Вирок
Іменем України
10 червня 2016 року Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарях судового засідання: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисників: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000069 по обвинуваченню ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м.Житомира, не працюючий, одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 263 КК України,

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до обвинувального акту від 11.01.2016 року ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 №20 від 16 травня 2014 року ОСОБА_8 призначений на посаду офіцера відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 , у військовому званні «капітан», присвоєному йому наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №224 від 30 квітня 2014 року.

Офіцер відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 капітан ОСОБА_8 відповідно до вимог ст. 68 Конституції України, ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 2, 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виданого в його розвиток п.п. 1, 2, 6, 32, 57, 58 «Положення про підготовку та проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 березня 2002 року №352 та своїх функціональних обов`язків, затверджених 17 травня 2014 року військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_3 , зобов`язаний:розробляти плануючу документацію службової діяльності з питань підготовки громадян до військової служби, приписки юнаків до призовної дільниці, їх обліку, призову на строкову військову службу та військову службу за контрактом, проводити планування та організацію виклику юнаків до військкомат для проходження приписки, контролювати проходження призовниками додаткових медичних обстежень, ретельно вивчати призовників під час приписки, виявляти призовників, які мають право на відстрочку, мають потребу в лікуванні, приймати участь у звірці особових справ на призовників, які пройшли приписку, з даними книги протоколів комісії з питань приписки, обліково-алфавітної книги і зведеним списком, організувати облік призовників і забезпечувати при цьому його повноту, точність, об`єктивність, достовірність, та реальність, не`рідше одного разу на рік перевіряти стан обліку призовників у житлово-експлуатаційних організаціях, сільських та селищних радах, на підприємствах, в установах та організаціях, виконувати інші вказівки та розпорядження військового комісара та начальника відділення комплектування.

У зв`язку із викладеним, капітан ОСОБА_8 уповноважений на виконання функцій держави та постійно здійснює організаційно-розпорядчі функції, у зв`язку із чим, він являється службовою особою. Однак, в порушення зазначених нормативно-правових актів та своїх функціональних обов`язків, капітан ОСОБА_8 діючи з корисливих мотивів та з метою отримання неправомірної вигоди для себе, вирішив стати на злочинний шлях.

Так, 31 липня 2014 року, близько 15 год. 30 хв., ОСОБА_9 , являючись військовозобов`язаним, з метою отримання консультації щодо порядку виїзду за кордон, прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де в приміщенні військового комісаріату зустрів капітана ОСОБА_8 .

Під час спілкування громадянин ОСОБА_10 зазначив капітану ОСОБА_8 , що йому потрібно виїхати за межі України, однак враховуючи, що у державі проходить мобілізація він звернувся за роз`ясненням до військового комісаріату щодо порядку перетину державного кордону військовозобов`язаними. В ході особистої розмови капітан ОСОБА_8 повідомив громадянину ОСОБА_11 , що він підлягає призову однак, ОСОБА_8 може посприяти у вирішенні питання щодо ухилення від призову на військову службу останньому шляхом вчинення дій щодо зняття ОСОБА_12 з військового обліку.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди, 07 серпня 2014 року о 17 год. 10 хв. в порушення вищевказаних вимог чинного законодавства України та своїх функціональних обов`язків, капітан ОСОБА_8 , займаючи посаду офіцера відділення комплектування, тобто будучи військовою службовою особою, яка здійснює професійну діяльність пов`язану із комплектуванням осіб для проходження військової служби у Збройних Силах України та інших військових формувань, уповноваженою на виконання функцій держави, в частині організації обліку призовників розуміючи та усвідомлюючи, що громадянин ОСОБА_9 , не має законних підстав для звільнення від проходження військової служби, зустрівся із громадянином ОСОБА_13 поблизу ІНФОРМАЦІЯ_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та в ході особистої розмови, свідомо створюючи обставини і умови надання йому неправомірної вигоди та маючи намір на одержання такої неправомірної вигоди для себе, діючи з прямим умислом та переслідуючи корисливі мотиви, з метою особистого незаконного збагачення висловив ОСОБА_11 незаконне прохання надати йому раніше обумовлену неправомірну вигоду, визначивши її розмір в сумі 18000 грн., за здійснення ним в інтересах останнього дій, пов`язаних із використанням наданого ОСОБА_8 службового становища, а

саме за зняття ОСОБА_12 з військового обліку, при цьому достовірно знаючи, що останній не має на це законних підстав, зазначивши, що для початку оформлення документів потрібно передати грошові кошти в розмірі 5 тис. грн., на що громадянин ОСОБА_9 був змушений погодитись про, що і повідомив капітану ОСОБА_8 .

В свою чергу, капітан ОСОБА_8 прийняв обіцянку від громадянина ОСОБА_12 надати йому неправомірну вигоду у розмірі 18 000 тис. грн. за вчинення в його інтересах дій, щодо зняття останнього з військового обліку та ухилення від проходження військової служби.

Крім того, ОСОБА_8 органом досудового розслідування обвинувачується у незаконному носінні, зберіганні та придбанні боєприпасів без передбаченого законом дозволу, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 263 КК України при таких обставинах, що в кінці серпня 2014 року, більш точну дату слідством не встановлено, перебуваючи на території Луганської області поблизу с. Победа Новоайдарівського району, незаконно, без передбаченого Положенням про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12 жовтня 1992 року (далі - Положення), та Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженого наказом МВС України №622 від 21 серпня 1998 року (далі - Інструкція) дозволу, діючи умисно, придбав шляхом привласнення знайденого ручну гранату РГД-5 та два патрони, які знайшов у кузові автомобіля, підняв їх та поклав до свого власного рюкзаку.

В подальшому, капітан ОСОБА_8 в середині вересня 2014 року, більш точну дату слідством не встановлено, незаконно, без передбаченого Положенням та Інструкцією дозволу, діючи з прямим умислом, транспортував вищевказані боєприпаси: ручну гранату РГД-5 та два патрони безпосередньо при собі, в своєму власному рюкзаку з с. Победа, Новоайдарівського району, Луганської області до смт. Мирне, Каланчацького району, Херсонської області, а в подальшому з смт. Мирне, Каланчацького району, Херсонської області до АДРЕСА_3 .

20 вересня 2014 року о 09 год. 50 хв. на підставі ухвали слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира, працівниками УДСБЕЗ УМВС України в Житомирській області, під час проведення обшуку житла в якому зареєстрований та проживає капітан ОСОБА_8 ( АДРЕСА_3 ), виявлено та вилучено два патрони, які відповідно до висновку експерта №1/1122 від 22 вересня 2014 року є: один - 12,7 мм патроном з бронебійно-запалювальною кулею Б-32 зразка 1932 року, інший - 5,45 мм військовим патроном, які являються боєприпасами та виготовлені промисловим способом; гранату РГД-5 споряджену підривником УЗРГМ, яка відповідно до висновку експерта №4/34 від 24.09.2014 являється ручною наступальною гранатою РГД-5, яка відноситься до боєприпасів та виготовлена промисловим способом та придатні для вибуху, які ОСОБА_8 незаконно зберігав за місцем свого проживання, без передбаченого законом дозволу.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 винним себе у вчиненні інкримінованих правопорушень не визнав повністю та суду пояснив, що вперше побачив ОСОБА_14 на 2-му поверсі військкомату на початку серпня 2014 року. Останній звернувся до нього, оскільки з`ясовував питання щодо виїзду на кордон, та запитував за якусь довідку. ОСОБА_14 також повідомив, що його неодноразово викликали повістками до військкомату, проте він не з`являвся, розповідав, що хоче поїхати за кордон з друзями із Росії. В подальшому ОСОБА_8 з`ясував, що ОСОБА_14 не підлягав мобілізації, так як раніше не проходив військову службу. Також, під час розмов ОСОБА_14 робив різні натяки на вручення хабара, і для того щоб упевнитись у незаконних діях останнього, ОСОБА_8 зустрівся з ним декілька раз. При наступних зустрічах ОСОБА_14 знову натякав на вручення хабара, про що ОСОБА_8 роз`яснив, що такі дії є незаконними. Про дані обставини ОСОБА_8 доповів своєму безпосередньому начальнику ОСОБА_15 та було прийнято рішення повідомити про незаконні дії ОСОБА_14 письмовим рапортом військового комісара. Були також викликані співробітники військової контррозвідки, однак ОСОБА_14 на зустріч не прийшов. Будь-яких коштів ОСОБА_8 у ОСОБА_14 не вимагав та не мав наміру отримувати. Вважає, що ОСОБА_14 виконував незаконне завдання правоохоронного органу та намагався різним способом вручити йому неправомірну вигоду, щоб відразу викрити ОСОБА_8 .

Також пояснив, що в період з 20 серпня по 19 вересня 2014 р. він перебував у службовому відрядженні в зоні проведення антитерористичної операції. Під час руху колоною автомобілів в зоні АТО с. Победа Новоайдарівський район, він разом з підполковником ОСОБА_16 та майором ОСОБА_17 та іншими особи перебували в кузові автомобіля Урал, під час руху вони потрапили під мінометний обстріл, під час обстрілу майор ОСОБА_17 помітив два набої та гранату РГД-5, в якій було спусковий важіль перемотано ізолентою та не було запобіжної чеки, які знаходилися в обвинуваченого під ногами. Повідомивши на місці про дану знахідку підполковнику ОСОБА_16 , не встановивши власника даних боєприпасів спільним рішенням було вирішено залишити їх у нього в речовому мішку, з метою запобігання випадкового вибуху та пошкодження осіб, які перебували на кузові автомобіля, та з наміром в подальшому здати на склад військової частини. Прибувши в смт. Мирне, Каланчанського району, Херсонської області, щоб не переміщувати у власному транспорті, оскільки поверталися додому в м. Житомир, вони домовилися здати зброю яка була їм видана, а печатку про здачу зброї поставити у військовій частині в м. Новоград-Волонський, оскільки саме там отримували зброю. Про те, що знайдені боєприпаси знаходяться у його речовому мішку він забув, причиною того стало, що перебуваючи в зоні АТО неодноразово отримував як психічне так і фізичне навантаження та перебував у стресовому стані від подій, які там відбувалися.

Під час повернення в м. Житомир, він разом з підполковником ОСОБА_16 , майором ОСОБА_17 та священиком - отець ОСОБА_18 , які поверталися разом з ним із зони АТО, зупинилися поїсти, підчас розпаковування речового мішка виявив боєприпаси та згадав про них. Виявивши боєприпаси він повідомив про це підполковника ОСОБА_19 , майора ОСОБА_17 , капітана ОСОБА_20 , а також зазначив, що необхідно здати виявлені боєприпаси до 30-ї механізованої бригади у м. Новоград-Волинський, куди всі мали намір поїхати 20.09.2014 р. для закриття відрядження. 19 вересня 2014 року пізно ввечері вони приїхали в м. Житомир, він залишив гранату та патрони у серванті на видному місці за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , щоб не забути здати, та поїхав зі своїм батьком ОСОБА_21 святкувати приїзд із зони АТО в с. Зарічани де його чекали близькі родичі. Наступного дня, 20 вересня 2014 року вранці під час проведення обшуку працівники міліції виявили та вилучили гранату та патрони. Також зазначив, що будь-якого наміру їх зберігати чи залишити собі не мав, вважає свої дії законними, оскільки на момент виявлення боєприпасів він ще перебував у відрядженні, мав право зберігати та користуватися зброєю та боєприпасами відповідно Статуту Збройних Сил України.

Факт виявлення боєприпасів був також відомий його безпосередньому начальнику ОСОБА_16 , з яким спільно було вирішено здати боєприпаси до військової частини у АДРЕСА_4 , оскільки кімната зберігання зброї в Житомирському ОМВК відсутня, та будь-яким чином оформити здачу боєприпасів у військкоматі ввечері п`ятниці 19.09.2014 р. не було жодної можливості.

Державний обвинувач обґрунтував винуватість ОСОБА_8 в проханні службовою особою надати неправомірну вигоду для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто обіцяє неправомірну вигоду дій, з використанням службового становища, тобто у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, наступними доказами:

- заява про вчинення злочину від 05.08.2014 р., в якій ОСОБА_14 повідомляє про те, що офіцер військового комісаріату ОСОБА_8 за винагороду обіцяв вирішити питання щодо отримання довідки (а.с. 6-7,том 1);

- рапорт ст. слідчого СУ УМВС України в Житомирській області ОСОБА_22 (а.с.13, том 1);

- протокол про результати відео контролю особи від 15.08.2014 р., в період з 17 годин 06 хв. по 17 годин 09 хв. 07 серпня 2014 року (а.с.28-29, том 1);

- протокол про результати аудіо контролю особи від 15.08.2014 р., в період з 17 годин 06 хв. по 17 годин 09 хв. 07 серпня 2014 року (а.с.30-31, том 1);

- протокол про результати відео контролю особи від 15.08.2014 р., в період з 15 годин 26 хв. по 15 годин 41 хв. 12 серпня 2014 року (а.с.32-34, том 1);

- протокол про результати аудіо контролю особи від 15.08.2014 р., в період з 15 годин 26 хв. по 15 годин 41 хв. 12 серпня 2014 року (а.с.35-37, том 1);

- протокол про результати контролю за телефонними розмовами ОСОБА_8 від 15.08.2014 р., в період з 07.08.2014 р. по 13.08.2014 р. (а.с.38-50, том 1);

- наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 №20 від 16 травня 2014 року про призначення ОСОБА_8 на посаду офіцера відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- функціональні обов`язки офіцера відділення комплектування від 17.05.2014 року;

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що йому надходили повістки до Житомирського ОМВК щодо призову строкової військової служби, тому 31 липня 2014 року, близько 15 год. 30 хв., являючись військовозобов`язаним, з метою отримання консультації щодо порядку виїзду за кордон, прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зайшов в 5 кабінет, в якому знаходилось дві жінки, яким розповів про свою ситуацію, нащо вони відповіли що не можуть нічим допомогти, потім в приміщенні військового комісаріату зустрів капітана ОСОБА_8 . Під час спілкування зазначив капітану ОСОБА_8 , що йому потрібно виїхати за межі України, однак враховуючи, що у державі проходить мобілізація він звернувся за роз`ясненням до військового комісаріату щодо порядку перетину державного кордону військовозобов`язаними. В ході особистої розмови капітан ОСОБА_8 повідомив йому, що він підлягає призову однак, ОСОБА_8 може посприяти у вирішенні питання щодо ухилення від призову на військову службу останньому шляхом вчинення дій щодо зняття його з військового обліку, зазначивши, що для вирішення питання потрібно буде 15000 20000 грн., нащо він погодився оскільки терміново було виїхати за кордон. Обмінявшись номерами телефонів домовилися зустрітися наступного дня, щоб він приніс копію свого паспорта громадянина України. Наступного дня він передав копію паспорта ОСОБА_8 , який сказав, що коли буде щось відомо він йому передзвонить. Через деякий час, а саме 05.08.2014 року розуміючи, що в нього немає таких коштів, і побоювання призову до армії, він звернутися із заявою до військової прокуратури.

В подальшому, 07 серпня 2014 року близько 17 год. він зустрівся із ОСОБА_8 поблизу ІНФОРМАЦІЯ_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та в ході особистої розмови, висловив прохання надати йому грошові кошти в сумі від 16000 до 18000 грн., за зняття з військового обліку, зазначивши, що для початку оформлення документів потрібно передати грошові кошти в розмірі 4-5 тис. грн., на що він погодився. На наступний день він під`їхав до військкомату щоб відати ОСОБА_8 5000 грн., але з останнім так і не зустрівся оскільки у військкоматі відбувся пожар і стояли пожежні автомобілі, тому поїхав додому. Через днів 4-5 днів він передзвонив ОСОБА_8 та домовився про зустріч, яка відбулася 12.08.2014 року, під час якої останній повідомив, що можна написати в приписному, що він непридатний до військової служби, але потім сказав, що він цим займатися не буде, оскільки це незаконно.

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_23 , який пояснив, що точної дати не пам`ятає, він зустрів свого знайомого ОСОБА_24 , з яким разом навчався. Під час розмови ОСОБА_24 розповів, що має намір їхати до Італії, але йому не вистачає однієї довідки з військкомату. При цьому не пояснював правомірно чи неправомірно буде вирішувати дане питання.

Крім того в ході судового розгляду державний обвинувач обґрунтував винуватість ОСОБА_8 у незаконному носінні, зберіганні та придбанні боєприпасів без передбаченого законом дозволу, тобто у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 263 КК України, наступними доказами:

- протокол обшуку від 20.09.2014 р., під час якого за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 виявлено та вилучено предмети, схожі на патрони, предмет,схожий на гранату та чеку від гранати, предмети, схожі на магазини від АК, медичні картки, повістка (а.с.116-122, том 1);

- висновок судово-дактилоскопічної експертизи № 1/1123 від 23.09.2014 р., згідно якого на поверхнях наданих на дослідження ємності та предметів, схожих на два патрони, на два магазини від зброї, на корпус гранати РГД-5, на підривник УЗРГМ, які були виявлені та вилучені 20.09.2014 р. під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , слідів папілярних узорів рук не виявлено (том №1, а.с. 143-147);

- висновок судово-балістичної експертизи № 1/1122 від 22.09.2014 р., згідно якого представлені на дослідження два об`єкти, які схожі на патрони, що були вилучені під час проведення обшуку від 20.09.2014р. за адресою: АДРЕСА_1 ,є: один 12,7 мм патроном з бронебійно-запалювальною кулею Б-32 зразка 1932 року; інший 5,45 мм військовим патроном. Патрони являються боєприпасами (том №1, а.с 153-157).

- висновок судової вибухотехнічної експертизи №4/34 від 24.09.2014 р., згідно якого об`єкт, схожий на корпус гранати РГД-5, вилучений під час обшуку від 20.09.2014 р. за адресою: АДРЕСА_1 , являється корпусом ручної наступальної гранати РГД-5. Об`єкт, схожий на підривник УЗРГМ, вилучений під час обшуку від 20.09.2014р. являється засобом підриву уніфікованим підривником типу УЗРГМ. Корпус гранати РГД-5 споряджений підривником УЗРГМ являється ручною наступальною гранатою РГД-5, яка відноситься до боєприпасів та придатні до вибуху (том № 1, а.с.162-176);

- витяг з кримінального провадження №0000262 від 25.09.2014 р., згідно якого внесено відомості до ЄРДР за правовою кваліфікацією ч.1 ст. 263 КК України (том № 1, а.с. 228);

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_17 , який пояснив, що 16 - 18 серпня 2014 року він, ОСОБА_16 та ОСОБА_8 , який на той момент перебував на посаді офіцера відділу комплектування Житомирського ОМВК, отримали наказ на відправлення в зону проведення антитерористичної операції терміном на 30 діб, а саме в с.Мирне у відкомандирування до 30-ї механізованої бригади. По приїзду до місця дислокації, вони були забезпечені зброєю та боєприпасами, про що було зроблено відповідні відмітки яка в подальшому по виїзду із зони проведення АТО була здана. Під час перебування в зоні АТО, рухаючись на автомобілі УРАЛ, вони потрапили під мінометний обстріл, після якого в кузові вказаного автомобіля він помітив гранату, яка знаходилася під ногами ОСОБА_8 . З метою уникнення випадкового її вибуху він сказав ОСОБА_8 покласти її до свого рюкзака, що останній і зробив. При поверненні до м. Житомира 19 вересня 2014 року вони зупинилися щоб пообідати, всі почали доставати з своїх сумок їжу, і він почув як ОСОБА_8 у своєму рюкзаку виявив гранату і емоційно сказав «єпересете забув», він його насварив за це, але розумів розгубленість ОСОБА_8 оскільки в тих обставинах в зоні АТО можна було забути як і звати. Після цього домовилися, що по приїзду додому ОСОБА_8 здасть боєприпаси, наміру залишати в себе боєприпаси він не мав. Граната була виявлена ОСОБА_8 також у присутності ОСОБА_16 , ОСОБА_25 священика-отця ОСОБА_18 ( ОСОБА_26 ), які також чули намір ОСОБА_8 здати її до складу військової частини, де він мав закрити посвідчення про відрядження. Наміру залишити гранату у себе ОСОБА_8 не мав, а навпаки, рішення про її здачу було прийнято ними спільно. По приїзду 19.09.2014 року близько 20 години вечора в м. Житомир прибули до військкомату, оскільки в ньому не було спеціально обладнаної кімнати для зберігання зброї остаточно вирішили наступного дня здати боєприпаси до складу військової частини в АДРЕСА_4 при закритті відрядження та поставленні відмітки про здачу зброї, після цього роз`їхалися по домам відпочивати.

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_16 , який підтвердив показання свідка ОСОБА_27 , а також пояснив, що з 20 серпня 2014 року він разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_27 перебували у відрядженні в зони АТО на 30 діб. В кінці серпня 2014 року в кузові автомобіля «УРАЛ» ними було виявлено гранату, яку ОСОБА_8 поклав до себе в рюкзак. Після повернення до м. Житомира було прийнято рішення здати вказану гранату до складу військової частини в АДРЕСА_4 , куди вони мали намір їхати, щоб закрити відрядження. Будь-якого наміру залишити в себе виявлену гранату ОСОБА_8 не висловлював, а навпаки, мав чіткий намір здати її під час закриття відрядження.

- показаннями в судовому засіданні свідків ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , які пояснили, що вранці 20.09.2014 року вони в якості понятих були присутнім під час проведення обшуку в квартирі АДРЕСА_5 . Обшук проводився у присутності ОСОБА_21 . Під час обшуку у серванті на видному місці було виявлено і вилучено гранату, яка була у розібраному стані, та декілька патронів. Біля серванту стояв військовий речовий мішок та сумка з речами, яка не була розібрана. Гранату, патрони, амбулаторну карту та записник було вилучено та поміщено в пакет речових доказів.

Обвинувачений та його захисники обґрунтовували невинуватість ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України наступними доказами:

- показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , який пояснив, що вперше побачив ОСОБА_14 на 2-му поверсі військкомату на початку серпня 2014 року. Останній звернувся до нього, оскільки з`ясовував питання щодо виїзду на кордон, та запитував за якусь довідку. ОСОБА_14 також повідомив, що його неодноразово викликали повістками до військкомату, проте він не з`являвся, розповідав, що хоче поїхати за кордон з друзями із Росії. В подальшому ОСОБА_8 з`ясував, що ОСОБА_14 не підлягав мобілізації, так як раніше не проходив військову службу. Також, під час розмов ОСОБА_14 робив різні натяки на вручення хабара, і для того щоб упевнитись у незаконних діях останнього, ОСОБА_8 зустрівся з ним декілька раз. При наступних зустрічах ОСОБА_14 знову натякав на вручення хабара, про що ОСОБА_8 роз`яснив, що такі дії є незаконними. Про дані обставини ОСОБА_8 доповів своєму безпосередньому начальнику ОСОБА_15 та було прийнято рішення повідомити про незаконні дії ОСОБА_14 письмовим рапортом військового комісара. Були також викликані співробітники військової контррозвідки, однак ОСОБА_14 на зустріч не прийшов. Будь-яких коштів ОСОБА_8 у ОСОБА_14 не вимагав та не мав наміру отримувати.

- показаннями свідка ОСОБА_14 , який у судовому засіданні 21.01.2015 року пояснив, що з 2008 по 2010 рік проживав та навчався в Італії. 31 липня 2014 року мав намір поїхати в Італію, але в Україні відбувалась мобілізація до армії, тому його могли не випустити з України. 31.07.2014 року прийшов у військкомат, де звернувся у 5 кабінет щодо виїзду за кордон. Жінки, які там були сказали, що допомогти не можуть та порадили звернутися до 21 кабінету. Під час слідування в коридорі військкомату зустрів ОСОБА_8 , який сказав ОСОБА_14 про те, що може йому допомогти в даному питанню. Також ОСОБА_8 повідомив, що це питання будуть вирішувати знайомі лікарі, і це буде коштувати 15-20 тисяч гривень. В подальшому ОСОБА_14 звернувся із заявою до прокуратури. Через декілька днів ОСОБА_14 знову зустрівся з ОСОБА_8 , та ОСОБА_8 повідомив його що це незаконно, він таким не займається. Також свідок повідомив суду, що 12.08.2014 року він приносив гроші ОСОБА_8 , однак гроші останній не взяв.

Повторно допитаний в судовому засіданні 11 лютого 2015 року свідок ОСОБА_30 змінив свої показання, та зокрема пояснив, що вперше в Італію поїхав у 2008 році, останній раз був в Італії в 2009 році. За період з 2009 по 2014 роки йому неодноразово приходити повістки про виклик до військкомату. Один раз був на лікарській комісії, потім за повістками до військкомату не прибував. Також в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 надав суду для огляду посвідку на проживання в Італії, яка виявилась дійсною до 2011 року. Після чого, на уточнюючі питання повідомив, що виклику та відкритої візи для виїзду в Італію в нього не було, та він не намагався виїхати в Італію у 2014 році.

- показаннями свідка ОСОБА_17 , який пояснив, що на початку серпня місяця 2014 року ОСОБА_8 доповів йому, як старшому офіцеру про те, що ОСОБА_14 має намір вчинити незаконні дії, а саме провокує на отримання хабара, за нібито ухилення від мобілізації. Таких повідомлень від ОСОБА_8 було декілька, оскільки останній декілька раз зустрічався із ОСОБА_14 . ОСОБА_17 наказав ОСОБА_8 звернутися із письмовим рапортом з даного приводу на ім`я військового комісара. В подальшому, після отримання такого рапорту, військовий комісар доповів про наміри ОСОБА_14 до військової прокуратури та контррозвідки. Також свідок зазначав, що ОСОБА_8 з 18.03.2014 року проходив службу у Житомирському військкоматі на посаді офіцера відділу комплектування, де займається організацією роботи по молоді, які тільки стають військовослужбовцями. До його службових обов`язків не входило звільнення осіб від мобілізації та проходження військової строкової служби, тим більше таке рішення приймається виключно комісійно співробітниками іншого комісаріату, а саме Житомирського обласного військкомату.

- показаннями свідка ОСОБА_31 - військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_4 , який пояснив, що 12 серпня 2014 року капітан ОСОБА_8 в усній формі доповів, що ОСОБА_14 намагався надати неправомірну вигоду з метою ухилення від військового обов`язку. В подальшому ним як військовим комісаром було прийнято рішення проінформувати відділ військової контррозвідки, спільно з працівниками останньої провести оперативні дії з метою фіксування протиправних дій ОСОБА_14 , однак останній на зустріч не прийшов. Після чого, 13.08.2014 року ОСОБА_8 було подано офіційний рапорт на ім`я військового комісара, який в подальшому направлено до військової прокуратури. Також, свідок ОСОБА_31 зазначив, що згідно службових обов`язків на ОСОБА_8 не було покладено питання прийняття рішення щодо видачі та оформлення будь-яких документів, що стосуються військового обліку, він не мав права підпису, та у зв`язку з цим, ОСОБА_8 не міг вплинути на результати військового обліку.

Також сторона захисту зазначила, що відповідно до службових обов`язків капітан ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді офіцера відділення комплектування ЖОМВК не міг вчинити щодо ОСОБА_14 дій, відносно ухилення останнього від мобілізації чи призову на військову службу. Матеріалів відносно ОСОБА_14 у нього не було. Жодних документів по ньому він не готував. Ніякої неправомірної вигоди він не вимагав і ніякої пропозиції неправомірної вигоди не приймав. Ніяких коштів та документів, які належать ОСОБА_14 під час обшуку житла та автомобілів не вилучалися.

Крім цього, сторона захисту зазначила, що військова прокуратура після отримання рапорту ОСОБА_8 на ім`я начальника ЖОМВК ОСОБА_32 від 13.08.2014 р. щодо неправомірних дій ОСОБА_14 , в порушення вимог діючого законодавства не внесла відомості до ЄРДР, як це їх зобов`язано ч.4 ст.214 КПК України, оскільки відмова у внесені таких відомостей не допускається. Вважають, що ОСОБА_14 виконував незаконне завдання правоохоронного органу та намагався різним способом вручити йому неправомірну вигоду, щоб відразу викрити ОСОБА_8 .

В ході розгляду справи захисниками вказано на порушення норм процесуального права під час складання протоколів дослідження інформації, отриманої при застосуванні технічних засобів, зокрема протокол про результати відеоконтролю (т.1.а.с.28-29), протокол аудіоконтролю (т.1 а.с.30-31), протокол відеоконтролю (т.1 а.с.32-34), протокол аудіоконтролю (т.1 а.с.35-37), а також досліджено безпосередньо аудіо та відео записи даних протоколів, оскільки вони були складені оперуповноваженим УДСБЕЗ УМВС України в Житомирській області лейтенантом міліції ОСОБА_33 , однак будь-якого доручення слідчого щодо складання даних протоколів оперативним працівником органом державного обвинувачення не надано. Таким чином сторона захисту вважає, що вище вказані протоколи дослідження інформації, отриманої при застосуванні технічних засобів, які складені оперуповноваженим оперуповноваженим УДСБЕЗ УМВС України в Житомирській області лейтенантом міліції ОСОБА_33 на підставі ухвал слідчого судді Апеляційного суду Житомирської області від 05.08.2014 року, здобуті з порушенням вимог ст.ст. 41, 86 КПК України, також зазначили, що в даних протоколах в супереч ст. 104 КПК України не зазначено характеристику технічних засобів фіксації та носіїв інформації, тому вважають, що дані докази здобуті під час проведення слідчих дій є недопустимими.

Крім цього, прохали суд визнати недопустимим доказ заяву ОСОБА_14 від 05.08.2014 р. про вчинення злочину, яка стала підставою до внесення відомостей до ЄРДР за ч.3 ст.368 КК України, оскільки дана заява не містить на собі будь-яких відміток щодо її реєстрації та надходження до правоохоронного органу, чим порушено вимоги ч.4 ст.214 КПК України, тобто слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Таким чином, неможливо встановити факт законного отримання правоохоронним органом даної заяви ОСОБА_14 , точної дати отримання та складання ОСОБА_14 цієї заяви, і як наслідок законності внесення відомостей до ЄРДР на підставі цієї заяви.

Також, обвинувачений та його захисники обґрунтовували невинуватість ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України наступними доказами:

- показаннями свідка ОСОБА_17 , який зокрема, показав суду, що 16-18 серпня 2014 року, він, ОСОБА_16 , ОСОБА_8 , який на той момент перебував на посаді офіцера відділення комплектування Житомирського ОМВК, отримали наказ на відправлення в зону проведення антитерористичної операції, а саме у відкомандирування до 30-ї механізованої бригади. По приїзду до місця дислокації, вони були забезпечені зброєю та боєприпасами, про що було зроблено відповідні відмітки, яка в подальшому наприкінці відрядження була здана.

Під час перебування в зоні АТО, рухаючись на автомобілі «УРАЛ», свідок та ОСОБА_8 потрапили під обстріл, після якого в кузові вказаного автомобіля було виявлено гранату та набої, які були під ногами ОСОБА_8 . З метою уникнення випадкового вибуху ОСОБА_17 сказав ОСОБА_8 покласти її до свого рюкзака, що останній і зробив.

При поверненні назад до м.Житомира 19 вересня 2014 року ОСОБА_8 у своєму рюкзаку виявив гранату та два набої. Граната та набої були виявлені ОСОБА_8 також у присутності ОСОБА_16 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , та відразу було прийнято рішення про здачу виявлених боєприпасів до місця постійної дислокації 30 механізованої бригади в м.Новоград-Волинський в зв`язку із не до кінця оформленими документами про здачу зброї. Також свідок зазначив, що наміру залишити гранату у себе ОСОБА_8 не мав, а навпаки, рішення про її здачу до складу військової частини в м.Новоград-Волинський було прийнято колективно, а саме свідком, ОСОБА_8 , ОСОБА_34 , ОСОБА_16

- показаннями свідка ОСОБА_16 , який підтвердив такі покази свідка ОСОБА_17 , а також показав, що з 20 серпня 2014 року, його, ОСОБА_8 та ОСОБА_27 було відряджено до зони АТО. Під час перебування у зоні АТО, в кузові автомобіля «УРАЛ», в кінці серпня 2014 року, було виявлено гранату, яку ОСОБА_8 поклав до себе з рюкзак. Під час повернення до м.Житомира, 19 вересня 2014 року ОСОБА_8 виявив у себе в рюкзаку дану гранату та два набої. Було прийнято рішення здати їх до складу військової частини в АДРЕСА_4 , куди мали поїхати 20 вересня 2014 року, щоб оформити здачу зброї. Будь-якого наміру залишити в себе виявлену гранату та набої ОСОБА_8 не висловлював, а навпаки, мав чіткий намір здати їх.

- показаннями свідка ОСОБА_26 , який показав суду, що в 2014 році перебував в зоні та виконував функції священика, під час перебування у зоні АТО познайомився із ОСОБА_8 у вересні 2014 року. 19 вересня 2014 року, свідок разом із ОСОБА_8 , ОСОБА_35 , ОСОБА_27 , ОСОБА_16 повертався із зони АТО до м.Житомира. ОСОБА_8 під час зупинки автомобіля, виявив у себе в рюкзаку гранату та 2 патрони. Між присутніми військовими відбувалась розмова, під час якої було прийнято рішення про здачу цієї гранати та патронів до складу 30-ї бригади, що знаходиться у м.Новоград-Волинський. В м. Житомир приїхали біля 20 години вечора 19.09.2014 р., це була п`ятниця.

- показаннями свідка ОСОБА_21 , який пояснив суду, що ОСОБА_8 є його сином. 19 вересня 2014 року подзвонив син та повідомив, що вертається із зони АТО. Сина привезли до дому в с.Зарічани його колеги. Після цього, свідок разом із сином поїхав у м. Житомир до квартири по АДРЕСА_3 . Під час руху ОСОБА_8 розповів, що у нього є дещо зі зброї, а саме граната та декілька патронів, які він має намір здати наступного дня, тобто в суботу, до Новоград-Волинської бригади. ОСОБА_8 того ж дня заніс свої речі до квартири, після чого поїхали у с. Зарічани святкувати повернення сина із зони АТО.

Наступного дня, тобто 20 вересня 2014 року, свідку з ранку подзвонили працівники міліції, він приїхав та відкрив двері у квартирі АДРЕСА_5 , де було проведено обшук. Під час обшуку було знайдено гранату та патрони, речі сина були не розібраними.

- показаннями свідка ОСОБА_31 - військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_4 , який пояснив суду, що ОСОБА_8 не мав змоги здати гранату та набої до кімнати зберігання зброї військового комісаріату, оскільки вона на той момент не була обладнана належним чином.

- посвідчення про відрядження за №733 від 20.08.2014 року, що видано капітану ОСОБА_8 на підставі розпорядження начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 18.08.2014 р. №1753ог/дск та розпорядження Командувача Сухотних військ Збройних Сил України №116/8/8815 від 19.08.2014 р., капітана ОСОБА_8 офіцера відділення комплектування Житомирського ОМВК відряджено до БТГр НОМЕР_1 на 30 діб. Посвідчення про відрядження має відмітки про відбуття і Житомирського ОМВК, прибуття до військових частин. Також, дане посвідчення містить напис, що завірено печаткою польова пошта в/ч НОМЕР_2 , про забезпечення ОСОБА_8 зброєю. Належні відмітки про здачу зброї ОСОБА_8 на даному посвідченні відсутні.

- посвідчення офіцера № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_8 , з якого вбачається, що ОСОБА_8 отримав зброю та боєприпаси, проте також, належні відмітки про здачу зброї та боєприпасів дане посвідчення не містить.

Суд визнає, що обвинувачений ОСОБА_8 та свідки давали правдиві покази суду, які підтверджуються іншими доказами, дослідженими в ході судового слідства.

Розглянувши кримінальне провадження по суті, провівши у повному обсязі судове слідство, допитавши обвинуваченого, свідків, дослідивши письмові докази, перевіривши доводи учасників процесу, вияснивши у них, чи всі вони докази подали на підтвердження своїх доводів, виконавши вимоги ст. 370 КПК України, суд прийшов до переконання, що як під час досудового розслідування справи, так і під час судового розгляду не доведено вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, тому він по пред`явленому обвинуваченню підлягає визнанню не винуватим і по суду виправданим, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 368 КК України, у редакції, яка була чинною у другій половині 2014 року передбачала відповідальність за прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи не вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду,чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Прохання службовою особою надати неправомірну вигоду для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто обіцяє неправомірну вигоду дій, з використанням службового становища держаний обвинувач обґрунтовує показаннями ОСОБА_14 , заявою останнього до правоохоронних органів.

В заяві від 05.08.2014 року ОСОБА_14 , повідомив про факт прохання працівником військкомату ОСОБА_8 надати неправомірну вигоду у вигляді 15-20 тис. грн. за зняття з військового обліку.

Суд не приймає зазначену заяву як доказ тому, що вона не зареєстрована відповідно до вимог реєстрації заяв та повідомлень про злочини, не містить на собі будь-яких відміток щодо її реєстрації та надходження до правоохоронного органу, також у матеріалах справи відсутній протокол про прийняття заяви, як слідує з витягу з кримінального провадження №0000069 від 05.08.2014 р., згідно якого внесено відомості до ЄРДР за правовою кваліфікацією ч.1 ст. 368 КК України, підставою внесення до ЄРДР стали матеріали правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, а не заява ОСОБА_14 , чим порушено вимоги ч. 4 та п. 2 ч. 5 ст.214 КПК України, тобто слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення та внести відомості до ЄРДР про прізвище, ім`я по батькові потерпілого або заявника. Таким чином, неможливо встановити факт законного отримання правоохоронним органом даної заяви ОСОБА_14 , точної дати отримання та складання ОСОБА_14 цієї заяви, і як наслідок законності внесення відомостей до ЄРДР на підставі цієї заяви.

Також слід зазначити, що 13.08.2014 року ОСОБА_8 звернувся з письмовим рапортом на ім`я начальника ЖОМВК ОСОБА_32 щодо неправомірних дій ОСОБА_14 , який був направлений та отриманий Житомирською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері. Однак військова прокуратура в порушення вимог діючого законодавства не внесла відомості до ЄРДР, як це зобов`язано ч.4 ст. 214 КПК України, оскільки відмова у внесені таких відомостей не допускається.

Прокурор як докази вини обвинуваченого наводить протоколи про результати здійснення негласних слідчих ( розшукових) заходів протокол про результати відео контролю особи від 15.08.2014 р., протокол про результати аудіо контролю особи від 15.08.2014 р., протокол про результати відео контролю особи від 15.08.2014 р., протокол про результати аудіо контролю особи від 15.08.2014 р., протокол про результати контролю за телефонними розмовами ОСОБА_8 від 15.08.2014 р., згідно якого у рамках здійснення досудового розслідування проведено прослуховування аудіо матеріалів, одержаних під час НСРД.

Вказані протоколи складені оперуповноваженим УДСБЕЗ УМВС України в Житомирській області лейтенантом міліції ОСОБА_33 на підставі ухвал слідчого судді Апеляційного суду Житомирської області від 05.08.2014 року, в той час коли у відповідності ст. 106 КПК України протокол під час досудового розслідування складається лише слідчим або прокурором, які проводять відповідну процесуальну дію, під час її проведення або безпосередньо після її закінчення. Відповідно до вимог ст. 266 КПК України слідчий визначає зміст інформації, отриманої при застосуванні технічних засобів, про що складається відповідний протокол, в зв`язку з чим оперуповноважений УДСБЕЗ УМВС України в Житомирській області не є слідчим. Відповідного доручення слідчого щодо складання даних протоколів оперативним працівником немає, таким чином проведення слідчих дій проведено не уповноваженою особою, а посилання прокурора, що доручення має гриф таємності не відповідає дійсності, оскільки як слідує з листа №2454 від 27.08.2014 року старшого прокурора Житомирської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_4 матеріали НСРД по кримінальному провадженні №0000069 розсекречені. Також слід зазначити, що в даних протоколах в супереч ст. 104 КПК України не зазначено характеристику технічних засобів фіксації та носіїв інформації. З приводу зазначеного допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_33 не змогла надати чітку відповідь на підставі чого було складено протоколи, а відносно відсутності інформації щодо характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, вказала про технічну помилку при складанні протоколів.

Згідно ст.ст. 1, 2 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оперативний працівник міліції має право проводити негласні слідчі дії лише на підставі письмового доручення слідчого (ст.246 КПК України), складати протоколи слідчих дій оперативні працівники мають право лише за наявності письмового доручення слідчого (ст.41 КПК України).

Жодних доручень слідчого на проведення негласних слідчих дій та на складання протоколів за результатами негласних слідчих дій державним обвинувачем суду не надано, тобто зазначені дії є незаконними, а докази суд визнає недопустимими.

У відповідності до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.

Згідно з вимогами ст. 87 ч.1 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини , гарантованих Конституцією та законами України , міжнародними договорами , згода на обов`язковість яких надана Верховною. Радою України , а також будь-які інші докази , здобуті завдяки інформації , отриманої внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно із ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Зазначена норма закону повністю узгоджується з вимогами ст. 62 Конституції України, відповідно до положень якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Перелічені вище недопустимі докази викликають сумніви та суд не може покласти їх в основу обвинувального вироку, а відтак виходячи з позиції ЄСПЛ, який неодноразово зазначав, що наявність «обґрунтованої підозри» у вчинені правопорушення передбачає «наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин». І такі факти мають бути досить переконливими, щоб суд на підставі їх розумної оцінки міг визнати причетність особи до вчинення злочину, не приймає їх як докази сторони обвинувачення та відкидає їх.

Пункт 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).

Таким чином, суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши та оцінивши докази, надані стороною обвинувачення та захисту, в їх сукупності, приходить до висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів винності обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, в якому він обвинувачується.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Отже з урахуванням викладеного вище, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження в ході судового розгляду, керуючись законом, оцінивши кожний доказ наданий як стороною обвинувачення так і стороною захисту з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до обґрунтованого висновку, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення за ч.1 ст. 368 КК України, не знайшло свого підтвердження, оскільки достатніх та допустимих доказів у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення органом досудового розслідування не здобуто, стороною обвинувачення не надано, судом не виявлено.

В такому разі суд вважає необхідним в силу презумпції невинуватості, закріпленого у ст. 62 Конституції України виправдати ОСОБА_8 за відсутності достатніх доказів вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України.

Що стосується обвинувачення ОСОБА_8 у не законному носінні, зберіганні та придбанні боєприпасів без передбаченого законом дозволу, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 263 КК України, судом зазначається наступне.

Диспозицією ч. 1 ст. 263 КК України встановлено відповідальність за носіння, зберігання та придбання боєприпасів без передбаченого законом дозволу

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України полягає у носінні, зберіганні, придбанні чи збуті вогнепальної зброї або бойових припасів без указаного дозволу. Злочин наявний лише за умови, що зазначені дії вчиняються без передбаченого законом дозволу, тобто є незаконними.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом.

Так, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та обвинувачений ОСОБА_8 надали суду аналогічні та послідовні покази, в яких зазначили, що вони та ОСОБА_8 , який в 2014 році перебував на посаді офіцера відділення комплектування Житомирського ОМВК, отримали наказ на відправлення в зону проведення антитерористичної операції, а саме у відкомандирування до 30-ї механізованої бригади. По приїзду до місця дислокації, вони були забезпечені зброєю та боєприпасами, про що було зроблено відповідні відмітки у посвідченні про відрядження та військовому квитку. Під час перебування в зоні АТО, рухаючись на автомобілі «УРАЛ» потрапили під обстріл, після якого в кузові вказаного автомобіля було виявлено гранату та набої, які були під ногами ОСОБА_8 . З метою уникнення випадкового вибуху ОСОБА_17 сказав ОСОБА_8 покласти їх до свого рюкзака, що останній і зробив. Прибувши в смт. Мирне, Каланчанського району, Херсонської області, вони домовилися здати зброю яка була їм видана, щоб не переміщувати у власному транспорті, оскільки поверталися додому в м. Житомир, а печатку про здачу зброї поставити у військовій частині в АДРЕСА_4 , оскільки саме там отримували зброю. Разом повертаючись додому в м. Житомира 19 вересня 2014 року ОСОБА_8 у своєму рюкзаку виявив гранату та два набої. Граната та набої були виявлені ОСОБА_8 також у присутності свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , відразу було прийнято рішення про здачу виявлених боєприпасів до місця постійної дислокації 30 механізованої бригади в АДРЕСА_4 , оскільки саме там мали оформити документи про здачу зброї, яка була їм видана. Прибувши в м. Житомир близько 20-21 години доповіли військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_36 , який пояснив суду, що ОСОБА_8 не мав змоги здати гранату та набої до кімнати зберігання зброї військового комісаріату, оскільки вона на той момент не була обладнана належним чином, тому остаточно було прийнято рішення про здачу боєприпасів до складу військової частини в АДРЕСА_4 . Також зазначили, що наміру залишити гранату у себе ОСОБА_8 не мав, а навпаки, рішення про її здачу до складу військової частини в АДРЕСА_4 було прийнято колективно.

Про те, що знайдені боєприпаси знаходяться у речовому мішку ОСОБА_8 забув, з причини того, що перебуваючи в зоні АТО неодноразово отримував як психічне так і фізичне навантаження та перебував у стресовому стані від подій, які там відбувалися.

Вказані обставини та пояснення свідків, обвинуваченого вказують на відсутність у ОСОБА_8 прямого умислу вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки будь-якого наміру зберігати чи залишити виявлені боєприпаси собі не мав.

У статті 62 Конституції України вказано, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Це означає, що склад злочину включає психічне ставлення обвинуваченого до всіх фактичних обставин, які віднесені законодавцем до об`єкта і об`єктивної сторони злочину. Тобто при доказуванні умислу насамперед необхідно встановити конкретні фактичні дані, які б свідчили, що інтелектом і волею (умислом) обвинуваченого охоплювались виявлені час, місце, спосіб вчинення злочину тощо.

Відповідно до ст.23 КК України злочином може визнаватися діяння лише за наявності вини, а особа може визнаватися винною у вчиненні злочину за наявності у неї певного психічного ставлення до вчинюваного діяння та його наслідків (у формі умислу та необережності). Відсутність вини тягне за собою закриття кримінального провадження за реабілітуючими підставами.

З суб`єктивною сторони кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.263 КК України може бути вчинене тільки з прямим умислом.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 26.04.2002 року «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» При вирішенні питання, чи є незаконними носіння, зберігання, придбання, виготовлення, ремонт, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), а також носіння, виготовлення, ремонт або збут холодної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, судам необхідно керуватися Положенням про дозвільну систему (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. №576 ( 576-92-п ) з наступними змінами), Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів (затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 р. № 622.

Відповідно до п.2 постанови КМУ від 12 жовтня 1992 р. №576 «Про затвердження Положення про дозвільну систему» до предметів, матеріалів і речовин, підприємств, майстерень і лабораторій, на які поширюється дозвільна система, належать: вогнепальна зброя (нарізна воєнних зразків, несучасна стрілецька, спортивна, навчальна, охолощена, мисливська нарізна і гладкоствольна) та бойові припаси до неї.

Відповідно до п.4 постанови КМУ від 12 жовтня 1992 р. №576 «Про затвердження Положення про дозвільну систему» право на володіння вогнепальною зброєю посадовими особами та громадянами і умови її застосування визначаються в порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до п.11, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 26.04.2002 року «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» під незаконним носінням вогнепальної зброї та бойових припасів є умисними, вчиненими без передбаченого законом дозволу діями по їх переміщенню, транспортуванню особою безпосередньо при собі (в руках, одязі, сумці, спеціальному футлярі, транспортному засобі тощо). Незаконним придбанням вогнепальної зброї та бойових припасів слід вважати умисні дії, пов`язані з їх набуттям всупереч передбаченому законом порядку.

У період з квітня 2014 року по теперішній час на території Донецької та Луганської областей України діє терористична організація, діяльність якої спрямована на порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення, впливу на прийняття рішень, вчинення або не вчинення дій органами державної влади та органами місцевого самоврядування, службовими особами цих органів, об`єднаннями громадян.

Радою національної безпеки і оборони України прийнято рішення від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», яке введено в дію Указом Президента України «Про рішення національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» №405/2014 від 14.04.2014 р., відповідно до якого на території України розпочато антитерористичну операцію (надалі - АТО).

До проведення антитерористичної операції, відповідно до статті 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», залучені військові підрозділи Міністерства оборони України та Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», військовослужбовці під час виконання службових обов`язків мають право застосовувати заходи фізичного впливу, а також носити, зберігати та застосовувати спеціальні засоби, зброю в порядку, встановленому законодавством.

На виконання зазначених нормативних актів, військовослужбовець ОСОБА_8 на підставі розпорядження начальника Генерального штабу Головнокомандувача ЗС України від 18.08.2014 року №1753ог/дск та розпорядження Командувача Сухопутних військ ЗС України №116/8/8815 від 19.08.2014 року направлений у відрядження в зону АТО терміном 30 діб, з метою виконання своїх обов`язків йому було видано зброю та боєприпаси, що підтверджується посвідченням про відрядження №733 від 20.08.2014 року, а оскільки на момент вилучення боєприпасів під час обшуку ще перебував у відрядженні, тому мав право на носіння, придбання, зберігання та користування вогнепальною зброєю та боєприпасами відповідно Статуту Збройних Сил України та іншого законодавства.

Крім того, слід зазначити, що згідно висновків експертів №1/1122 від 22 травня 2014 року та №4/34 від 24.09.2014 року, надані на дослідження два об`єкти, які схожі на патрони є один 12.7 мм патроном з бронебійно-запалювальною кулею Б-32 зразка 1932 року, інший 5.45 мм військовим патроном; наданий на дослідження предмет є конструктивно-оформленим зарядом вибухової речовини в корпусі наступальної осколкової ручної гранати РГД-5, який містить в своєму складі заряд вибухової речовини на основі тротилу. Вказані предмети відносяться до боєприпасів.

Відповідно до висновку експерта №1/1123 від 23.09.2014 року на поверхнях наданих на дослідження ємності та предметів схожих на два патрони та корпус гранати РГД -5, які були виявлені та вилучені 20.09.2014 року під час проведення обшуку по АДРЕСА_1 , слідів папілярних узорів рук не виявлено.

Дані, що містяться у висновках експертів та протоколі обшуку від 20.09.2014 року, не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для даного кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України. Ці дані вказують лише на те, що вилучені предмети є боєприпасами, які придатні до стрільби, проте не доводять сам факт носіння, зберігання та придбання боєприпасів без передбаченого законом дозволу обвинуваченим ОСОБА_8 .

Аналіз досліджених доказів переконав суд у тому, що жоден з доказів запропонований органами досудового слідства і прокурором та перевірений в судовому засіданні, як окремо так і всі в сукупності, не можуть бути покладені у беззаперечне підтвердження вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального провадження передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

Інших доказів на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України стороною обвинувачення не надано.

Як слідує з досліджених судом матеріалів кримінального провадження, будь-яких достовірних даних, які б свідчили про скоєння ОСОБА_8 злочину за ч.1 ст. 263 КК України, у якому він обвинувачується, стороною обвинувачення не надано. Доводи обвинуваченого, висунуті їм на свій захист, не спростовані, доказів його вини, крім наданих обвинуваченням і визнаних судом недопустимими та не взятих до уваги з викладених у вироку підстав, в ході судового розгляду справи не здобуто. Зазначена обставина є підставою для висновку про те, що докази, зібрані стороною обвинувачення, є вичерпними.

Оцінюючи доводи обвинуваченого, наведені ним на свій захист, а також оцінивши в сукупності докази у справі, суд вважає, що стороною обвинувачення не доведена винуватість ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого йому діяння поза розумним сумнівом. Суд прийшов до висновку, що зібрані докази не підтверджують вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину і всі можливості зібрати додаткові докази вичерпані.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Оскільки суд прийшов до висновку, що вина ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого йому діяння не знайшла свого достатнього підтвердження сукупністю досліджених доказів і всі можливості збирання доказів вичерпані, обвинувачений підлягає виправданню відповідно до ст. 373 КПК України за відсутності достатніх доказів вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_8 визнати невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263 та ч. 1 ст. 368 КК України та виправдати його за даними обвинуваченнями.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 - домашній арешт, після набрання вироком чинності, скасувати.

Відповідно до ст. 124 КПК України процесуальні витрати в кримінальному провадженні, пов`язані із залученням експертів на загальну суму 1965 гривень 92 коп., здійснити за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 100 КПК України речові докази: граната РГД-5 та два патрони, які знаходяться в камері зберігання речових доказів УМВС України в Житомирській області, після набрання вироком чинності, знищити.

Копію вироку після його проголошення негайно надати прокурору та виправданому.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1

.