Справа № 447/1126/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/11/16 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
з участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
її представника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
та захисника ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 27.05.2015 року про обвинувачення ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України, -

в с т а н о в и л а :
Цим вироком:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, гр. України, із професійно-технічною освітою, раніше не судимого, одруженого, приватного підприємця, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 /чотири/ роки без позбавленням права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 /три/ роки, поклавши на нього наступні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання або роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Стягнуто з ОСОБА_10 в користь держави витрати за проведення експертизи Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром ГУМВСУ у Львівській області в розмірі 2052 /дві тисячі п`ятдесят дві/ грн. 05 коп.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_10 цілодобовий домашній арешт залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку місцевого суду, ОСОБА_10 , 10.10.2014 року близько 17 год. 00 хв. керуючи технічно справним належним йому автомобілем марки «Фольцваген», реєстраційний № НОМЕР_1 , темно-вишневого кольору та рухаючись по автодорозі «Київ-Чоп» в районі 574 км + 340 м в напрямку м. Стрий Львівської області із швидкістю близько 80-90 км/год., будучи не уважним до дорожньої обстановки, грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме: п.1.2 згідно якого в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів та п.13.1 згідно якого, водій в залежності від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримуватись безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху України призвело до того, що водій ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Фольцваген», реєстраційний № НОМЕР_1 , не переконавшись у безпечності маневру, здійснив виїзд на праве узбіччя вказаної автодороги, по якому в цей час рухався велосипедист ОСОБА_13 на велосипеді марки «СКАУТ», внаслідок чого здійснив зіткнення передньою правою частиною керованого автомобіля марки «Фольцваген» реєстраційний № НОМЕР_1 з передньою лівою частиною велосипеда марки «СКАУТ» під керуванням ОСОБА_13 .

В результаті цього зіткнення, згідно висновку експерта №58/14 від 04.11.2014 року велосипедист ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, перелому кісток основи черепа, крововиливів в м`які покрови голови зі сторони їх внутрішньої поверхні в лівій лобній ділянці, під тверду і м`яку мозкові оболонки, що призвело до стиснення головного мозку та подальшої смерті, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_10 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

На вказаний вирок прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та потерпіла ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи правильності кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, просить вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 27.05.2015 року скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 /чотири/ роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 2 /двох/ років.

В обґрунтування своїх вимог прокурор ОСОБА_12 стверджує, що судом першої інстанції було безпідставно застосовано до обвинуваченого положення ст. 75 КК України, адже суд невмотивовано та необґрунтовано прийшов до висновку про наявність у ОСОБА_10 таких пом`якшуючих обставин як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_10 свою вину визнав лише наприкінці судового слідства, що, на думку апелянта, не може свідчити про його щире каяття, а також не сприяв активному розкриттю злочину, що свідчить, зокрема, і з того, що обвинувачений залишив місце скоєння злочину та переховувався від слідства, у зв`язку з чим був оголошений в розшук. Шкоду потерпілій ОСОБА_8 не відшкодовано.

Окрім цього, покликається на те, що судом, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, належним чином не мотивовано та не вказано, які дані про особу обвинуваченого дають підстави для висновку про можливість виправлення без відбування покарання.

Також, покликається на те, що судом не обговорено питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керування транспортними засобами.

У свою чергу потерпіла ОСОБА_8 просить вирок Миколаївського районного суду Львівської області скасувати та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченого ОСОБА_10 засудити до позбавлення волі строком 8 /вісім/ років з позбавленням права керування транспортними засобами без звільнення його від покарання.

В обґрунтування своїх вимог потерпіла стверджує, що обвинувачений залишив місце події та не надав потерпілому необхідну медичну допомогу, що в результаті могло б врятувати йому життя. Таке підтверджується показами свідків, які суд не взяв до уваги. У зв`язку цим, просить додатково кваліфікувати дії обвинуваченого за ч. 3 ст. 135 КК України - залишення у небезпеці.

Крім того, вказує і на те, що згідно показів свідка ОСОБА_14 обвинувачений ОСОБА_10 в той день вживав алкогольні напої. Тому, на її думку, покарання не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості покарання.

Також, потерпіла звертає увагу і на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема, які полягають у допуску ОСОБА_11 без належних повноважень для захисту ОСОБА_10 , а також у тому, що суд під час судового розгляду не роз`яснив потерпілій суть ст. 349 КПК України та її наслідки, не дослідив всі наявні докази по справі.

Як і прокурор у своїй апеляції покликається на те, що в суді не обговорено питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керування транспортними засобами.

Заслухавшисуддю-доповідача, думку прокурора на підтримання поданої державним обвинувачем апеляційної скарги, потерпілу та її представника, які підтримали апеляційну скаргу потерпілої, обвинуваченого та його захисника, які вважають вирок суду першої інстанції законним та обгрунтованим, обговоривши наведені доводи та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

В судовому засіданні як суду першої інстанції, так і апеляційної інстанції ОСОБА_10 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю. У скоєному розкаявся та просив вирок Миколаївського районного суду Львівської області залишити без змін.

Фактичні обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_10 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та його винуватість підтверджується зібраними доказами в ході досудового та судового слідства, належним чином викладені в вироці та в апеляційному порядку не оскаржуються, тому колегія суддів вважає за можливе постановити свій вирок в частині обраного покарання.

