Справа № 464/6632/15-к
пр.№ 1-кп/464/19/16
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15.06.2016 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові обвинувальний акт у кримінальному у провадженні № 0001964 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Думенки Хмільницького району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньою освітою, який не працює, є інвалідом 3-ї групи, розлучений, раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_6 скоїв кримінальне правопорушення проти життя та здоров`я особи за наступних обставин:

15.07.2015 року близько 13 години 55 хвилин, перебуваючи в супермаркеті «Сільпо» за адресою: м. Львів, пр-кт Червоної Калини, 62, на грунті раптово виникших особистих неприязливих стосунків, ОСОБА_6 навмисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс один удар кулаком руки по обличчю ОСОБА_4 , в область лівого ока, заподіявши синець на обличчі зліва, який відноситься до легких тілесних ушкоджень.

В судовому засіданні ОСОБА_6 винним себе не визнав. При цьому обвинувачений пояснив, що 15.07.2015 року він прийшов до супермаркету «Сільпо», де взяв деякі продукти, серед яких був пакетик перцю, який він поклав у кишеню. Коли ОСОБА_6 оплатив придбані продукти, він згадав, що не дістав з кишені та не оплатив перець. В цей же час до нього підійшли охоронці супермаркету та попросили показати все, що він купив. ОСОБА_6 розхвилювався та попросив всім разом вийти на вулицю, оскільки він є епілептиком та боявся настання нападу. Охоронці не дозволили вийти на вулицю та почали застосовувати силу до ОСОБА_6 . На що останній розізлився та вдарив кулаком по обличчю того охоронця, який заламував ОСОБА_6 руки.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї провини, його винуватість у вчиненні інкримінованого правопорушення повністю підтверджується дослідженими під час судового розгляду доказами.

Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 пояснив, що він працює старшим охоронцем в супермаркеті «Сільпо». В денний час 15.07.2015 року за допомогою радіозв`язку йому було повідомлено, що один з чоловіків, який перебуває на касі, не заплатив за товар. Підійшовши до чоловіка, ОСОБА_4 впізнав його як ОСОБА_6 , який раніше працював в цьому супермаркеті. В цей час до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 підійшов інший охоронець ОСОБА_7 . Коли ОСОБА_4 запропонував повернути неоплачений товар, ОСОБА_6 почав поводитися агресивно, кричав, штовхався, хватав ОСОБА_4 за сорочку. В той час, коли останній разом з ОСОБА_7 намагалися заспокоїти ОСОБА_6 , він наніс удар по обличчю ОСОБА_4 в область ока. Після цього ОСОБА_4 разом з ОСОБА_7 завели руки ОСОБА_6 йому за спину та він заспокоївся.

ОСОБА_7 , допитаний в судовому засіданні в якості свідка, пояснив, що він працює охоронцем в супермаркеті «Сільпо». В денний час 15.07.2015 року за допомогою радіозв`язку йому було повідомлено, що один з чоловіків, який перебуває на касі, не заплатив за товар. Коли ОСОБА_7 підійшов до каси, там вже старший охоронець ОСОБА_4 говорив ОСОБА_6 , що у нього є неоплачений товар, який необхідно повернути. Після цього ОСОБА_6 почав висловлюватися на адресу охоронців нецензурною лайкою, штовхати ОСОБА_4 , порвав йому сорочку. При цьому ОСОБА_4 та ОСОБА_7 стояли перед ОСОБА_6 , не даючи останньому покинути приміщення супермаркету. Після того, як ОСОБА_4 в черговий раз запропонував повернути товар, ОСОБА_6 вдарив ОСОБА_4 по обличчю. Лише після цього ОСОБА_4 та ОСОБА_7 застосували до ОСОБА_6 силу, завели його руки йому за спину та стали чекати приїзду міліції.

Свідок ОСОБА_8 , допитана в судовому засіданні, пояснила, що вона працює касиром центральної каси в магазині «Сільпо». В денний час в липні 2015 року, виходячи з центральної каси, що розташована на 2-му поверсі, та прямуючи до кас на 1-ий поверх, ОСОБА_8 почула шум та побачила, як з різних боків до ОСОБА_6 швидко йшли охоронці магазину ОСОБА_7 та ОСОБА_4 . Деякий час вони втрьох стояли та розмовляли, потім ОСОБА_6 почав переміщатися ближче до виходу з магазину, при цьому висловлювався на адресу охоронців нецензурною лайкою, після чого вдарив рукою ОСОБА_4 по обличчю. Що відбувалося далі, ОСОБА_8 не бачила, оскільки пішла до службового приміщення викликати міліцію.

Також винуватість ОСОБА_6 у заподіянні ОСОБА_4 тілесних ушкоджень підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими документами, долученими до кримінального провадження, а саме:

- висновком експерта № 340/15 від 17.07.2015 року, згідно якого виявлений у ОСОБА_4 синець на обличчі зліва відноситься до легких тілесних ушкоджень та міг утворитися 15.07.2015 року внаслідок дії тупого предмету;

- висновком судової психолого-психіатричної експертизи № 135 від 14.03.2016 року, згідно якого ОСОБА_6 психічною хворобою не страждає, наявні у нього психічні розлади не досягають психічного захворювання та не позбавляють здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними; під час скоєння інкримінованого правопорушення в стані фізіологічного афекту не перебував, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Допитані в судовому засіданні експерт-психіатр ОСОБА_9 та експерт-психолог ОСОБА_10 підтвердили свої висновки.

За вимогами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

Проаналізувавши та оцінивши вивчені в судовому засіданні докази, суд вважає, що всі вищезазначені докази є належними, допустимими та достовірними. Ці докази є достатніми, оскільки як окремо так і у сукупності в повній мірі доводять винуватість ОСОБА_6 в скоєнні кримінального правопорушення проти життя та здоров`я потерпілого.

Суд не може прийняти пояснення ОСОБА_6 в якості доказу його невинуватості, оскільки ці пояснення суперечать іншим доказам. Обвинувачений пояснив, що вдарив потерпілого лише після того, як останній почав застосовувати до обвинуваченого силу, заламуючи руки за спину. Проте, пояснення обвинуваченого в цій частині спростовуються поясненнями потерпілого та свідків, які пояснили, що до нанесення ОСОБА_6 удару, між охоронцями та ОСОБА_6 фізичного контакту не було, а застосування до нього сили відбувалося вже після нанесення ним удару по обличчю потерпілого.

У суду немає підстав не довіряти поясненням потерпілого та свідків. Їх пояснення чіткі та послідовні та повністю узгоджуються між собою та з висновками експертів. Суд також враховує, що потерпілий та свідки давали свої пояснення, будучи попередженими про відповідальність за дачу неправдивих свідчень. В той же час обвинувачений не несе відповідальності за неправдиві свідчення.

Крім того, судом враховано, що обвинувачений не заперечує факту нанесення удару по обличчю потерпілого.

На думку сторони захисту, участь захисника під час досудового розслідування в даному кримінальному провадженні є обов`язковою, оскільки обвинувачений страждає на епілепсію. Тому сторона захисту вважає, що зібрані під час досудового розслідування докази є неналежними та недопустимими. Суд не може погодитись з таким посиланням. За правилами ч. 1 ст. 52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. Крім того, в п. 3 ч. 2 цієї статті зазначено, що участь захисника обов`язкова у кримінальному провадженні щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад не здатні повною мірою реалізувати свої права. Обвинувачений має психічну ваду страждає на епілепсію. Проте, про цей факт він не зазначив під час досудового розслідування, а з довідки Львівського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру від 21.07.2015 року вбачається, що на обліку у лікаря-психіатра він не перебуває. Про наявну у нього хворобу обвинувачений повідомив під час підготовчого судового засідання. Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК України в разі наявності психічних або фізичних вад участь захисника є обов`язковою з моменту встановлення цих вад. Тому участь захисника у цій справі є обов`язковою з того моменту, як стало відомо про наявність у обвинуваченого хвороби. Тому у суду немає підстав визнавати неналежними та недопустими докази, які були зібрані під час досудового розслідування. Сторона захисту посилається на те, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, оскільки потерпілий та свідок ОСОБА_7 діяли по відношенню до обвинуваченого грубо порушуючи вимоги чинного законодавства. Суд вважає, що таке посилання є безпідставним, оскільки на день розгляду обвинувального акту не встановлено в передбаченому законом порядку наявність порушень закону в діях ОСОБА_4 та ОСОБА_7 під час конфлікту з обвинуваченим.

