Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

6 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000685 щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Грозинці Хотинського району Чернівецької області,

українця, громадянина України, з вищою освітою,

одруженого, непрацюючого,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні і представника потерпілої ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 11 січня 2016 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 11.01.2016 року ОСОБА_9 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України і йому

________________________________

Справа № 11-кп/796/502/2016
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_10
Доповідач: ОСОБА_1
призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнений від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Цивільний позов законного представника потерпілої ОСОБА_11 про відшкодування майнової шкоди у розмірі 93 756, 65 гривень та моральної шкоди у розмірі 500 000 гривень, завданої внаслідок кримінального правопорушення, залишено без розгляду.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження та про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_12 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого і правильність кваліфікації його дій, просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання із звільненням від його відбування з випробуванням скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, неправильно звільнив ОСОБА_9 від відбування покарання, внаслідок чого призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Вказує, що суд належним чином не врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, грубі порушення з боку ОСОБА_9 вимог Правил дорожнього руху України, суспільно небезпечні наслідки у виді численних тілесних ушкоджень, спричинених потерпілій ОСОБА_13 , а тому вважає, що звільнення від відбування покарання з випробуванням не досягне мети покарання виправлення обвинуваченого.

Представник потерпілої ОСОБА_13 ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки здійснив судове провадження за відсутності потерпілої та представника, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, яке відбулося 11.01.2016 року, а також вніс у вирок неправдиві відомості про їх присутність при його проголошенні. Вказує про незаконність прийнятого судом рішення про залишення цивільного позову без розгляду, яке не відповідає вимогам ст.ст.174, 213 ЦПК України, а так само рішення про скасування арешту, накладеного на майно обвинуваченого. Звертає увагу на те, що ОСОБА_9 в повному обсязі визнав цивільний позов, однак суд не роз`яснив йому наслідки відповідної процесуальної дії у зв`язку з визнанням позову, не зазначив підставу залишення позову без розгляду, перелік яких визначено у ст.207 ЦПК України, чим позбавив потерпілу права звернутися з позовними вимогами до суду повторно.

Крім того, ОСОБА_7 зазначає про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто ст.75 КК України, вважаючи, що призначене ОСОБА_9 покарання із звільненням від його відбування з випробуванням не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, і наводить доводи, аналогічні доводам в апеляційній скарзі прокурора.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_8 зазначає, що суд першої інстанції врахував загальні засади призначення покарання і дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_9 без відбування покарання. З огляду на викладені обставини просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги прокурора і частково представника потерпілої щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність; доводи представника потерпілої ОСОБА_7 , яка просила вирок суду першої інстанції скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, а також частково підтримала апеляційну скаргу прокурора; доводи обвинуваченого ОСОБА_9 і захисника ОСОБА_8 , які просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, вважаючи його законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в їх задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_9 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_13 тяжкі тілесні ушкодження, за наступних обставин.

24 квітня 2014 року близько 14 годині 47 хвилин ОСОБА_9 , керуючи технічно несправним вантажним сідловим тягачем Iveco МР 440 Е42 д/н НОМЕР_1 з напівпричепом York д/н НОМЕР_2 , рухався по проїзній частині вул. Заболотного зі сторони вул. Комунальної в напрямку вул. Червонопрапорної в м. Києві і наближався до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого навпроти будинку № 10 на вул. Квітучій в м. Києві, перед яким зупинилися транспортні засоби, даючи дорогу пішоходам, серед яких була потерпіла ОСОБА_13 .
При цьому ОСОБА_9 порушив вимоги п.п.1.5, 1.7, 2.3 а, б, 11.13, 18.1, 18.4, 31.4 та 31.4.5 а, г Правил дорожнього руху України, що виразилося у тому, що перед початком експлуатації вантажного сідлового тягача Iveco МР 440 Е42 д/н НОМЕР_1 з напівпричепом York д/н НОМЕР_2 , який мав технічні несправності у виді граничного зносу малюнків протектора та місцевих пошкоджень шин, а також встановлення на задні вісі тягача з напівпричепом шин з різними типами малюнків протектора, за яких експлуатація автомобіля заборонена і які він міг виявити перед початком його експлуатації, не перевірив та не забезпечив технічно справний стан транспортного засобу, під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшив швидкість та не зупинився, і частково виїхав на тротуар,на який вийшла ОСОБА_13 , здійснивши на неї наїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_14 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у виді струсу головного мозку, а також закритої торако-абдоміно-скелетної травми, щов подальшому ускладнилась розвитком сепсису та гнійно-некротичного запалення у вигляді некротичних ран спини, сідниць з некрозом сідничних м`язів зліва та супроводжувалась розвитком травматичного шоку тяжкого ступеня, яка відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, є вірною.

Твердження в апеляційній скарзі представника потерпілої ОСОБА_7 про істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону, оскільки судове провадження здійснено за відсутності потерпілої та представника, які належним чином не повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не відповідають дійсності.

Повістки про виклик потерпілої ОСОБА_13 , 2005 року народження, яка є неповнолітньою, неодноразово вручалися її матері ОСОБА_11 , яка є законним представником, як це передбачено ч.4 ст.135 КПК України, і в справі наявні підтвердження їх отримання законним представником (т.3 а.с.68, 70, 71, 95, 97, 98, 103, 105, 106). Крім того, законний представник викликалася до суду по телефону, що також передбачено ч.1 ст.135 КПК України, і, будучи присутньою один раз у судовому засіданні 21.08.2015 року, повідомлялася про дату наступного засідання (т.3 а.с.85, 114).

Судовий розгляд відкладався п`ять разів у зв`язку з неприбуттям законного представника та потерпілої. При цьому жодного разу ОСОБА_11 не повідомила про причини неприбуття.

Представник потерпілої ОСОБА_7 після укладення договору про надання правової допомоги брала участь у засіданні 18.09.2015 року, однак в наступне засідання 05.11.2015 року також не з`явилася без поважних причини (т.3 а.с.125, 149-150).

Повістки про виклик у судове засідання на 05.01.2015 року, коли і відбувся розгляд справи, законний представник ОСОБА_11 отримала завчасно (т.3 а.с.159, 163, 164), однак не прибула в засідання без поважних причин. У це ж судове засідання повістка про виклик направлялася і представнику потерпілої ОСОБА_7 , але конверт з вкладенням повернувся до суду з приміткою за закінченням терміну зберігання, що свідчить про те, що представник не з`явилася за ним на поштове відділення (т.3 а.с.159, 165).

Доводи в апеляційній скарзі представника про те, що суд всупереч вимогам закону не повідомив потерпілу та її представників про дату, час і місце судового засідання, яке відбулося 11.01.2016 року, є надуманими, оскільки після останнього слова обвинуваченого суд вийшов у нарадчу кімнату 05.01.2016 року, а 11.01.2016 року лише проголосив вирок.

Посилання представника потерпілої на те, що суд у вироку зазначив неправдиві відомості про участь потерпілої і її представника при проголошенні вироку, є безпідставними, оскільки таких даних вирок не містить і не повинен містити.

Правильним, на думку колегії суддів, є і рішення про залишення цивільного позову ОСОБА_11 без розгляду.

Згідно з ч.1 ст.326 КПК України якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник, суд залишає цивільний позов без розгляду.

Цивільний позов може бути розглянутий за відсутності цивільного позивача, його представника чи законного представника, якщо від нього надійшло клопотання про розгляд позову за його відсутності або якщо обвинувачений чи цивільний відповідач повністю визнав пред`явлений позов.

Таке клопотання від цивільного позивача ОСОБА_11 не надходило. Дійсно, обвинувачений ОСОБА_9 повністю визнав цивільний позов. Однак, прийняття рішення щодо цивільного позову за наслідками його розгляду по суті без участі позивача є правом, а не обов`язком суду. До того ж, ціна позову в даному кримінальному провадженні є значною, до позовної заяви долучено копії фіскальних чеків, частина яких низької якості, обвинувачений здійснював поштові перекази грошових коштів, а тому доведений розмір позовних вимог правильно було визначати саме за участю позивача.

Такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, є і доводи про те, що суд позбавив потерпілу права звернутися з позовними вимогами до суду повторно, оскільки згідно з ч.7 ст.128 КПК України особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадження розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

З огляду на те, що кримінальним процесуальним законом прямо передбачено наслідки неявки цивільного позивача, то посилання ОСОБА_7 на положення ЦПК України, якими регламентовані дії суду у разі визнання позову відповідачем та визначено підстави залишення позовної заяви без розгляду, є недоречними.

Що стосується рішення про скасування арешту, накладеного на майно обвинуваченого з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, то воно прийнято у відповідності з вимогами ч.4 ст.174 КПК України.

А тому істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти скасування вироку з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, як про це просить представник потерпілої, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів прокурора та представника потерпілої про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого обвинуваченого безпідставно звільнено від відбування покарання з випробуванням, а так само про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Згідно з ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, має сім`ю, не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття, та відсутність обставин, що його обтяжують, і правильно призначено ОСОБА_9 основне покарання у виді позбавлення волі в межах строку, передбаченого санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність, а також додаткове покарання.

З огляду на те, що в апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, тобто такого самого за видом і розміром основного покарання, яке призначив суд першої інстанції, доводи стосовно незаконного призначення невиправдано мякого покарання є надуманими.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_9 без відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі.

Про це свідчать дані про особу обвинуваченого, наведені раніше, та його поведінка, що виразилася у критичній оцінці своїх злочинних дій, що призвели до спричинення малолітній потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, вжитті заходів для виправлення ситуації, що склалася, шляхом систематично переказування законному представнику ОСОБА_11 коштів на лікування потерпілої, загальна сума яких становить 42 тисячі гривень.

Сам факт того, що ОСОБА_9 , будучи професійним водієм, допустив грубі порушення вимог Правил дорожнього руху України, внаслідок чого потерпілій було спричинено численні тяжкі тілесні ушкодження, що обвинуваченим не заперечується і чим обґрунтовують свої апеляційні вимоги прокурор і представник потерпілої, не може бути в даному випадку перешкодою для звільнення від відбування покарання з випробуванням. Інші доводи на підтвердження неможливості виправлення ОСОБА_9 без відбування покарання в апеляційних скаргах відсутні.

Таким чином, судом першої інстанції дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені ст.65 КК України, і наведені ґрунтовні мотиви застосування ст.75 КК України, що спростовує доводи апеляційних скарг про протилежне.

Тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 11 січня 2016 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні і представника потерпілої ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3