Справа №480/2407/15-к 23.06.2016
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/507/16 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1 Категорія: ч. 1, 3 ст. 191, Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
ч. 1, 3 ст. 362,
ч. 1, 3, 4 ст. 358 КК України
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
Обвинувачена ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Петрово-Солониха Миколаївського району Миколаївської області, українка, громадянин України, з повною середньою освітою, заміжня, перебуває на обліку, як безробітна в Миколаївському РЗЦ, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судима, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1
Учасники судового провадження:
Прокурор ОСОБА_7 ,
Обвинувачена ОСОБА_6 ,
Захисник ОСОБА_8 ,
Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.
Прокурор Миколаївського районного відділу Миколаївської прокуратури № 1 просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_6 засудженою:
- за ч. 1 ст. 191 КК України - штраф у розмірі 30 (тридцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 510 грн., без позбавлення права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій;
- за ч. 3 ст. 191 КК України - 3 (три) роки обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на 1 (один) рік;
- за ч. 3 ст. 362 КК України - 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на 1 (один) рік;
- за ч. 1 ст. 358 КК України - штраф у розмірі 30 (тридцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 510 грн.;
- за ч. 3 ст. 358 КК України - 1 (один) рік обмеження волі;
- за ч. 4 ст. 358 КК України - штраф у розмірі 30 (тридцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 510 грн.
На підставі ч. 3 ст. 72 КК України, призначене ОСОБА_6 основне покарання у виді штрафу виконувати самостійно.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 вважати звільненою від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, відповідно до ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
На підставі ч. 1 ст. 70, п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання основних та повного складання додаткових призначених покарань, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді 3 (трьох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_6 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на 2 (два) роки визначено таким, що підлягає реальному виконанню.
На підставі ч. 3 ст. 72 КК України, призначене ОСОБА_6 основне покарання у виді штрафів ухвалено виконувати самостійно.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з залученням експертів, в сумі 982 грн. 08 коп.
Вирішене питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.
Не оспорюючи фактичних обставин справи, які суд визнав доведеними, кваліфікацію дій обвинуваченого та, повністю погодившись із призначеним обвинуваченій покаранням окремо за кожен злочин, з урахуванням тяжкості вчинених злочинів та даних про особу засудженої, вважав вирок суду в частині визначення засудженій остаточного покарання за сукупністю злочинів незаконним.
Зазначив, що суд неправильно застосував кримінальний закон при визначенні засудженій остаточного покарання за сукупністю злочинів, не призначив покарання у виді штрафу за правилами ст. 70 КК України.
Посилаючись на положення ст. 70, 72 КК України, вказав, що обмеження щодо застосування принципу складання основного покарання у виді штрафу стосуються при призначенні такого покарання лише з іншими видами покарань.
Оскільки за вчинені ОСОБА_6 злочини, передбачені ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 362, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, їй призначене основне покарання у виді штрафу, на думку апелянта, суд безпідставно не застосував положення ст. 70 КК України, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні злочинів за таких обставин.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, доводи викладені в апеляційних скарзі, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, пояснення засудженої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_8 , які просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції вважає, що вона підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Вина обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні злочинів за обставин, наведених у вироку, доведена дослідженими судом першої інстанції доказами, що, як і кваліфікація дій за ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 362, ч. 3 ст. 191, ч. 3 ст. 362, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, апелянтом не оспорюється.
Також не оспорюється апелянтом вид та розмір покарання призначеного судом першої інстанції окремо по кожному злочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності злочинів суд, призначаючи покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Як слідує із положень ч. 3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю злочинів складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно, тобто, штраф, як основне покарання, призначене за вчинення двох і більше злочинів, підлягає складанню, а з іншими видами покарання не підлягає складанню і виконується самостійно.
Тобто, за ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 362, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України суд призначив основане покарання у виді штрафу.
Визначаючи остаточне покарання ОСОБА_6 за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, суд, застосувавши принцип частково складання основних та повного складання призначених додаткових покарань, визначив ОСОБА_6 покарання у виді 3 (трьох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на 2 (два) роки. При цьому, покарання у виді штрафу не піддав частковому складанню між собою.
Отже, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосував закон, який підлягав застосуванню.
Окрім того, суд першої інстанції, на підставі ст. 75 КК України, звільнив обвинувачену від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки, тобто застосував положення вказаної статті і до такого виду основного покарання, як штраф.
Разом з тим, виходячи із положень ч. 1 ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе в разі призначення їй покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі та позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто таке звільнення не може бути застосовано до такого виду основного покарання, як штраф.
За такого, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, застосував закон, який не підлягав застосуванню.
Оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про неправильне звільнення обвинуваченої від відбування покарання, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості скасувати вирок на цих підставах.
Як слідує із змісту ст. 65, 70, 75 КК України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 « Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі частини 1 статті 70 КК України остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру.
За такого, звільнення, на підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 від відбування покарання, остаточно визначеного за сукупністю злочинів, в тому числі основного покарання у виді штрафу, є не можливим, оскільки суперечить вимогам вказаного закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з частиною другої ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип законності, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.
Як слідує із рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004, справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
За наведеного, враховуючи данні про особу обвинуваченої, а саме, відсутність у ОСОБА_6 судимостей, її позитивну характеристику, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків, відсутність обставин, які обтяжують покарання, кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності, а також беручи до уваги фінансовий стан обвинуваченого, зокрема, її перебування на обліку, як безробітної в Миколаївському районному центрі зайнятості, відсутність інших джерел доходу, на підставі частини другої ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції, при призначенні основного покарання за сукупністю вчинених ОСОБА_6 злочинів, вважає справедливим і законним застосувати принцип поглинення менш суворого
покарання більш суворим.
Щодо призначення додаткового покарання за сукупністю злочинів, враховуючи призначення судом першої інстанції однакових за видом і розміром додаткових покарань за окремі злочини (ч. 3 ст. 191, ч. 3 ст. 362 КК України), не оспорюваність цього прокурором в апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає вірним застосування принципу повного складання призначених ОСОБА_6 додаткових покарань за сукупністю вчинених нею злочинів.
Враховуючи тяжкість вчинених ОСОБА_6 злочинів, зокрема, трьох злочинів невеликої тяжкості, двох злочинів середньої тяжкості, та двох тяжких злочини, більшість з яких вчинено при ідеальній сукупності, особо обвинувачену, її перше притягнення до кримінальної відповідальності, позитивну характеристику, наявність на утримання неповнолітньої дитини, обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків, відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_6 без відбування основного покарання у виді позбавлення волі та необхідність звільнення її від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки, на підставі ст. 75 КК України, і покладення обов`язків, передбачених п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.
За наведеного, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 408, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1, 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, вирок суду першої інстанції в частині визначення остаточного основного покарання ОСОБА_6 за сукупністю злочинів відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, підлягає зміні, а апеляційна скарга прокурора частковому задоволенню.
Керуючись ст. 405, 407, 408, 409, 413, 414, 419, 424, 426, 532 КПК України,
Апеляційну скаргу прокурора Миколаївського районного відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 1 задовольнити частково.
Вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 квітня 2016 року відносно ОСОБА_6 в частині призначення основного покарання за сукупністю злочинів, на підставі ст. 70 КК України, змінити.
Вважати ОСОБА_6 засудженою за:
-ч. 1 ст. 191 КК України до штрафу у розмірі 30 (тридцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 510 грн., без позбавлення права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій;
-ч. 3 ст. 191 КК України до 3 (трьох) років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на 1 (один) рік;
-ч. 3 ст. 362 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на 1 (один) рік;
-ч. 1 ст. 358 КК України до штрафу у розмірі 30 (тридцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 510 грн.;
-ч. 3 ст. 358 КК України до 1 (одного) року обмеження волі;
-ч. 4 ст. 358 КК України до штрафу у розмірі 30 (тридцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 510 грн.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого основного покарання більш суворим та повного складання додаткових призначених покарань, остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 вважати звільненою від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки з покладенням обов`язків, відповідно до ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України па постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Головуючий
Судді: