Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/632/16 Головуючий у суді І-ї інстанції
Категорія 389-1 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_1
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.09.2016 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

виправданого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційну скаргу з доповненнями прокурора прокуратури Добровеличківського району Кіровоградської області у кримінальному провадженні № 0000002 на вирок Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2015 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нова Каховка Херсонської області, громадянина України, маючого середньо технічну освіту, одруженого, маючого на утриманні одну малолітню дитину, працюючого помічником машиніста тепловоза в локомотивному депо станції Помічна Одеської залізниці, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 04 грудня 2014 року вироком Добровеличківського районного суду Кіровоградської області за ч. 1 ст. 286 КК України до виправних робіт на строк 6 місяців з відрахуванням 10% із суми заробітку, без позбавлення права керувати транспортним засобом. Знятий з обліку 10.08.2015 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 389-1 КК України та виправдано

ВСТАНОВИЛА:
Досудовим слідством ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що всупереч умовам укладеної угоди про примирення між потерпілим ОСОБА_8 та підозрюваним ОСОБА_7 по кримінальному провадженню, зареєстрованому у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000523 від 10 жовтня 2014 року, яка була затверджена вироком Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2014 року, будучи обізнаним із наслідками умисного невиконання угоди, які передбачені ч. 1 ст. 389-1 КК України, в період з 29 грудня 2014 року по 20 січня 2015 року умисно ухилився від виконання п. 1 зазначеної вище угоди, а саме від відшкодування потерпілому ОСОБА_8 в строк до 28 грудня 2014 року моральної шкоди в сумі 5000 гривень.

Суд першої інстанції провівши судове слідство дійшов висновку про необхідність визнати ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 3891 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_7 суд послався на те, що суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 3891 КК України характеризується лише прямим умислом, а саме обвинувачений повинен усвідомлювати, що має можливість виконати укладену з ним угоду, але не виконує її і бажає цього.

Проте, стороною обвинувачення не доведено наявність у діях ОСОБА_7 суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 389-1 КК України, а доведено лише факт невиконання угоди про примирення за відсутності прямого умислу на вчинення такого діяння, що може тягти за собою наслідки, передбачені ч. 1 ст. 476 КПК України.

Суд також послався на те, що з наданих стороною захисту доказів встановлено, що єдиним джерелом доходів ОСОБА_7 є заробітна плата, останній має на утримані малолітню дитину та дружину, яка ніде не працює. ОСОБА_7 проживає разом з родиною у найманому житлі, має кредитні зобов`язання, в період з грудня 2014 року по 23.01.2015 року не мав можливості користуватися платіжною карткою в зв`язку з її блокуванням, також не відмовлявся від сплати боргу, а намагався відтермінувати його в зв`язку з скрутним матеріальним становищем. За наведених обставин суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 в період з 29.12.2014 року по 20.01.2015 року не мав реальної можливості сплатити ОСОБА_8 5000 грн. через їх відсутність.

Також суд вказав, що обвинувачений сплатив частину боргу в сумі 5000 гривень ще до набрання вироком Добровеличківського районного суду від 04.12.2014 року законної сили, на момент судового розгляду виконує покарання у виді виправних робіт та не відмовляється від сплати існуючого боргу перед ОСОБА_8 , що вказує на відсутність в його діях прямого умислу на ухилення від виконання угоди про примирення.

В апеляційній скарзі з доповненнями прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок безпідставного виправдання за ч. 1 ст. 389-1 КК України та внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389-1 КК України та призначити йому покарання у виді арешту на строк 1 місяць. На підставі ст. ст. 71, 72 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Добровеличківського районного суду від 04 грудня 2014 року та остаточно призначити покарання у виді арешту на строк 1 місяць 30 днів.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що ОСОБА_7 в судовому засіданні свою вину визнав повністю та пояснив, що виплату потерпілому ОСОБА_9 в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди кошти в сумі 5 тис. грн. не здійснив, оскільки його платіжна картка була заблокована у зв`язку з її втратою. На підтвердження своїх показань надав суду довідку ТВБВ №10010/0125 філії - Кіровоградського обласного управління ПАТ «Ощадний банк України» №28-10/118 від 05.03.2015 року, згідно якої платіжну картку ОСОБА_7 було заблоковано 22.12.2014 року в зв`язку з її втратою. Отримано перевипущену платіжну картку 23.01.2015 року.