Посилання сторони захисту на наявність в діях ОСОБА_6 стану фізіологічного афекту не відповідає дійсності та спростовується висновком судової психолого-психіатричної експертизи № 135 від 14.03.2016 року, а також свідченнями допитаних в судовому засіданні експерта-психіатра ОСОБА_9 та експерта-психолога ОСОБА_10 . Остання в судовому засіданні пояснила, що під час дослідження вивчала матеріали кримінального провадження, медичну документацію, проводила бесіди з обвинуваченим та користувалася методичними рекомендаціями. На підставі аналізу всіх досліджених матеріалів в їх сукупності експерт-психолог дійшла висновку про те, що під час конфлікту ОСОБА_6 діяв імпульсивно, під впливом емоцій, проте цей емоційний стан не досяг рівня фізіологічного афекту.

Підстав не довіряти висновкам експертизи та поясненням експертів у суду немає. Обставин, які б свідчили, що висновки експертизи не відповідають обставинам справи, не доведено. Згідно ч. 10 ст. 101 КПК України висновок експерта не є обов`язковим для суду. Проте, суд не має підстав не погоджуватися з висновком № 135 від 14.03.2016 року.

Вирішуючи питання щодо кваліфікації дій обвинуваченого, суд вважає, що органами досудового розслідування правильно кваліфіковано його дії за ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки своїми діями ОСОБА_6 скоїв навмисне легке тілесне ушкодження.

Зазначена стороною захисту неповнота досудового розслідування не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого. Так само, не впливає на кваліфікацію й дії потерпілого та свідка ОСОБА_7 після того, як ОСОБА_6 наніс удар по обличчю потерпілого.

Не знайшло своє підтвердження посилання сторони захисту на наявність стану крайньої необхідності. За правилами ст. 39 КК України стан крайньої необхідності передбачає заподіяння шкоди право охоронюваним інтересам для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї особи або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами. Аналізуючи події, що сталися 15.07.2015 року в супермаркеті «Сільпо» за участю обвинуваченого, потерпілого та свідка ОСОБА_7 , суд не вбачає небезпеки, що безпосередньо загрожувала б обвинуваченому.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд виходить із загальних принципів призначення покарання, що передбачені ст. 65 КК України. Суд враховує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, наявність обтяжуючих та пом`якшуючих покарання обставин.

Призначаючі покарання ОСОБА_6 , суд враховуює, що скоєне ним кримінальне правопорушення є правопорушенням невеликої тяжкості. Суд враховує особу винного, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується посередньо. Обтяжуючих покарання обставин в ході судового розгляду не встановлено. Суд вважає за можливе визнати пом`якшуючою покарання обставиною стан здоров`я обвинуваченого, який страждає на ряд тяжких захворювань. В той же час, враховуючи, що обвинувачений провину не визнав, посилаючись на обставини, які не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що така пом`якшуюча покарання обставина, як щире каяття, відсутня.

Виходячи з обставин та ступеня тяжкості скоєного правопорушення, характеризуючих особу обвинуваченого даних, враховуючи неможливість застосування до обвинуваченого інших видів покарання, передбачених санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, суд вважає, що застосування такого виду покарання, як штраф, буде справедливим та достатнім для покарання ОСОБА_6 за скоєння правопорушення, та для попередження скоєння ним правопорушень у майбутньому. При цьому суд виходить з того, що обвинувачений не працює, є інвалідом 3-ї групи та єдиним джерелом його заробітку є пенсія. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому штрафу найменшого розміру.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 65-67, ч. 1 ст. 125 КК України, ст.ст. 9, 10, 21-23, 25-26, 52, 94, 101, 367, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

П Р И С У Д И В :

ОСОБА_11 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 30 (тридцять) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) гривень.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: