АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2
- ОСОБА_3
при секретарі - ОСОБА_4
ОСОБА_5
за участю:
прокурора - ОСОБА_6
ОСОБА_7
захисників - ОСОБА_8
ОСОБА_9
ОСОБА_10
у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду розгляд кримінальної справи за апеляціями прокурора, який брав участь у справі судом першої інстанції, захисника ОСОБА_11 , засуджених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Вказаним вироком:

ОСОБА_12
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Веймар (Німеччина), громадянин України, з середньою освітою, одружений, який не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово раніше судимий, останні рази:

- 18 листопада 2003 року Бориспільським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 185 , 71 КК України на3 роки 6 (шість) місяців позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 14 червня 2006 року згідно постанови Білоцерківського міського суду Київської області від 6 червня 2006 року з невідбутою частиною покарання 8 місяців 22 дні;

- 15 квітня 2008 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 , 69, 70 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, звільнений умовно-достроково з місць позбавлення волі 10 листопада 2010 року згідно постанови Білоцерківського міського суду Київської області від 2 листопада 2010 року з невідбутою частиною покарання 1 рік 2 місяці 10 днів,

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком 8 (вісім) років з конфіскацією майна, належного йому на праві власності.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2008 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком 8 (вісім) років 3 (три) місяці з конфіскацією майна, належного йому на праві власності;

ОСОБА_13
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Києва, громадянка України, з середньою освітою, заміжня, яка не працює, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,
визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, та їй призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років з конфіскацією майна, належного їй на праві власності;
ОСОБА_14
ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Києва, громадянин України, з середньою освітою, який не одружений, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , без постійного місця проживання, раніше судимий, останні рази:
- 4 грудня 1996 року Ленінградським районним судом м. Києва за ст. 140 ч. 2 КК України до 4 (чотирьох) років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений з місць позбавлення волі 28 серпня 1998 року на підставі Закону України «Про амністію»;

- 27 квітня 2001 року Жовтневим районним судом м. Києва за ст.ст. 94, 140 ч. 2, 42 КК України до 10 (десяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений з місць позбавлення волі 28 січня 2011 року по відбуттю строку покарання,

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з конфіскацією майна, належного йому на праві власності.
По справі вирішено питання щодо речових доказів та цивільного позову.

Вироком суду підсудні ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 визнані винним в тому, що ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , будучи раніше неодноразово судимими, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, за попередньою змовою між собою та ОСОБА_13 скоїли напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, яке є небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу, та погрозою у застосуванні такого насильства (розбій), поєднаний з проникненням в житло, за таких обставин.

22 серпня 2011 року, приблизно о 17 год. підсудні ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , знаходячись за місцем мешкання ОСОБА_12 , а саме в квартирі АДРЕСА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вступили в злочинний зговір, направлений на заволодіння майном ОСОБА_16 , який мешкає за адресою: квартира АДРЕСА_5 .

Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , діючи з корисливих спонукань, спільно та узгоджено, 22 серпня 2011 року приблизно о 18 год. прибули до будинку АДРЕСА_3 , де ОСОБА_13 зустрілась з ОСОБА_16 та під приводом забрати тварин піднялась разом з ним до його квартири АДРЕСА_6 , розташованої на 5-му поверсі вищевказаного будинку. При цьому, ОСОБА_14 разом з ОСОБА_12 через деякий проміжок часу також піднялись до вищевказаної квартири.

Знаходячись в коридорі квартири, ОСОБА_13 розпочала словесний конфлікт з ОСОБА_16 , після чого ОСОБА_12 та та ОСОБА_14 через незамкнені вхідні двері потрапили всередину квартири, де почали вимагати від ОСОБА_16 негайної передачі грошових коштів, а, отримавши відмову, почали наносити останньому численні удари руками та ногами по голові та різним частинам тулубу, в результаті чого останній втратив свідомість.

Під час вчинення нападу в квартирі АДРЕСА_5 знаходилась мати потерпілого ОСОБА_16 - ОСОБА_17 , яка, побачивши побиття сина, намагалася заспокоїти ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та стала перешкоджати його побиттю, в результаті чого ОСОБА_14 , схопивши на кухні кухонний ніж, приставив його до шиї ОСОБА_17 та наказав негайно передати грошові кошти. При цьому, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 продовжували наносити удари ОСОБА_16 .
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 1539/Е від 5 жовтня 2011 року, дані наданої медичної документації на ім`я ОСОБА_16 , з урахуванням судово-медичного огляду від 3 жовтня 2011 року, що під час звернення за медичною допомогою від 22 серпня 2011 року о 19.30 год., у нього мали місце тілесні ушкодження: забійна рана правої надбрівної ділянки, забійна рана лівої надбрівної ділянки, кожне з яких відноситься до легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я), закритий двобічний перелом нижньої щелепи в ділянці суглобових відростків справа та зліва, який відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я), закрита травма грудної клітки, перелом 9 ребра зліва, лівосторонній пневмоторакс, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Реально сприймаючи погрози на свою адресу та побоюючись за своє здоров`я та здоров`я свого сина, ОСОБА_17 дістала з власного гаманця грошові кошти в сумі 300 грн. та передала їх ОСОБА_14 , при цьому останній заволодів ще банківською карткою, яка цінності для потерпілої не становить.

Припинивши побиття ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 почали збирати по квартирі цінні речі, які належать ОСОБА_17 , в результаті чого заволоділи майном останньої, а саме: курткою матерчатою вартістю 180 грн., светром вартістю 75 грн., кухонним ножем вартістю 50 грн., 2 халатами вартістю 50 грн. кожний на загальну суму 100 грн., парасолькою вартістю 55 грн. , відеомагнітофоном з дистанційним пультом керування чорного кольору вартістю 300 грн. , мобільним телефоном марки «Соні Еріксон» вартістю 300 грн. , в якому знаходилась сім-карта оператора мобільного зв`язку «Лайф» вартістю 25 грн., на рахунку якої було 15 грн. , мобільним телефоном, який матеріальної цінності не представляє, з сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 25 грн. , на рахунку якої було 30 грн., срібним ланцюжком вартістю 150 грн., зі срібним хрестиком вартістю 60 грн., а також ключами від квартири, капюшоном від куртки та спортивною сумкою, які матеріальної цінності не представляють.

Заволодівши вищевказаним чужим майном, ОСОБА_12 , спільно з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 залишили місце вчинення злочину, та в подальшому за допомогою банківської картки та пін-коду зняли заволоділи грошовими коштами ОСОБА_17 в сумі 400 грн.

В результаті розбійного нападу потерпілій ОСОБА_17 була завдана матеріальна шкода на загальну суму 2065 грн.

В апеляції прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій засуджених, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання ОСОБА_12 і ОСОБА_13 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та особам засуджених та постановити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_12 за ч.3 ст. 187 КК України у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання за попереднім вироком, остаточно призначити покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; ОСОБА_13 за ч.3 ст. 187 КК України просить призначити покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. На думку прокурора, суд не повній мірі врахував дані про особу засуджених, те, що останні вину у вчиненні злочину не визнали, вчинили злочин в стані алкогольного сп`яніння, те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_14 раніше судимі за вчинення корисливих злочинів.

Засуджений ОСОБА_12 подав апеляцію з доповненнями, в яких зазначає, що вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню та направленню на додаткове розслідування у зв`язку з неповнотою досудового та судового слідства, недотриманням процесуального закону, невірною кваліфікацією їх дії за ч. 3 ст. 187 КК України, оскільки не було проникнення, про що визнав сам потерпілий ОСОБА_16 під час судового засідання. Також судом не враховано, що відносно потерпілих порушено дві кримінальних справи, в т.ч. і за дачу завідомо неправдивих показань. Судом не враховано, що між ОСОБА_13 та ОСОБА_16 виникли цивільно-правові відносини щодо повернення коштів, які були викрадені останнім.

Засуджена ОСОБА_13 , вважаючи вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню, подала апеляцію з доповненнями, в якій, зазначаючи про недотримання під час досудового слідства вимог ст.. 22 КПК України (в редакції 1960 року), що полягає у не проведенні товарознавчої експертизи по речах, зазначених у цивільному позові, у не долучені їх як речових доказів до справи, у не перевірці показань засуджених щодо обставин справи, в т.ч. її показань з приводу вчинення ОСОБА_16 щодо неї злочину та обмовляння з боку потерпілих їх, те, що не було проникнення у квартиру потерпілих, просить закрити провадження у справі за відсутністю складу злочину та недоведеністю вини. Також вважає недоведеним цивільний позов, заявлений потерпілою ОСОБА_17 , звертаючи увагу на те, що потерпілий ОСОБА_16 відмовився від цивільного позову.
Від засудженої також надійшла заява про застосування до неї Закону України «Про амністію у 2014 році».

Засуджений ОСОБА_14 подав апеляцію доповненнями, в який зазначає, що кваліфікація дій у вироку не відповідає його діям, а тому вважає вирок незаконним. Вважає, що не встановлений мотив вчинення ним злочину, підстави приходу до ОСОБА_16 , відсутність попередньої змови між ним та Прудиусами на вчинення злочину. Вважає, що під час розгляду справи в суді встановлено, що він незаконно заволодів грошовими коштами та особистим майном потерпілих, які не мають цінності для них. Умисел виник у нього безпосередньо на місці злочину, про який інші засуджені не знали. Більш того, не знайшло свого підтвердження наявність ножа та його застосування. Заподіяні ОСОБА_18 тілесні ушкодження є середньої тяжкості та загрози життю останнього не представляли.

Захисник ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_12 подав апеляцію, в якій просить вирок суду скасувати, а справу повернути на додаткове розслідування з мотивові неповноти досудового слідства, яка не може бути усунута в судовому засіданні, під час якого провести відповідні слідчі дії, а саме: відтворення обстановки та обставин події, встановлення очевидців події, перевірка психічного стану потерпілих на предмет їх мотивації поведінки, перевірки їх показань, перевірка заяви засуджених та захисників про застосування недозволених методів ведення слідства, перевірка доводів ОСОБА_13 щодо злочинних дії відносно неї з боку потерпілих, тощо.

На апеляцію прокурора засуджені ОСОБА_13 та ОСОБА_12 подали заперечення, в яких вказують на помилковість думки прокурора щодо кваліфікації їх дій.

Захисник ОСОБА_19 за згодою ОСОБА_12 відкликала свою апеляцію з доповненнями (ас. 132 т.5), що підтвердив в даному судовому засіданні і засуджений ОСОБА_12 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляцію прокурора та заперечував проти задоволення апеляцій інших учасників судового розгляду, пояснення засуджених та їх захисників, які заперечували проти задоволення апеляції прокурора, просили задовольнити апеляції засуджених та захисника, провівши часткове судове слідство, судові дебати, заслухавши останнє слово засуджених, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи, викладені в апеляціях, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до показань засуджених під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, ними визнаний факт заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_16 , частково визнана вина у викраденні майна, належного потерпілим, та категорично заперечувалася наявність попередньої змови між ними на вчинення злочину, а також умисел на проникнення в квартиру саме з метою вчинення злочину.

Разом з тим, висновки суду про доведеність вини засуджених у скоєнні злочину, за обставин, встановлених судом, відповідають фактичним обставинам справи й підтверджуються перевіреними в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, які взаємодоповнюються між собою, узгоджуються та підтверджуються у їх сукупності, повно та всебічно досліджені й перевірені судом, та яким надана належна оцінка у вироку.

Так, з матеріалів кримінальної справи вбачається, що 22 серпня 2011 року СОГ здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_7 у зв`язку з повідомленням про побиття людини. По приїзді встановлений гр.. ОСОБА_16 зі слідами побиття, після чого ОСОБА_16 був госпіталізований (ас. 10 т.2).

24 серпня 2011 року ОСОБА_17 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст.. 383 КПК України, подала заяву, в якій зазначила про те, що 22 березня 2011 року приблизно о 17 год. за місцем проживання невідомі особи під погрозою та із застосуванням насильства заволоділи майном: відеомагнітофоном, грошима, банківськими картками, ланцюжком, мобільними телефонами (ас. 12 т. 2).

Допитана під час досудового слідства, в суді першої та апеляційної інстанцій потерпіла ОСОБА_17 вказувала на те, що її син ОСОБА_16 та ОСОБА_13 тривалий час проживали разом. Інших підсудних вона побачила, коли вони увірвались до неї в квартиру. Вона спілкувалась з ОСОБА_20 декілька разів, просила залишити сина у спокої, бо, коли вони познайомились, син ще не був розлучений. Потім ОСОБА_21 приїжджала до неї, коли син, нібито, викрав у ОСОБА_21 гроші. Про гроші ОСОБА_22 їй відомо тільки те, що, коли робили обшук, забрали сина у райвідділ, їй зателефонувала ОСОБА_20 та повідомила, що треба зібрати сину «передачу», та що саме взяти. Вона ( ОСОБА_23 ) поїхала до райвідділу, намагалась пройти до сина, але її не пустили. Сина затримали за те, що він, нібито, взяв гроші у ОСОБА_21 . Вона розмовляла з сином про гроші, але син говорив, що їх не брав. ОСОБА_21 їй в розмові сказала, що вона знає, що в неї ( ОСОБА_23 ) цих грошей немає. При цьому ОСОБА_21 її заспокоювала, говорила, щоб вона не боялась, що все буде добре. Чи виплачував син будь-які гроші ОСОБА_21 , їй невідомо. Їй відомо, що син з ОСОБА_21 ходили у домоуправління, у нотаріальну контору, щоб отримати копію приватизаційних документів. Син казав їй, що перепише на ОСОБА_21 свою 1/3 частину квартири, щоб зам`яти справу про викрадення у неї грошей, і що ОСОБА_21 з ним жити не буде. Потім вона бачила ОСОБА_21 , коли відбувались ці події. Коли син проживав з ОСОБА_21 , вони жили у неї. Весь цей час вона ( ОСОБА_23 ) з ОСОБА_21 не спілкувалась, неприязних стосунків з нею не було. Коли повернувся з місць позбавлення волі чоловік ОСОБА_21 , син повернувся додому, а через деякий час привіз собаку та кішку ОСОБА_21 . Син повідомив, що ОСОБА_21 здала квартиру, тому тварини поживуть у них. Вона зателефонувала ОСОБА_21 і попросила, щоб ОСОБА_21 забрала своїх тварин, на що ОСОБА_21 відповіла, що тварини таки її, як і її ( ОСОБА_23 ) сина. Тварини деякий час проживали у них. В якийсь день син прийшов з роботи раніше та повідомив, що ОСОБА_21 приїхала забрати собаку. Син зайшов, з ним зайшла ОСОБА_21 . Вони про щось розмовляли. ОСОБА_21 з сином розмовляли на кухні, і вона це бачила, але вона не бачила, щоб син штовхав ОСОБА_21 тому, що була у кімнаті. Двері квартири були відчинені, а потім увірвались двоє хлопців, почалась бійка між сином та хлопцями. Прудиус і ОСОБА_24 увірвались, наче, вони хвилювались за ОСОБА_21 , але ніякої бійки між сином та ОСОБА_21 не було. Сам момент, коли вони увірвались в квартиру, вона бачила, але не чула, щоб вони щось казали. Коли вони увірвались, притиснули сина до стіни і почали вимагати гроші, повалили сина на підлогу, а вона намагалась їх розборонити. Потім обидва чоловіки затягли її сина в кімнату, де продовжували його бити, наносили удари її сину ногами і руками в область обличчя, голови і тулубу. Коли ОСОБА_12 та ОСОБА_14 наносили удари її сину, ОСОБА_13 з собакою знаходилася в квартирі, стояла на кухні і бачила бійку. В цей час, її син - ОСОБА_25 лежав на підлозі, не ворушився, обличчя було все в крові. ОСОБА_12 стояв над ним і водив ножем. ОСОБА_13 також підійшла до її сина, який лежав на підлозі, і нанесла йому удари в область спини. Вона намагалася відтягнути чоловіків від її сина, але ОСОБА_12 її відштовхнув. Хлопці почали бити сина, і у сина з роту пішла кров. Коли хлопці били сина, вони казали, що він вкрав у ОСОБА_21 гроші. Проте син їх не брав, тому що перед цим до них в квартиру заходили інші чоловіки, робили обшук без пред`явлення документів та забрали сина. Обшук було приблизно за два місяця до цих подій. Після цього сина привезли додому, та почали вимагати від неї документи на квартиру. Вона їм відмовила. Ті хто приходили з обшуком, не представлялись та не повідомляли, хто вони. Під час бійки ОСОБА_24 кинув її на ліжко, тримав її ноги між своїми колінами, почав водити біля її горла ножем. ОСОБА_24 , як їй здається, приніс з собою ніж, але їй погрожував належним їй кухонним ножем. Також ОСОБА_24 вимагав від неї золото, та казав, що або почне її потроху зараз різати, або вони будуть приходити щоразу, якщо вона зараз не віддасть золото. Їй невідомо, чи чули ОСОБА_26 , як ОСОБА_24 вимагав від неї гроші та золото, але, їй здається, що ОСОБА_22 при цьому не було, вона десь стояла з собакою. Вона не чула, щоб ОСОБА_27 вимагав у сина гроші, тому що в цей час перебувала на дивані в кімнаті, та не чула також, щоб ОСОБА_20 вимагала у сина гроші. ОСОБА_24 у сина теж не вимагав гроші,він вимагав гроші у неї. У ОСОБА_24 , і у ОСОБА_26 були ножі. Прудиус ОСОБА_28 біля сина махав великим ножем, який також належить їй ( ОСОБА_23 ). Потім вона з ОСОБА_24 опинились на кухні, де ОСОБА_24 показав документи, що він працівник міліції, та заставив її писати заяву на ім`я начальника ОСОБА_29 про те, що вона з усім цим погоджується. Потім ОСОБА_24 забрав в неї банківську картку, гроші з гаманця. На вимогу ОСОБА_14 вона написала останньому пін-код картки. При цих подіях футболка ОСОБА_30 була у крові сина. ОСОБА_21 пішла до шафи, дістала светр сина, щоб ОСОБА_27 його вдяг, приховуючи кров. Прудиус ОСОБА_21 також забрала належну їй ( ОСОБА_23 ) велику сумку з шафи з речами, але сумки, в якій ОСОБА_21 привезла корм для тварин, і та сумка, що вона забрала і шафи, - різні. Потім ОСОБА_24 дзвонив комусь, після чого приїхав працівник міліції у формі, який нічого не робив, зайшов, по мобільному телефону комусь щось сказав і вийшов. Потім, коли вони всі залишили квартиру, вона викликала швидку допомогу, і вже працівники швидкої викликали працівників слідчого відділу. Вони приїхали все оглядали, а швидка забрала сина. Показання її можуть різнитися із-за, віку, стану здоров`я, але наполягає, що це був напад. Вона зазначала, які речі в неї були викрадені та їх вартість (ас. 17-20, 54-57 т. 2, ас. 91-94, 260 т. 1, ас. 88-89 т. 3).

З наявної у матеріалах справи заяви ОСОБА_17 на ім`я начальника ОСОБА_29 вбачається, що до неї в квартиру з`явився оперуповноважений з потерпілими по факту здійснення останніми насильства над її сином у зв`язку з колишніми його діями щодо потерпілих (ас. 58 т.2).

Також, з відповідно до виписки банкомату ПАТ КБ «Хрещатик» 22 серпня 2011 року з картки, належній ОСОБА_17 , відбулося зняття грошових коштів в сумі 400 грн. (ас. 59 т.2).

Зазначені обставини підтверджують показання потерпілої в частині подій, які відбувалися 22 серпня 2011 року в квартирі за місцем її проживання.

Крім того, відповідно до оголошених в порядку ст..306 КПК України (в редакції 1960 року) показань потерпілого ОСОБА_16 , які останній давав під час досудового слідства та в суді першої інстанції, він проживав тривалий час з ОСОБА_20 в квартирі останньої. Під час проживання був випадок, коли ОСОБА_21 поїхала до чоловіка, який відбував покарання в місцях позбавлення волі, а, коли повернулася від нього, сказала, що він ( ОСОБА_31 ) викрав в неї гроші, але він цього не робив. Прудиус ОСОБА_21 звернулася до правоохоронних органів з заявою, у зв`язку з чим він був затриманий. В подальшому він, хоча і не викрадав ці гроші, але з власної ініціативи щомісячно сплачував їй невеликі кошти. Разом вони проживали до того часу, доки з місць позбавлення волі не повернувся чоловік ОСОБА_21 . ОСОБА_21 повернулася до чоловіка, а він ОСОБА_31 , повернувся додому. На прохання ОСОБА_21 він тимчасово до себе додому забрав кішку та собаку. Через деякий час кішка втекла, і він попросив ОСОБА_21 забрати собаку. 22 серпня 2011 року він відпросився з роботи і поїхав додому на АДРЕСА_8 , попередньо домовившись з ОСОБА_13 віддати їй собаку. Коли він приїхав, біля ОСОБА_13 була одна. Вони піднялися в квартиру АДРЕСА_5 . За час, коли вони підіймалися до квартири, конфлікту у нього з ОСОБА_21 не виникало. На сходовому майданчику ні ОСОБА_12 , ні ОСОБА_14 не було, тому він ніяких зауважень ОСОБА_14 з приводу паління не міг робити. Він відкрив двері. ОСОБА_21 зайшла з ним в квартиру, чекала на нього в коридорі. Він віддав ОСОБА_21 собаку. Будь-якого конфлікту між ними не було. ОСОБА_21 запитала, де її кіт, на що він відповів, що кіт втік. Між ОСОБА_21 та його мамою ОСОБА_17 був конфлікт десь біля хвилини з приводу зникнення кота. Сумки з кормом, яка б належала ОСОБА_21 , у нього не було. Він вивів собаку з кімнати в коридор, а мати зайшла в кухню. Потім, в квартиру увірвалися ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , які почали наносити йому удари по різним частинам тіла. Бійка продовжувалася 2-3 хв., після чого він впав та втратив свідомість, і прийшов до тями лише в лікарні. Коли він вийшов з лікарні, мати розповіла, що ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вимагали гроші. Крім того, з квартири зникли деякі речі: відеомагнітофон, банківська картка, яка належала матері, мобільні телефони, срібний ланцюжок з хрестиком (ас. 63-65 т. 2, ас. 90-92, ас. 219-220 т.1, ас. 87-88 т. 3).

Згідно з протоколом огляду місця події від 22 серпня 2011 року з фототаблицями, яким є квартири АДРЕСА_5 , під час огляду виявлені: в кімнаті 1, яка розташована навпроти входу у квартиру, на тканині, якою покрите ліжко, пляма бурого кольору; під кріслом лежить стрічка білого поліетилену, забруднена речовиною бурого кольору; на килимі, які лежить на підлозі, чисельні плями бурого та буро-червоного кольору, найбільше з яких округлої форми (ас. 13-16 т.2).

Як вбачається з висновку експерта № 1593/Е від 5 жовтня 2011 року, у ОСОБА_16 мали місце тілесні ушкодження: забійна рана правої надбрівної ділянки, забійна рана лівої надбрівної ділянки, кожне з яких відноситься до легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я); закритий двобічний перелом нижньої щелепи в ділянці суглобових відростків справа та зліва, який відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості ( за критерієм тривалості розладу здоров`я); закрита травма грудної клітки перелом 9 ребра зліва, лівосторонній пневмоторакс, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Характер та морфологія виявлених ушкоджень свідчить про те, що вони утворилися внаслідок дій тупих предметів, індивідуальні властивості яких в ушкодженнях не відобразилися, за давністю можуть відповідати терміну, тобто 22 серпня 2011 року.

Враховуючи характер та локалізацію всіх виявлених у ОСОБА_16 тілесних ушкоджень виключається можливість їх утворення при падінні з вертикального чи близького до вертикального положення тіла на поверхню (ас. 72-76 т. 2).

З показань експерта ОСОБА_32 в суді першої інстанції вбачається, що тілесні ушкодження, заподіяні потерпілому ОСОБА_33 , не мають ознак, що не є небезпечними для життя. ОСОБА_16 про втрату свідомості не повідомляв, в медичній документації медичними працівниками не було зафіксовано втрати свідомості, хоча при таких тілесних ушкодження втрата свідомості не виключається. Всі ушкодження нанесені тупими предметами, якими можуть бути кисті рук, нога, рука, гострими не було. Травми спричинені за невеликий проміжок часу (ас. 51-52 т.4).

Відповідно до протоколу огляду місця події від 25 серпня 2011 року, яким є кімната 22, розташована по вул.. Мартиросяна, 3, четвертий поверх, з ванної кімнати вилучений срібний ланцюжок з хрестиком, ДВД-програвач марки «Джемікс» серійний номер DIX 875. З пояснень ОСОБА_12 в протоколі вбачається, що він припускає, що дані речі принесла його дружина ОСОБА_20 22 серпня 2011 року (ас. 34-36 т.2).

Відповідно до протоколу огляду місця події від 25 серпня 2011 року, яким є квартира АДРЕСА_9 , в квартирі виявлені паспорт на ім`я ОСОБА_14 , відеомагнітофон «Самсунг» з пультом д/у (ас. 39-40 т.2).

Також, як вбачається з висновку амбулаторної судової психолого-психіатричної експертизи № 947 від 9 вересня 2011 року, під час проведення експертизи ОСОБА_14 про інкриміноване йому діяння експертам вказував про те, що вину визнає, оскільки так все і було, як розповідав в ході слідства. Тоді був випивши, декілька разів бив потерпілого. З квартири потерпілого забрав речі сумку (ас. 89 зв. т.2).

Доводи засуджених про те, що потерпіла ОСОБА_17 обмовляє їх, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, з протоколу судового засідання вбачається, що під час огляду речових доказів в суді першої інстанції серед пред`явлених потерпілій речей був DVD-програвач, вилучений за місцем проживання ОСОБА_14 . Проте, потерпіла категорично заперечила належність зазначеного DVD-програвач їй або сину, у зв`язку з чим судом першої інстанції зазначений DVD-програвач був виключений з обсягу викраденого майна та зменшена встановлена сума матеріальної шкоди на вартість зазначеного DVD-програвача. При цьому потерпіла впізнала вилучений в квартирі за місцем проживання ОСОБА_12 ланцюжок з хрестиком, як належний їй, а захисник ОСОБА_19 , яка є матір`ю ОСОБА_12 , спростувала належність даних речей їй або будь-кому із рідних.

З урахуванням досліджених обставин вчинення злочину і його наслідків, поведінки потерпілої під час судового розгляду, її показання по обставинах вчинення засудженими злочину підтверджуються сукупністю об`єктивних доказів і спростовують позицію засуджених щодо їх обмовляння з боку потерпілої.

Крім того, як вбачається з протоколу судового засідання та вироку, суд першої інстанції перевіряв доводи засуджених та їх захисту про відсутність попередньої змови між ними на вчинення злочину, а також відсутність умислу на проникнення в квартиру потерпілих саме з метою вчинення злочину, і, на думку колегії суддів, обґрунтовано прийшов до висновку, що встановленими обставинами вчинення злочину, з яких вбачається узгодженість та цілеспрямованість, раптовість та спрямування дій засуджених, в т.ч. на нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, негайне вилучення матеріальних цінностей, свідчить саме про наявність попередньої змови між засудженими на проникнення в квартиру з метою вчинення злочину та заволодіння майном останніх, яке не було предметом будь-яких зобов`язань та цивільно-правових угод; вимог щодо повернення ОСОБА_13 грошових коштів, які в неї були раніше викрадені, до потерпілих не висували, а заволоділи належними потерпілим речами саме з корисним умислом.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність в діях засуджених такої кваліфікуючої ознаки, як застосування до потерпілих погроз та насильства, які є небезпечними для життя останніх, і виключив з обвинувачення засуджених як таку, що не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.

Одночасно, з матеріалів кримінальної справи вбачається, що судом першої інстанції перевірялися й доводи засуджених та їх захисників щодо застосування до засуджених недозволених методів ведення слідства, проте, вони не знайшли свого підтвердження.

За таких обставин, дії кожного із засуджених вірно кваліфіковані за ч. 3 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу, та погрозою застосування такого насильства (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачається підстав для задоволення апеляцій захисника та засуджених.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи апеляції прокурора про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не враховані обставини, які впливають на визначення строку покарання засудженим.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог.

При призначенні покарання засудженим судом першої інстанції враховані обставини справи, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кожним із засуджених, особа кожного із засуджених та дані, які характеризують особу кожного із засуджених, в т.ч. й ті обставини, на які посилається прокурор в апеляції, та призначив кожному із засуджених покарання в межах санкції ч. 3 ст. 187 КК України, і таке покарання є необхідним та достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд, першої інстанції всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості та дослідженими в судовому засіданні у їхній сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та постановив законний та обґрунтований вирок, а тому підстав для задоволення апеляцій засуджених, захисника та прокурора колегія суддів не вбачає.

Одночасно колегія суддів, з урахуванням вимог ст.. 5 КК України, приходить до висновку про застосування до засуджених ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року №838-VI11 «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», якою передбачено зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження особи до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Як вбачається з матеріалів справи, у межах даної кримінальної справи щодо кожного із засуджених застосовано запобіжний захід - тримання під вартою, строк якого обчислюється з 25 серпня 2011 року, тобто з моменту їх затримання, і вироком суду першої інстанції запобіжний захід - тримання під вартою - залишено без змін до набрання вироком чинності.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 жовтня 2014 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок суду щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 залишений без зміни, а апеляційні скарги без задоволення.
Ухвала Апеляційного суду м. Києва набирає законної сили з моменту її проголошення.

Таким чином, запобіжний захід тримання під вартою обчислюється з 25 серпня 2011 року до 23 жовтня 2014 року включно, а тому зазначений період (3 роки 1 місяць 28 днів) підлягає зарахуванню кожному із засуджених в строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 4 червня 2015 року ухвала Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року скасована, а справа направлена на новий апеляційний розгляд, запобіжний захід, обраний засудженим у виді тримання під вартою, - залишений без зміни.

З огляду на викладене, враховуючи, що з 24 жовтня 2014 року по 3 червня 2015 року включно засуджені відбували покарання, зазначений строк зараховується кожному із засуджених у строк покарання з розрахунку 1 день ув`язнення за 1 день позбавлення волі. (7 місяців 13 днів).

Оскільки, у зв`язку із скасуванням ухвали Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року, вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 є таким, що не набрав законної сили, з 4 червня 2015 року включно до прийняття рішення в даному судовому засіданні 22 квітня 2016 року, зазначений період (10 місяців 18 днів) зараховується кожному із засуджених в строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

З огляду на викладене, керуючись вимогами ч. 5 ст. 72 КК України, колегія суддів вважає, що до строку покарання, призначеного ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013, слід зарахувати кожному строк попереднього ув`язнення з 25 серпня 2011 року до 23 жовтня 2014 року включно, з 4 червня 2015 року до 22 квітня 2016 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а також зарахувати строк з 24 жовтня 2014 року по 3 червня 2015 року включно з розрахунку 1 день ув`язнення за 1 день позбавлення волі., а тому, ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , як особи, які відбули покарання, призначене за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013 року, підлягають звільненню.

Керуючись ст..ст. 365, 366 КПК України (в реакції 1960 року) колегія суддів
У Х В А Л И Л А :
Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 залишити без зміни, а апеляціїпрокурора, який брав участь у справі судом першої інстанції, захисника ОСОБА_11 , засуджених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 без задоволення.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-УШ від 26 листопада 2015 року) зарахувати в строк покарання ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 кожному - строк попереднього ув`язнення з 25 серпня 2011 року по 23 жовтня 2014 року включно, та з 4 червня 2015 року по 22 квітня 2016 року включно із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Період перебування під вартою засуджених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 з 24 жовтня 2014 року по 3 червня 2015 року включно зарахувати до строку покарання вказаних засуджених з розрахунку 1 день ув`язнення за 1 день позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 такими, що відбули покарання, призначене за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013 року, та звільнити їх з-під варти в залі суду.

Ухвала може бути оскаржена протягом 3 місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

___________________ _______________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_34