У поданих апеляційних скаргах апелянти стверджують, що вирок районного суду повинен бути скасованим у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та безпідставним застосуванням до ОСОБА_10 положень ст. 75 КК України.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції враховував тяжкість вчиненого злочину, дані, які характеризують особу обвинуваченого, а також наявність обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність таких, що його обтяжують, та призначив обвинуваченому покарання у виді 4 /чотирьох/ років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Однак, згідно п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» Верховний суд України звертає увагу судів, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання

про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що суд першої інстанції, визнав за недоцільне застосування додаткової міри покарання у виді керування транспортним засобом, оскільки, на думку суду, під час ДТП обвинувачений не перебував в стані алкогольного сп`яніння, а робота водієм є його єдиним джерелом заробітку.

Однак, вбачається, що обвинувачений ОСОБА_10 10.10.2014 року місце дорожньо-транспортної пригоди покинув, що унеможливлює встановлення його стану в той день. Факт залишення місця ДТП підтвердив і сам обвинувачений, пояснюючи свої дії перебуванням у шоковому стані.

Окрім цього, безпідставним здається і висновок суду щодо єдиного джерела заробітку - роботи водієм. В судовому засідання суду першої інстанції обвинувачений пояснив, що є приватним підприємцем, що аж ніяк не вказує на те, що робота водієм є його джерелом заробітку.

Призначаючи обвинуваченому покарання та визнаючи його винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, суд прийшов до переконання про необхідність застосування до ОСОБА_10 норм ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Положення ст. 75 КК України передбачають, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Однак, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, наявність наслідку у виді смерті, позицію потерпілої, а також конкретні обставини даного ДТП, колегія суддів приходить до висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, а відповідно і неможливість звільнення його від відбування покарання з випробуванням, тобто застосування до нього положень ст. 75 КК України.

З іншого боку, прокурор в своїй апеляційній скарзі акцентує увагу апеляційного суду на тому, що, призначаючи ОСОБА_10 покарання, районний суд не мав враховувати обставини, які пом`якшують обвинуваченому покарання /щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину/, адже такі, на його думку, відсутні взагалі.

Такі твердження прокурора співпадають з апеляційними доводами потерпілої, оскільки остання теж ставить під сумнів щире каяття та сприяння слідству обвинуваченого ОСОБА_10 .

Однак, з наявного в матеріалах справи № 447/1126/15-к обвинувального акту вбачається, що саме в ході досудового розслідування було встановлено наявність вказаних обставин, які пом`якшують ОСОБА_10 покарання, з чим прокурор ОСОБА_12 погодився, оскільки саме він затверджував обвинувальний акт в поряду, передбаченому ст. 291 КПК України.

Також, своє щире каяття обвинувачений підтвердив в суді першої інстанції, оскільки свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю та підтвердив викладені в обвинувальному акті обставини.

Що стосується питання відшкодування шкоди, то в суді першої інстанції було встановлено, що обвинувачений намагався відшкодувати шкоду, однак потерпіла сторона від такого відшкодування відмовилась.

Окрім цього, що стосується доводів потерпілої ОСОБА_8 в частині того, що районним судом не було досліджено ряд обставин, таких як показання свідка ОСОБА_14 , показань інших свідків, то колегія суддів не може взяти такі до уваги, оскільки в ході судового розгляду в суді першої інстанції в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України було визнано недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин кримінального провадження, оскільки їх ніхто не оспорював. Учасникам судового провадження, згідно з нормами кримінального процесуального закону було роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно частина 2 ст. 394 КПК України передбачає, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

З іншого боку, потерпіла ОСОБА_8 , стверджує, що районним судом їй не було роз`яснено суть статті 349 КПК України та її наслідки в частині позбавлення права оскаржувати обставини, що не досліджувалися судом.

Однак, в ході підготовки до апеляційного розгляду колегією суддів було прослухано звукозапис судових засідань, що мали місце в ході розгляду судом першої інстанції, та встановлено, що 22.05.2015 року в судовому засіданні були присутні батьки померлого ОСОБА_15 /зокрема потерпіла ОСОБА_8 /, та їй було належно роз`яснено положення ч. 3 ст. 349 КПК України, після чого заперечень щодо такого порядку судового розгляду не поступало.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно положень ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню або ж застосування закону, який не підлягає застосуванню.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому необґрунтовано не застосував додаткове покарання у виді права керувати транспортними засобами, а також невмотивовано та безпідставно звільнив від відбування покарання з випробуванням.

Виходячи з вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

З огляду на це, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність. Допущене судом першої інстанції неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність виразилося у незастосуванні закону, який підлягає застосуванню, а також застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, що тягне за собою, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, скасування судового рішення з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку на підставі п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання.

Керуючись ст.ст. 374, 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської міжрайонної прокуратури Львівської області ОСОБА_12 задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 27.05.2015 року щодо ОСОБА_10 в частині призначеного покарання скасувати.
ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 /чотири/ роки з позбавленням його права керувати транспортним засобом на строк 2 /два/ роки.

Початок строку відбуття покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
В решті вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 27.05.2015 року залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити ОСОБА_10 та прокурору.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4