Однак, судом безпідставно не взято до уваги те, що платіжна картка являється лише засобом доступу до банківського рахунку, де зберігаються кошти, та обвинувачений мав можливість здійснити зняття коштів з рахунку без картки, звернувшись до банку з паспортом. Вказане підтверджується п.п.7.2.3 п.7.2. розділу 7 Порядку емісії та обслуговування платіжних карток міжнародних платіжних систем в установах АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 28.03.2012 №196 ( в редакції постанови правління АТ «Ощадбанк» від 09.04.2013 року № 199 ), згідно якого клієнт ( довірена особа ) звертається до установи банку, де було відкрито рахунок, надає документи, що посвідчують особу, та довіреність ( у разі якщо до установи банку звертається довірена особа ) та пише заяву ( у довільній формі ) про своє бажання отримати кошти з Рахунку готівкою без використання платіжної картки. Відтак відсутність картки не є поважною причиною для невиконання умов угоди про примирення.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 під час допиту в судовому засіданні повідомив, що проживає разом з сім`єю в найманому житлі, на утримання якого несе витрати та має непогашені кредитні зобов`язання, однак будь якого документального підтвердження існування вказаних обставин не надав. Водночас судом у мотивувальній частині вироку необґрунтовано та з порушенням вимог статті 23 КПК України зазначено, що факт проживання разом з родиною у найманому житлі та наявність кредитних зобов`язань встановлено з наданих стороною захисту доказів. Кредитні зобов`язання та зобов`язання з утримання житла жодним доказом не підтверджено. У випадку, якщо вони існують, то їх наявність не могла не бути врахованою обвинуваченим при узгодженні з потерпілим ОСОБА_8 розміру і строків виплат за угодою про примирення. Відтак, обвинувачений реально оцінював свої можливості по сплаті узгоджених сторонами угоди коштів.

Також судом не було враховано, що згідно довідок Добровеличківського МВ КВІ ДПтС України в Кіровоградській області № 8/7-305 від 13.02.2015 та 8/7-462 від 04.03.2015, досліджених судом в якості письмових доказів, відрахування із заробітної плати ОСОБА_7 за вироком від 04.12.2014 року у зв`язку з відбуванням виправних робіт розпочато лише з 01.02.2015 року, що свідчить про відсутність будь яких відрахувань, із заробітної плати ОСОБА_7 на момент існування обов`язку зі сплати моральної шкоди на користь ОСОБА_8 у строк до 28.12.2014 року. Згідно довідки відокремленого структурного підрозділу ДП «Одеська залізниця» «Локомотивне депо Помічна»№25 від 12.02.2015 року затримки у виплаті заробітної плати ОСОБА_7 за останні 6 місяців відсутні.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що на наступний день після граничного терміну сплати моральної шкоди, а саме 29.12.2014 року він самостійно зателефонував ОСОБА_7 , на що останній повідомив, що його картка заблокована через неприязні стосунки з дружиною, обіцяв позичити гроші у товариша та віддати, просив відтермінувати сплату до 10.01.2015 року. В подальшому він телефонував ОСОБА_7 10.01.2015, останній на неодноразові дзвінки не відповідав, самостійно не перетелефонував, сплату боргу не розпочав, інших заходів для досягнення компромісу не вжив. Обвинувачений покази свідка підтвердив. Відтак невиконання угоди обвинуваченим ОСОБА_7 носить прихований характер, останній створив видимість її виконання, а насправді ухилився від цього.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 під час допиту в судовому засідання повідомив, що обставин, які б вимагали від нього значних витрат ( хвороба його чи близьких, втрата майна тощо ) на момент існування обов`язку з виплати коштів за угодою не було. Його дружина, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною, також щомісячно отримує дохід у вигляді виплат від держави в розмірі 800 грн.

Прямий умисел в даному випадку полягає у взятті ОСОБА_7 на себе зобов`язань за угодою про примирення зі сплати обумовлених 5000 грн. моральної шкоди, наявності реальної можливості її сплатити, відсутності поважних причин для несплати та бездіяльності, яка виявилась у пасивній поведінці, створенні видимості виконання угоди та невжитті будь яких реальних заходів, спрямованих на виконання умов угоди про примирення.

Крім того, Добровеличківським районним судом при винесенні вироку 04.12.2014 року, яким затверджено угоду про примирення від 27.11.2014 року, зроблено висновок про добровільність укладення угоди сторонами та відсутність умов, які б ускладнювали виконання угоди підозрюваним ОСОБА_7 . Обвинувачений ОСОБА_7 , уклавши угоду про примирення, скористався наданою КПК України можливістю шляхом домовленостей з потерпілим ОСОБА_8 самостійно узгодити собі вид та міру покарання, а також розмір шкоди, яку належить відшкодувати. Відтак, не виконавши добровільно взяті на себе зобов`язання, ОСОБА_7 вчинив злочин проти правосуддя.

Суд, винісши виправдувальний вирок ОСОБА_7 , нівелював суть інституту угод у кримінальному судочинстві, фактично надавши дозвіл обвинуваченому не виконувати взяті на себе зобов`язання.

За вказаних обставин вважає, що судом у мотивувальній частині виправдувального вироку необґрунтовано зроблено висновок про те, що «в період з 22.12.2014 року по 23.01.2014 року ОСОБА_7 не мав можливості користуватися платіжною карткою у зв`язку з її блокуванням», оскільки судом не враховано факт можливості доступу до рахунку без картки. Крім того, з наданих стороною обвинувачення доказів встановлено відсутність будь яких відрахувань із заробітної плати ОСОБА_7 на момент існування обов`язку по сплаті коштів за угодою, відсутність форс мажорних обставин, які б вимагали від нього значних витрат та встановлено ухилення ОСОБА_7 від спілкування з свідком ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідача, висновок прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу з доповненнями та просив її задовольнити, обвинуваченого, який просив апеляцію прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим та ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно статті 23 КПК України суд оцінює докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях,речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Однак вказаних вимог кримінального процесуального закону в ході розгляду даного кримінального провадження суд першої інстанції не повністю дотримався.

Із висновком суду першої інстанції про те, що дії ОСОБА_7 не містять складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 389-1 КК України, колегія суддів не погоджується, за таких обставин.

Так, допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції, а також під час апеляційного перегляду справи ОСОБА_7 зазначив, що відповідно угоди про примирення від 27 листопада 2014 року та вироку Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04.12.2014 року в рахунок відшкодування матеріальної шкоди виплатив ОСОБА_8 5000 грн., а в строк до 28 грудня 2014 року повинен був виплатити останньому в рахунок відшкодування моральної шкоди також 5000 грн. Однак кошти в строк не сплатив, оскільки в грудні 2014 року та січні 2015 року його платіжна картка була заблокована в зв`язку з її втратою. Джерелом його доходів є заробітна плата, середньомісячний розмір якої становить близько 3000 грн., інколи більше. На утриманні має малолітню дитину та дружину, яка знаходиться у декретній відпустці. Разом із сім`єю проживав у найманому житлі, в зв`язку з чим ніс витрати по сплаті орендної плати та комунальних послуг. В даний час проживає із сім`єю вже у належному йому будинку за придбання якого виплатив банку 40000 грн. Зазначає, що станом на 28.12.2014 року не мав коштів на сплату належних з нього сум, в зв`язку з чим у телефонному режимі просив ОСОБА_8 відтермінувати сплату коштів до 10.01.2015 року, але на вказану дату у нього кошти не з`явилися тому взяті на себе зобов`язання не виконав. Також не виконав вказані зобов`язання і до теперішнього часу. Під час апеляційного перегляду справи свою вину не визнав.

Свідок ОСОБА_8 суду зазначив, що першу частину угоди про примирення щодо сплати 5000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_7 виконав в обумовлений строк. Крім того 29.12.2014 року він мав розмову з обвинуваченим по телефону, в якій останній просив відтермінувати йому сплату залишеного боргу в сумі 5000 грн. до 10.01.2015 року, мотивуючи тим, що його платіжна картка заблокована, а отримати кошти з інших джерел у нього не має можливості. Однак станом на 10.01.2015 року ОСОБА_7 так і не виконав взяті на себе зобов`язання і на його неодноразові дзвінки не відповідав. Також ОСОБА_7 не виконав зобов`язання по сплаті коштів і до теперішнього часу.

Окрім того, вина ОСОБА_7 також підтверджується зібраними у кримінальному провадженні наступними письмовими доказами:

- копією вироку Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2014 року відповідно якого ОСОБА_7 визнано винним за ч.1 ст. 286 КК України, затверджено угоду про примирення між потерпілим ОСОБА_8 і обвинуваченим та зобов`язано ОСОБА_7 також в строк до 28 грудня 2014 року виплатити ОСОБА_8 5000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди ( а.п. 58-59);

- результатами угоди про примирення від 27 листопада 2014 року, укладеної між потерпілим ОСОБА_8 та підозрюваним ОСОБА_7 , якому роз`яснено наслідки укладення та затвердження угоди, а також підстави для притягнення до відповідальності за ст. 389-1 КК України ( а.п. 60);

- довідками локомотивного депо Помічна ДП «Одеська залізниця» про те, що ОСОБА_7 працює помічником машиніста з 2011 року, що за грудень 2014 року, січень 2015 року йому нараховано до видачі 5528,63 грн. та відсутність затримки у виплаті заробітної плати за останні 6 місяців (а.п. 65, 67);

- довідками Добровеличківського МВ кримінально-виконавчої інспекції в Кіровоградській області від 13.02.2015 року та локомотивного депо Помічна від 10.03.2015 року відповідно якої з 01.02.2015 року із заробітної плати ОСОБА_7 розпочато відрахування 10% в дохід держави за вироком Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2014 року ( а.п. 68, 88).

Відомості щодо характеристик та окремих рис характеру ОСОБА_7 , надані стороною обвинувачення суду першої інстанції, колегія суддів враховує як характеризуючи дані, а не як докази його винуватості, що не суперечить вимогам ч.1 ст. 88 КПК України.

Колегія суддів визнає неправильними посилання суду першої інстанції у вироку при виправдані ОСОБА_7 на те, що стороною обвинувачення не доведено наявність у діях ОСОБА_7 суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 389-1 КК України, тобто відсутність в його діях прямого умислу на ухилення від виконання угоди про примирення.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 в період з 29.12.2014 року по 20.01.2015 року не мав реальної можливості сплатити ОСОБА_8 5000 грн. через їх відсутність. З цих підстав як ОСОБА_7 так і суд у вироку посилаються на довідку ТВБВ №10010/0125 філії - Кіровоградського обласного управління ПАТ «Ощадний банк України» №28-10/118 від 05.03.2015 року, згідно якої платіжну картку ОСОБА_7 було заблоковано 22.12.2014 року в зв`язку з її втратою, а отримано перевипущену платіжну картку 23.01.2015 року.

Однак, судом безпідставно не взято до уваги те, що ОСОБА_7 мав можливість здійснити зняття коштів з рахунку без картки, звернувшись до банку з паспортом, а тому колегія суддів вважає, що відсутність картки не є поважною причиною для невиконання умов угоди про примирення.

Суд також послався на те, що з наданих стороною захисту доказів встановлено, що ОСОБА_7 проживає разом з сім`єю у найманому житлі, на утримання якого несе витрати та має непогашені кредитні зобов`язання. Такий висновок суду першої інстанції є необґрунтованим, так як в порушення вимог ст. 23 КПК України, вказані обставини не були предметом безпосереднього дослідження суду під час розгляду справи.

У випадку, якщо вони існували то їх наявність повинна була б врахована ОСОБА_7 при узгодженні з потерпілим ОСОБА_8 розміру і строків виплат коштів за угодою про примирення. Відтак, ОСОБА_7 реально оцінював свої можливості по сплаті коштів в узгоджений угодою про примирення строк.

Крім того, з досліджених матеріалів справи встановлено відсутність будь яких відрахувань із заробітної плати ОСОБА_7 на момент існування обов`язку по сплаті коштів за угодою та відсутність форс мажорних обставин, які б вимагали від нього значних витрат.

Із аналізу показань свідка ОСОБА_8 та ОСОБА_10 вбачається, що останній в грудні 2014 року після телефонної розмови зі свідком не збирався виконати умови угоди, оскільки неодноразово уникав подальших розмови з цього приводу, жодного разу не сплачував обумовлені кошти, навіть з власної ініціативи невеликими частинами та які не сплатив і по даний час.

Факт перебування у черговій відпустці в період з 26.01 по 19.02.2015 року, що ОСОБА_7 підтвердив довідкою локомотивного депо Помічна, колегією суддів не враховується як підстава для його виправдання, так як ОСОБА_7 відповідно угоди про примирення взяв на себе обов`язок сплатити кошти ще до 28 грудня 2014 року.

Колегія суддів дійшла переконливого висновку про те, що за вказаних обставин прямий умисел ОСОБА_7 полягає у взятті на себе зобов`язань за угодою про примирення зі сплати обумовлених 5000 грн. моральної шкоди, наявності реальної можливості її сплатити, що ОСОБА_7 не заперечував при дачі показань під час апеляційного перегляду справи, відсутності поважних причин для несплати та бездіяльності, яка виявилась у пасивній поведінці, створенні видимості виконання угоди та невжитті будь яких реальних заходів, спрямованих на виконання умов угоди про примирення.

Враховуючи зазначене колегія суддів також дійшла переконливого висновку про те, що дії ОСОБА_7 були чітко спрямовані на ухилення від виконання угоди про примирення щодо сплати ОСОБА_8 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Отже вказане повністю спростовує висновок суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність у діях ОСОБА_7 об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 3891 КК України.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора з приводу безпідставного виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 3891 КК України, а тому в цій частині апеляційна скарга прокурора підлягає задовольню.

Колегією суддів встановлено, що всупереч умовам укладеної угоди про примирення між ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_8 у кримінальному провадженні, зареєстрованому у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000523 від 10 жовтня 2014 року, яка була затверджена вироком Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2014 року, ОСОБА_7 будучи обізнаним із наслідками умисного невиконання угоди, які передбачені ч. 1 ст. 3891 КК України, в період з 29 грудня 2014 року по 20 січня 2015 року умисно ухилився від виконання п. 1 зазначеної вище угоди, а саме від відшкодування на користь потерпілого ОСОБА_8 в строк до 28 грудня 2014 року моральної шкоди в сумі 5000 гривень.

Вказані дії ОСОБА_7 колегія суддів кваліфікує за ч. 1 ст. 3891 КК України, як умисне невиконання засудженим угоди про примирення.

При призначенні ОСОБА_7 покарання колегія суддів, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_7 вчинив злочини невеликої тяжкості. Як особа за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, одружений, на утримані має малолітню дочку, раніше притягувався до кримінальної відповідальності.

Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено.

Таким чином, із урахуванням суспільної небезпеки та характеру вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, відсутності обставини, які пом`якшують покарання, колегія суддів вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе виключно в умовах ізоляції його від суспільства, тобто за умови призначення покарання у виді арешту у межах санкції статті обвинувачення.

Такий вид покарання, на глибоке переконання колегії суддів, в повній мірі буде відповідати меті покарання, яка закріплена у ст. 50 КК України.

Враховуючи, що згідно відомостей Добровеличківського ВМ кримінально-виконавчої інспекції в Кіровоградській області ОСОБА_7 знятий з обліку 10.08.2015 року в зв`язку з відбуттям строку покарання у виді виправних робіт строком 6 місяців з відрахуванням 10% із суми заробітку за вироком Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2014 року, тому вимоги апеляції прокурора в частині призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень статей 71, 72 КК України задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2015 року скасувати.

ОСОБА_7 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 389-1 КК України та призначити покарання у виді арешту на строк 2 місяці.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 обрати тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду негайно.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді - підписи
Згідно з оригіналом
Суддя апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_1