Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/12/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.02.2016 року м.Кіровоград

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

за участю прокурора ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

захисників ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_13 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000007 від 10 січня 2013 року за обвинуваченням ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_13 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 травня 2015 року, яким:

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жовті Води Дніпропетровської області, громадянина України, із професійно-технічною освітою, одруженого, на утриманні має 2 неповнолітніх дітей, працюючого електрозварювальником ДП « СхідГЗК», проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до кримінальної відповідальності притягується вперше,

визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покаранняу виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на один рік.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_13 на користь держави - 5 464,20 грн. судових витрат.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 залишено без розгляду.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:
За вироком суду ОСОБА_13 визнано винуватим та засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого за таких обставин.

27 липня 2012 року близько 02 години 30 хвилин, ОСОБА_13 керуючи по довіреності автомобілем ОСОБА_14 марки ВАЗ-21033, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час руху на 72 км + 800 м автодороги Глинськ - Олександрія - Петрове, зі сторони м. Олександрії в напрямку смт. Петрове Кіровоградської області, виявив несправності електропостачання в автомобілі, внаслідок чого змушений був припинити рух та зупинитися на проїзній частині дороги поза межами населеного пункту.

Після вимушеної зупинки автомобіля ОСОБА_13 , в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості, при несправних габаритних ліхтарях та відсутності аварійної світлової сигналізації в автомобілі, в порушення вимог п.п. 1.3, 1.5, 9.10, 9.11 та 19.4 Правил дорожнього руху України, при неможливості прибрати автомобіль за межі проїзної частини дороги, не встановив знак аварійної зупинки або миготливий-червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче 20 м. до транспортного засобу в населених пунктах та 40 м. поза ними, в результаті своїми діями створив небезпеку і перешкоду для руху та загрозу життю і здоров`ю громадян на даній ділянці дороги.

В подальшому, під час проведення ОСОБА_13 ремонтних робіт до його автомобіля, зі сторони смт. Петрове Петрівського району Кіровоградської області, в зустрічному напрямку під`їхав автомобіль ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_15 , який з метою надання допомоги раніше незнайомому ОСОБА_13 , зупинив свій автомобіль навпроти автомобіля ОСОБА_13 , освітлюючи ближнім світлом фар його передню частину.

Після чого, ОСОБА_13 з метою примусового запуску двигуна власного автомобіля шляхом його штовхання вперед, сів на місце водія, а ОСОБА_15 в свою чергу став позаду вказаного автомобіля для його штовхання.

В цей час по дорозі з м. Олександрії в напрямку смт. Петрове, Кіровоградської області рухався автомобіль ВАЗ-21065, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_16 з увімкненими фарами ближнього світла і через наявні порушення ОСОБА_13 вимог Правил дорожнього руху, не зміг своєчасно виявити стоячий на проїжджій частині дороги автомобільта вжити заходів до зменшення швидкості руху власного автомобіля аж до його повної зупинкиабо безпечного об`їзду перешкоди, внаслідок чого допустив зіткнення передньою частиною свого автомобіля з задньою частиною стоячого автомобіля, за кермом якого знаходився ОСОБА_13 .

В результаті зіткнення автомобіля ОСОБА_16 з автомобілем ОСОБА_13 на потерпілого ОСОБА_15 , який знаходився позаду автомобіля ОСОБА_13 відбувся наїзд, внаслідок чого ОСОБА_15 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, від яких останній помер у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_13 - адвокат ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду першої інстанції, а провадження в справі закрити за відсутністю в діях його підзахисного складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, вказуючи на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування судом під час розгляду справи вимог кримінального та кримінального процесуального законодавства, відсутність прямих доказів щодо винуватості ОСОБА_13 , а також на неповноту та необ`єктивність проведених експертних досліджень щодо обставин, причин, механізму зіткнення транспортних засобів та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями та наслідками кожного з учасників ДТП, що призвело на думку сторони захисту до ухвалення незаконного та необґрунтованого обвинувального вироку.

Зокрема адвокат зазначає про те, що суд під час з`ясування обставин справи та дослідженні доказів не врахував, що ОСОБА_16 з незрозумілих причин з`їхав з проїзної дороги на узбіччя та здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_15 , в той час як автомобіль ОСОБА_13 знаходився у нерухомому, аварійному стані на узбіччі дороги, що об`єктивно підтверджується наявними в справі письмовими доказами та показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 в судовому засіданні.

З посиланням на постанову Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» захисник ОСОБА_11 стверджує про те, що ОСОБА_13 , який не керував нерухомим автомобілем і чекав на узбіччі дороги технічної допомоги не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, не може і не повинен нести кримінальну відповідальність за наїзд на потерпілого ОСОБА_15 під час керування автомобілем ОСОБА_21 .

Крім того, вказує про те, що висновки авто технічних експертиз, які покладені судом в основу обвинувального вироку не конкретні і не можуть вважатись належними та допустимими доказами у даній справі,оскільки питання поставлені перед експертами для вирішення стосуються питань права, тобто потребують юридичної оцінки, яка згідно встановленого порядку призначення та проведення судових експертиз до компетенції експертів не входить.

Вважає, що при наявності конкретних даних слідчих експериментів щодо видимості автомобіля ОСОБА_15 в межах проїзної частини дороги, питання щодо технічної можливості ОСОБА_16 здійснити об`їзд перешкоди та причини його виїзду на узбіччя залишились не з`ясованими.

Таким чином, сторона захисту вважає, що при ухваленні вироку судом першої інстанції допущена однобічність та неповнота у з`ясуванні фактичних обставин справи, дана неправильна оцінка наявним в справі письмовим доказам, показанням свідків, що вплинуло на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку.

У апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 також просить скасувати вирок суду першої інстанції як незаконний та необґрунтований, а провадженні в справі закрити за відсутністю в діях ОСОБА_13 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що фактичні обставини справи свідчать про те, що наїзд на його сина ОСОБА_15 , який знаходився на узбіччі дороги, здійснив ОСОБА_16 у присутності 7 очевидців, які з цього приводу дали відповідні показання, ОСОБА_16 з самого початку слідства був визнаний підозрюваним, сплатив йому 10000,00 грн. в якості відшкодування завданої шкоди, однак з незрозумілих йому причин та підстав, в подальшому обвинувачення було пред`явлено іншій особі, а саме ОСОБА_13 , який під час наїзду автомобілем не керував, а чекав допомоги і знаходився лише за кермом технічно несправного та нерухомого автомобіля.

Крім того, потерпілий ОСОБА_10 зазначає про те, що за його клопотанням дана кримінальна справа вже поверталась судом на додаткове розслідування прокурору, у зв`язку з незаконним пред`явленням обвинувачення ОСОБА_13 та необхідністю проведення автотехнічної експертизи щодо технічної можливості ОСОБА_16 уникнути дорожньо - транспортної пригоди.

Однак, на його думку справа стосовно ОСОБА_13 слідчим сфабрикована, не зважаючи на його вимоги та звернення до прокурора, пред`явлення ОСОБА_13 обвинувачення було незаконним, а суд не розібравшись в нескладній дорожній ситуації замість того, щоб справу закрити засудив невинну особу ОСОБА_13 .

У апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_13 просить скасувати вирок суду як незаконний та необґрунтований, а провадження в справі закрити за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що за вироком суду його визнано винуватим та засуджено за злочин, який він не вчиняв, оскільки в момент наїзду на потерпілого ОСОБА_15 , який чекав позаду його автомобіля проїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_16 , він лише перебував в своєму автомобілі, який знаходився на узбіччі у нерухомому стані та жодних дій пов`язаних з керуванням транспортним засобом не вчиняв, ОСОБА_16 в свою чергу раптово з`їхав з дороги на узбіччя і допустив зіткнення.

Заслухавши доповідача, провівши за клопотанням захисника обвинуваченого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_11 судове слідство в обсязі допиту обвинуваченого, в дебатах думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисників адвокатів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , а також потерпілого ОСОБА_10 , які повністю підтримали апеляційні скарги і просили суд їх задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційних скарг, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_13 підлягають задоволенню за таких підстав.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим.

Виходячи зі змісту вказаної норми закону, вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений на матеріалах, повністю зібраних, всебічно досліджених і правильно оцінених судом, а висновки суду про подію злочину та про винуватість обвинуваченого у його вчиненні з достовірністю випливають з матеріалів справи.

Для цього у вироку повинні бути проаналізовані і оцінені всі розглянуті в судовому засіданні докази, які як підтверджують висновок суду, так і спростовують його.

Проте, ці вимоги закону під час розгляду даного кримінального провадження судом не виконані.

Так, мотивуючи своє рішення суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого йому злочині доведена, підтверджується перевіреними в судовому засіданні відповідними даними, сукупність яких спростовує доводи ОСОБА_13 про відсутність причинного зв`язку між відсутністю знаку аварійної зупинки та наслідками у виді смерті потерпілого ОСОБА_15 , яка настала в результаті зіткнення автомобілів «ВАЗ-21033» і «ВАЗ-21065».

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_13 покарання, суд у вироку зазначив про те, що останній вчинив тяжкий злочин з необережності, до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, що в сукупності є обставинами, які пом`якшують його покарання, обставин, які обтяжують ОСОБА_13 покарання судом не встановлені.

Однак, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції не ґрунтується на законі, постановлений з порушенням кримінального та кримінального процесуального закону, не відповідає фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що фактично дана кримінальна справа порушена 01 серпня 2012 року слідчим ОСОБА_22 по факту наїзду водієм автомобіля «ВАЗ-21065» ОСОБА_16 на пішохода ОСОБА_15 , який знаходився позаду стоячого автомобіля «ВАЗ-21033» за кермом якого був ОСОБА_13 (т.1 а.с. 2), в подальшому за результатами досудового розслідування слідчим ОСОБА_23 - ОСОБА_16 13 вересня 2012 року притягнуто та допитано в якості підозрюваного (т.1 а.с. 100-108), а ОСОБА_13 в якості свідка, згідно протоколу від 18 вересня 2012 року за участю ОСОБА_13 проведено відтворення обстановки та обставин події (т.1 а.с. 84-86).

Більш того, після затвердження прокурором та направлення до суду на розгляд у листопаді 2012 року обвинувального висновку стосовно ОСОБА_13 за ч.2 ст. 286 КК України, постановою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2012 року, за клопотанням потерпілого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 дана кримінальна справа повернута прокурору на доопрацювання, у зв`язку з порушенням вимог ст. 228 КПК України (в ред.1960 р.).

Крім того, суд повертаючи справу, в своєму рішенні, яке ніким не скасовано чітко зазначив про незаконність пред`явлення ОСОБА_13 обвинувачення у скоєнні злочину, якого він не вчиняв, оскільки потерпілий ОСОБА_15 , який знаходився позаду стоячого автомобіля ОСОБА_13 , загинув в результаті наїзду на нього автомобіля під керуванням ОСОБА_16 , тобто суд висловив свою позицію про те, що ОСОБА_13 , в даній дорожній ситуації не являється суб`єктом відповідальності за вказаною нормою кримінального закону, а тому прокурору під час доопрацювання слід було перевірити законність та обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_13 обвинувачення за ч.2 ст. 286 КК України ( т.2 а.с. 182-197).

В подальшому в процесі доопрацювання, після прийняття кримінальної справи до свого провадження слідчим ОСОБА_24 10 січня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відповідні відомості про кримінальне правопорушення, з правовою кваліфікацією ч.2 ст. 286 КК України, згідно фабули водій автомобіля «ВАЗ-21065» ОСОБА_16 рухаючись по автодорозі Глинськ - Олександрія - Петрове, зі сторони м. Олександрії в напрямку смт. Петрово, Кіровоградської області допустив наїзд на пішохода ОСОБА_15 , який перебував позаду стоячого автомобіля «ВАЗ-21033», за кермом якого був ОСОБА_13 , в результаті чого автомобіль «ВАЗ-21033» відкинуло вперед на автомобіль «ВАЗ-21099». В результаті ДТП пішохід ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження від яких помер в Петрівській ЦРЛ.

При цьому, матеріали кримінального провадження не містять даних про прийняття процесуального рішення стосовно ОСОБА_16 після скасування апеляційним судом Кіровоградської області (ухвала від 12 березня 2014 року) постанови слідчого ОСОБА_25 від 20 грудня 2013 року про закриття кримінального провадження за відсутністю в діях ОСОБА_16 , ОСОБА_13 та пішохода ОСОБА_15 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Колегія суддів відмічає, що за змістом обвинувального акту, затвердженого 20 травня 2014 року прокурором ОСОБА_26 - ОСОБА_13 не обвинувачується, а підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, далі по тексту слідчий після викладення встановлених під час досудового розслідування обставин ДТП вказує про те, що дії ОСОБА_13 кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, при цьому в самому акті конкретно зазначено про те, що ОСОБА_13 виявив несправності електропостачання, змушений був припинити рух та зупинити автомобіль на проїзній частині дороги за межами населеного пункту.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчиненого злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі « Камасінскі проти Австарії», 3 9783/82, п.79).

Крім того, у кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п. 34).

Право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «Ь» п. З ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що досудове розслідування в даній справі не ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розслідуванні, а неконкретність та відсутність в обвинувальному акті чітко сформульованого обвинувачення стосовно ОСОБА_13 за ч.2 ст. 286 КК України є порушенням вимог ст. ст. 9, 17, 20, 91, ст. 291 КПК України та ст. 6 Конвенції.

Крім того, колегія суддів відмічає, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення констатував, що 27 липня 2012 року близько 02.30 год. ОСОБА_13 під час керування автомобілем «ВАЗ-21033» реєстраційний номер НОМЕР_1 по автодорозі Глинськ - Олександрія - Петрове, зі сторони м. Олександрія в напрямку смт. Петрове Петрівського району Кіровоградської, раптово виявив несправності електропостачання, внаслідок чого змушений був зупинитися на проїзній частині дороги поза мажами населеного пункту, в місці, де зупинка не заборонена, з причин технічної несправності електрообладнання, що виключало можливість застосування ним аварійної світлової сигналізації.
При цьому, визнав, що посилання органу досудового розслідування в обвинувальному акті про порушення ОСОБА_13 п.п. 9.9, 15.11 та 15.14 Правил дорожнього руху, згідно яких у разі вимушеної зупинки повинна бути ввімкнена аварійна світлова сигналізація, у темну пору доби і в умовах недостатньої видимості стоянки поза населеним пунктом дозволяється лише на майданчиках для стоянки або за межами дороги, у разі вимушеної зупинки на місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, є зайвим і не знаходиться в причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_15 .

Таким чином, суд першої інстанції мотивуючи своє рішення, по суті виключив з пред`явленого ОСОБА_13 обвинувачення посилання на порушення ним вимог п.п. 9.9, 15.11 та 15.14 Правил дорожнього руху, однак взагалі не вказав в порушенні яких саме правил безпеки руху або експлуатації транспорту визнається винним ОСОБА_13 , у чому конкретно проявилися ці порушення і чи перебувають у причинному зв`язку із суспільно небезпечним наслідками (заподіяння смерті), що настали, з цими порушення, формально пославшись на те, що вина ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого йому злочину доведена.

З обсягу та характеру фактичних обставин цієї справи, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються, вбачається, що дана дорожньо-транспортна пригода відбулась 27 липня 2012 року приблизно 02.30 год. на 72 км. + 800 м. автодороги Глинськ - Олександрія - Петрове, в результаті зіткнення трьох транспортних засобів, а саме: автомобіля «ВАЗ-21065» під керуванням ОСОБА_16 з автомобілем «ВАЗ-21033» ОСОБА_13 , який знаходився у нерухомому, технічно несправному стані на узбіччі дороги без увімкненої аварійної світової сигналізації та знакуаварійної зупинки, з подальшим зіткненням автомобіля ОСОБА_13 з автомобілем «ВАЗ-21099» ОСОБА_15 , який стояв по ходу руху від м. Олександрія в напрямку смт. Петрове в правій смузі проїзної частини дороги.
При цьому, зіткнення з автомобілем ОСОБА_13 , в той час як ОСОБА_15 стояв позаду і приготувався допомогти ОСОБА_13 примусово запустити двигун його автомобіля, шляхом штовхання вперед допустив безпосередньо ОСОБА_16 , під час керування автомобілем «ВАЗ-21065» в напрямку смт. Петрове, Кіровоградської області.

При таких обставинах, правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 20листопада 2014 року у справі ОСОБА_27 та від 05 листопада 2015 року вказують про те, що для правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен з водіїв, встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.

На таку особливість у правозастосуванні вказує і Пленум ВСУ у постанові «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 №14.

У п.7 цієї постанови роз`яснено, що у випадках, коли передбачені ст.286 КК України суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома водіями транспортних засобів, потрібно з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен з них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків. Виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншоюособою, яка керувала транспортним засобом.

Як убачається з вироку, суд констатував у діях ОСОБА_13 порушення вимог пункту 19.4 Правил дорожнього руху і зазначив, що смерть потерпілого ОСОБА_15 настала безпосередньо в результаті того, що ОСОБА_13 не виставив знак аварійної зупинки, внаслідок чого відбулось зіткнення транспортного засобу під керуванням ОСОБА_16 з автомобілем ОСОБА_13 , визнавши що саме вони перебувають у причинному зв`язку з суспільно небезпечними наслідками.

Разом з цим, суд при визначенні міри та ступеню відповідальності ОСОБА_13 у вироку, при наявності в матеріалах кримінального провадження конкретних даних, в тому числі висновків судових автотехнічних експертиз та додаткової комісійної автотехнічної експертизи № 26 від 05 лютого 2013 року (т.2 а.с. 212-219) про забезпечення безпеки дорожнього руху та можливість запобігти зіткненню транспортних засобів, при виконанні кожним з учасників даної дорожньо-транспортної пригоди регламентованих Правилами дорожнього руху України вимог, взагалі не дав юридичної оцінки і не з`ясував хто саме, з урахуванням трьох фаз розвитку подій ОСОБА_13 чи ОСОБА_15 і якими діями створив небезпечну дорожню обстановку, а далі - і аварійну ситуацію, хоча, як правило, в причинному зв`язку з наслідками визнаються порушення правил безпеки руху з боку того водія, який створив аварійну ситуацію, хто з них мав більшу можливість уникнути зіткнення.

Не враховано судом і положень пункту 1.4 ПДР, згідно з якими кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що інші учасники виконують ці Правила.

Отже, ОСОБА_13 зупинивши технічно несправний автомобіль на узбіччі дороги, був вправі розраховувати, що водій автомобіля ВАЗ-21065 ОСОБА_16 в темну пору доби на неосвітленій ділянці дороги, помітивши за 300 м. від себе зустрічне світло фар нерухомого автомобіля ОСОБА_15 , який знаходився на його смузі руху та наближаючись до нього, завчасно зменшить швидкість, помітить освітлену світлом фар автомобіля ОСОБА_15 перешкоду і своєчасно знизить швидкість керованого ним автомобіля при під`їзді до неї та вживе заходів до екстреного гальмування або безпечного об`їздуйого та автомобіля ОСОБА_15 .

Не дивлячись на такі недоліки у з`ясуванні ступеня відповідальності учасників дорожньо-транспортної події, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що саме дії ОСОБА_13 перебувають з правового погляду у причинному зв`язку з наслідками, і залишив поза увагою той факт, що і дії ОСОБА_20 і ОСОБА_15 пов`язані з порушенням ПДР, також перебувають у причинному зв`язку з наслідками.

Із поєднанням та оцінки зазначених обставин у сукупності висновується, що в ситуації, яка виникла на дорозі за участю автомобілів ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , перший та другий створивши небезпеку для третього, який мав більше можливостей уникнути зіткнення, обравши такий швидкісний режим руху автомобіля та роботу світлових пристроїв, які б в межах видимості дороги, по ходу руху його автомобіля, давали б ОСОБА_16 можливість безпечно ним керувати і в разі виявлення перешкоди або небезпеки для руху, вжити всіх необхідних заходів для безпечного для всіх учасників об`їзду цієї перешкоди або зупинки автомобіля.

Проте ОСОБА_16 цього не зробив, при обмеженій видимості, неправильно розцінив дорожню обстановку, яка виникла на даній ділянці дороги, замість того щоб зменшити швидкість, переключити світло фар з ближнього на дальній і переконатись у відсутності перешкоди для руху, не зменшив швидкість, розпочав маневрувати автомобілем, не переконавшись у безпечності подальшого руху в межах видимості проїзної частини дороги.

ОСОБА_13 не обозначив місце аварійної зупинки автомобіля та не ужив заходів для безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, але внаслідок того, що ОСОБА_16 не виконав обов`язку, встановленого п.п. 12.2 та 12.3 ПДР сталося зіткнення транспортних засобів.

Крім того, колегія суддів відмічає, що згідно диспозиції ст. 286 КК України кримінальна відповідальність за зазначеним законом настає, як у разі порушення особою, що керує транспортним засобом, правил безпеки дорожнього руху, так і за порушення правил експлуатації транспорту, тобто об`єктивна сторона злочину включає такі обов`язкові ознаки, як діяння, обстановку, наслідки та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Діяння полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту під час керування транспортним засобом, тобто коли він рухається. Рух починається рушенням з місця стоянки і закінчується повною зупинкою ходової частини.
Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати увчиненні дій, які заборонені правилами (проїзд на забороняючий сигнал світлофора, експлуатація автомобіля з певними технічними несправностями тощо); невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (не зниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки чи приписів дорожніх знаків, неправильне користування зовнішніми світловими приладами).

Обстановка вчинення даного злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху, тобто в процесі пересування транспортних засобів. Тому не охоплюється ст. 286 заподіяння шкоди під час ремонту транспортних засобів чи в ході виконання ними певних спеціальних (не транспортних) операцій.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винним, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Суб`єкт злочину спеціальний - осудна особа, яка досягла 16-річного віку і керує транспортним засобом.

У цій дорожній ситуації ОСОБА_13 не керував автомобілем і зупинившись на узбіччі дороги із-за технічних несправностей на ньому не рухався, не міг передбачити і прорахувати: чи зменшить швидкість, чи зупиниться, чи змінить рух автомобіль ОСОБА_16 , який навіть при встановленні ОСОБА_13 знаку аварійної зупинки на відстані 40 м., навіть не добігаючи до екстреного гальмування, мав у своєму розпорядженні технічну можливість своєчасно знизити швидкість керованого ним автомобіля, та при під`їзді до перешкоди (двох транспортних засобів, на одному з яких був увімкнений ближній світ фар, які стояли практично на узбіччі дороги) прийняти рішення по безпечному їх об`їзду.

Крім того, ОСОБА_13 не зобов`язаний був виходити з можливості грубого порушення ПДР іншими учасниками дорожнього руху, а саме ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , в умовах аварійності мав право, відповідно до п.1.4 ПДР розраховувати на те, що й інші учасники виконають ці правила.

Такі дії ОСОБА_13 за своїми ознаками не утворюють складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Також слід зазначити про те, що згідно журналів та відповідних розписок, які містяться в матеріалах даного кримінального провадження, в судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_19 , показання яких суд у вироку взагалі не виклав, а показанням свідка ОСОБА_18 не дав належної та об`єктивної правової оцінки, зазначивши про те, що вина ОСОБА_13 доведена повністю.

При цьому, показання вказаних свідків про те, що ОСОБА_16 з`їхавши на узбіччя дороги допустив наїзд на ОСОБА_15 мають істотне значення для правильного вирішення цієї справи.
З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів, з об`єктивністю дійшла до висновку про те, що істотно порушивши вимоги ст. ст. 9 та 17 КПК України, не перевіривши всі обставини у сукупності, які мали значення для встановлення істини у справі, висновки суду про те, що смерть пішохода ОСОБА_15 настала безпосередньо в результаті того, що ОСОБА_13 не виставив знак аварійної зупинки, внаслідок чого автомобіль під керуванням ОСОБА_28 допустив наїзд на ОСОБА_15 при зіткненні з автомобілем ОСОБА_13 , визнавши що саме вони перебувають у причинному зв`язку з суспільно небезпечними наслідками,не відповідають фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» п. 47).

В контексті застосування на практиці вимог ст. 62 Конституції України, ст.ст. 3, 6 Конвенції, вищевказаних рішень ЄСПЛ, а також правових позицій Верховного Суду України по даній категорії справ та рекомендацій, викладених в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами законодавства і постановлення вироку» колегія суддів дійшла до переконливого висновку про безумовне скасування незаконного вироку та закриття провадження в справі за відсутністю в діях ОСОБА_13 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Таке рішення, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим, що відповідає принципам верховенства права, законності, презумпції невинуватості, змагальності сторін та безпосередності дослідження доказів в кримінальному судочинстві.

Керуючись ст.ст. 284, 376, 404, 405, 407, 409 - 412, 417, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 травня 2015 року стосовно ОСОБА_13 - скасувати, а кримінальне провадження № 0000007 за обвинуваченням ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України - закрити за відсутністю в його діях складу даного кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 - залишити без розгляду.

Речові докази - автомобіль «ВАЗ-21065», реєстраційний номер НОМЕР_3 , повернути ОСОБА_16 , автомобіль «ВАЗ-21099», реєстраційний номер НОМЕР_2 - ОСОБА_10 , автомобіль «ВАЗ-21033», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зберігається на майданчику Петрівського РВ УМВС України в Кіровоградській області повернути ОСОБА_13 .

Судові витрати в розмірі 5464, 20 грн. компенсувати за рахунок держави.

Ухвала апеляційного суду Кіровоградської області набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4