РПП внаслідок вживання каннабіноїдів. Вживання зі шкідливими наслідками. (а. п. 53).

В матеріалах провадження відсутній висновок ЛКК про встановлення обвинуваченому ОСОБА_6 діагнозу «наркоманія».

Не надано такого висновку обвинуваченим та його захисником і під час апеляційного розгляду.

Крім того, апелянтом не надано роз`яснення з лікувального закладу щодо відповідності вищевказаного діагнозу Міжнародній статистичній класифікації хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я 10-го перегляду.

Вищенаведене свідчить про те, що у обвинуваченого ОСОБА_6 не має психічного розладу, зумовленого залежністю від наркотичних засобів, у зв`язку з чим він не підпадає під поняття « особи хворої на наркоманію», зазначеного у ст. 1 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» і добровільне лікування від зазначеного захворювання, передбачає ст. 309 ч.4 КК України зі звільненням від кримінальної відповідальності.

Саме з врахуванням відсутності обов`язкової умови такого звільнення - захворювання на наркоманію, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у клопотанні захиснику про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ч.4 ст. 309 КК України,

Призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65, 66 КК України.
Судом першої інстанції в повній мірі враховано: ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів, які відносяться до категорії злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, є інвалідом 3 групи за загальним захворюванням, має на утриманні непрацездатну матір, 1939 року, за місцем проживання характеризується негативно, пом`якшуючі покарання обставини - щире каяття та повне визнання своєї провини, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд призначив ОСОБА_6 покарання, що не є максимальними за санкціями вищезазначених статей КК України.

Остаточне покарання за сукупністю злочинів, призначене обвинуваченому ОСОБА_6 відповідно до ч.1 ст. 70 КК України.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадках, якщо при призначенні покарання повного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Так, суд першої інстанції за наявності пом`якшуючих обставин покарання, з урахуванням обставин справи та особи обвинуваченого, визнав, що виправлення ОСОБА_6 може бути досягнуто в умовах звільнення його від відбування покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75 КК України та відповідно до п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України поклав на нього ряд обов`язків на період іспитового строку, що є видом контролю за його поведінкою протягом двох років.

Тому, немає підстав для зменшення іспитового строку ОСОБА_6 , про що просить апелянт.

З огляду на зазначене, оскаржуваний вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 424, 426, 532 КПК України, Апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2016 р. відносно ОСОБА_6 - без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: