Дата документу Справа № 314/4516/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 314/4516/16-к Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження 11-кп/778/1369/16 Доповідач в 2 й інстанції ОСОБА_2
Категорія - ст. 82 КК України

УХВАЛА
15 листопада 2016 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 червня 2016 року, якою
відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, який має професійно-технічну освіту, одруженого, раніше судимого:
-18 липня 1978 року за ст. ст. 215-3 ч. 2, 206 ч. 2, 141 ч. 2, 42 КК України (в ред. 1960 року) до 3 років позбавлення волі. Ухвалою суду від 14.08.1978 року дії перекваліфіковані зі ст. 206 ч. 2 на ст. 190 ч. 2 КК України;
-03 червня 1979 року за ст. ст. 183 ч. 1, 43 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді 4 років позбавлення волі;
-14 травня 1981 року за ст. ст. 206 ч. 2, 43 КК України (в ред. 1960 року) до 5 років 10 місяців 15 днів позбавлення волі;
-12 січня 1988 року за ст. ст. 206 ч. 2, 196-1 ч. 2, 42 КК України (в ред. 1960 року) до 4 років позбавлення волі;
-03 серпня 1993 року за ст. 95 КК України (в ред. 1960 року) до 4 років позбавлення волі;
-30 січня 1998 року за ст. ст. 142 ч. 2, 229-6 ч. 1, 141 ч. 2, 183 ч. 2, 42 КК України (в ред. 1960 року) до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
-05 вересня 2006 року за ст. 186 ч. 2 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений умовно-достроково 19 лютого 2010 року на 1 рік 9 місяців 4 дні;
-24 березня 2011 року за ст. 309 ч. 2 КК України до 2 років позбавлення волі. Звільнений 18 лютого 2013 року по відбуттю строку покарання;
-17.12.2014 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 121 КК України до 5 років позбавлення волі; ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 квітня 2016 року зараховано з в строк покарання тримання під вартою з 31 жовтня 2013 року по 12 травня 2014 року; кінець строку покарання 18 квітня 2018 року,
про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Згідно зі змістом судового рішення, засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду із клопотанням про заміну невідбутої частини покарання за вироком від 17.12.2014 року, більш м`яким.
Суд першої інстанції встановив, що засуджений в місцях позбавлення волі знаходиться з 01.11.2013 року, за час утримання у слідчому ізоляторі режим не порушував, стягнень та заохочень немає. З 06.06.2014 року відбуває покарання у Камянській виправній колонії (№101), за період відбування покарання режим не порушував, стягнень та заохочень немає, щодо представників адміністрації установи грубощів не проявляє, в промисловій зоні не працевлаштований, підтримує соціально-корисні зв`язки з рідними шляхом листування, побачень та телефонних переговорів, за характером врівноважений, спокійний, по відношенню до засуджених не конфліктний, підтримує рівні та доброзичливі стосунки, приймає участь у програмах диференційованого виховного впливу на засуджених «Правова просвіта», у скоєному злочині вину визнає.
Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд зазначив, що засуджений ОСОБА_7 не став на шлях виправлення, про що свідчить поведінка та ставлення до праці останнього.
За змістом апеляційної скарги засуджений не погоджується з рішенням суду, зазначаючи, що становлення особою на шлях виправлення не є повним виправленням засудженого, а є бажанням до такого виправлення. Згідно з характеристиками він режим утримання не порушував, стягнень не має. Вказує, що при прийнятті рішення апеляційним судом слід врахувати, що його дружина померла рік тому, на його утриманні залишилося троє малолітніх дітей.
Заслухавши доповідача, засудженого, який підтримав доводи апеляційної скарги; прокурора, який вважав ухвалу районного суду законною і обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження та обсудивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів критично ставиться до заперечень засудженого про те, що він своєю поведінкою встав на шлях виправлення, оскільки суд першої інстанції повно і всебічно дослідивши надані йому матеріали, на підставі об`єктивних доказів зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для заміни засудженому невідбутої частини покарання більш м`якою у відповідності до ст. 82 КК України, згідно з якою заміна невідбутої частини покарання можлива при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а становлення засудженого на шлях виправлення.
Відповідно до рекомендацій, викладених у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26 квітня 2002 року, оскільки судовий розгляд питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, судам слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи тощо.
Відомості, які характеризують ОСОБА_7 не можуть свідчити про те, що засуджений став на шлях виправлення, яке полягає у наявності позитивних зрушень в його поведінці, ставленні до праці, які свідчать про успішне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватися й в умовах відбування менш суворого покарання, засуджений не працевлаштований, характеристики не містять даних про те, що ОСОБА_7 залучався до робіт з благоустрою колонії, брав участь у самодіяльності засуджених.
До того слід зауважити, що у 2010 році неодноразово судимий ОСОБА_7 був звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 9 місяців 4 днів, однак у подальшому стосовно нього виносилося ще два обвинувальні вироки, тобто державою засудженому надавалася пільга, але він знову продовжував вчиняти злочини, що не може свідчити про його виправлення.
Як встановлено апеляційним судом, вирок суду, який ОСОБА_7 повинен виконуватися у повному обсязі, ним не виконується в частині матеріальних стягнень. Посилання засудженого на відсутність виконавчих листів не є підставою до невиконання судового рішення. Відсутність певних дій з боку засудженого направлених на відшкодування завданих злочином збитків є лише свідченням відсутності успішності процесу виправлення.
Враховуючи вищезазначені обставини, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що до теперішнього часу ОСОБА_7 не проявив себе як такий, що став на шлях виправлення, а відтак заміна невідбутої частини покарання більш м`яким є передчасною, і не досягне мети визначеної ч.2 ст.50 КК України.
Судове рішення ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин та є обґрунтованим і вмотивованим, оскільки у ньому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Підстави для скасування судового рішення не встановлені.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 червня 2016 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4