Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
27 вересня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

представників потерпілої: ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянула 27 вересня 2016 року у закритому судовому засіданні в м. Рівне справу за апеляцією прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Органом досудового розслідування до місцевого суду направлено кримінальну справу для вирішення питання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_8 , який, на переконання слідства, 14.10.2010 року, приблизно о 16 год. на околиці смт.Степань Сарненського району, з метою задовольнити статеву пристрасть неприроднім способом з малолітньою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосував фізичне насильство та вчинив садистські дії сексуального характеру, які полягали у насильницькому, неодноразовому вставленні в піхву потерпілої дерев`яного кілка, в результаті чого спричинив малолітній тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент заподіяння, тобто вчинив злочин передбачений ч.3 ст.153 КК України. При цьому, як зазначено в постанові, органом досудового слідства встановлено, що ОСОБА_8 , на момент вчинення інкримінованого суспільно-небезпечного діяння, перебував в стані неосудності.

Постановою суду кримінальну справу закрито у зв`язку із недоведеністю вчинення інкримінованого суспільно небезпечного діяння ОСОБА_8 .

Судом вирішено питання щодо речових доказів.

В поданій на судове рішення апеляції, прокурор просить постанову суду скасувати, а кримінальну справу направити в той же суд на новий судовий розгляд Вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, через однобічність та неповноту судового слідства, невідповідністю висновків суду, викладених у постанові, фактичним обставинам справи, істотним порушенням кримінально-процесуального закону. Доводить, що суд безпідставно не взяв до уваги докази надані органом досудового слідства про вчинення злочину саме ОСОБА_9 . Натомість, поклав в основу судового рішення сумнівні показання ряду свідків про нібито непричетність ОСОБА_8 до інкримінованого йому злочину. З незрозумілих мотивів, суд, в одному випадку визнає речові докази такими що зібрані з порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства, а в іншому бере до їх уваги, як такі що доводять невинність обвинуваченого у вчиненому. Крім того, апелянт стверджує, що судом не виконано вимоги ухвали апеляційного суду Рівненської області, щодо призначення експертизи задля встановлення того, чи міг ОСОБА_8 погрожувати потерпілій та повчати її щодо правильності відповідей на можливі питання односельців.

В заперечення на апеляцію, захисник ОСОБА_7 просить постанову суду залишити без зміни, оскільки вона є законною та обґрунтованою, в ній міститься ретельний і повний виклад мотивів і висновків суду, дано належну оцінку всім доказам та наведені ґрунтовні мотиви чому суд бере до уваги одні докази та відкидає інші.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора на підтримання поданої апеляції, з підстав викладених апелянтом, пояснення представників потерпілої та захисника, які заперечили проти задоволення апеляції та просили залишити постанову суду без зміни, перевіривши матеріали справи та доводи апеляції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляція до задоволення не підлягає з таких підстав.

Висновок суду про недоведеність в суді вчинення ОСОБА_8 14 жовтня 2010 року, відносно малолітньої ОСОБА_5 , суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.3 ст.153 КК України., ґрунтується на здобутих у встановленому законом порядку доказах, яким судом дана повна та всебічна оцінка.

У відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.420 КПК України (тут і далі 1960 року) при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру, суд, має встановити чи мало місце суспільно небезпечне діяння, з приводу якого порушена справа.

Та обставина, що відносно малолітньої потерпілої ОСОБА_5 14 жовтня 2010 року мало місце суспільно небезпечне діяння, в результаті якого вона отримала тяжкі тілесні ушкодження, з приводу чого порушена кримінальна справа за ознаками злочину передбаченого ч.3 ст.153 КК України, сторонами кримінального провадження не оспорюються і під час апеляційного розгляду не заперечуються.

Згідно з п.2 ч.1 ст.420 КК України застосування примусових заходів медичного характеру можливе лише за умови доведеності вини особи у вчиненні діяння з приводу якого порушена справа.

. Тобто, законодавець категорично встановив необхідність доведення, у встановленому законом порядку, вчинення діяння саме особою, щодо якої розглядається справа про застосування примусових заходів медичного характеру.

Згідно вимог ч.1 ст.22 КПК України прокурор, слідчий і особа, яка проводить дізнання, зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Твердження апелянта про те, що у постанові суду не зазначено формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом встановленим, не ґрунтується на законі.

Покликання прокурора на те, що суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_10 щодо допиту малолітньої ОСОБА_5 у приміщенні обласної лікарні в жовтні 2010 року є необґрунтованими.

Як вбачається із показань свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , даних ними в суді першої інстанції, листа служби у справах дітей виконкому Рівненської міської ради від 15.02.2011 р. (т.3, а.с.102) первинний допит малолітньої ОСОБА_13 у жовтні 2010 року, який органом досудового слідства покладено в основу доведеності про причетність ОСОБА_8 до суспільно-небезпечного діяння щодо ОСОБА_5 , фактично не відбувся, оскільки потерпіла після прийняття ліків, відмовилася відповідати на запитання і допит було припинено. Тому суд вірно, не вз`яв до уваги показання свідка ОСОБА_10 , щодо згаданого допиту потерпілої, оскільки він в такому участі не брав (т.1, а.с.73, т.2 а.с.93).

Натомість, суд, дав належну оцінку показанням потерпілої та її батька ОСОБА_5 про дійсні обставини справи, що подія відбулася зовсім в іншому місці та за інших обставин на які покликається орган досудового слідства. Чоловік, якого потерпіла спочатку впізнала на фото, це не та особа, яка її зґвалтувала. Згодом потерпіла, як під час досудового слідства, а також в суді 13.05.2014 року, докладно описала зовнішність дійсного злочинця, який зовсім не схожий на ОСОБА_8 (т.2, а.с.185-187, т.2, а.с.179-182). Доводи прокурора про те, що дані факти не відповідають дійсності, є голослівними.

Покликання апелянта, на суперечності в показаннях потерпілої щодо опису куртки в якій перебувала особа, що вчинила відносно неї суспільно небезпечне діяння, є непереконливими, оскільки під час судового засідання в суді першої інстанції вона чітко вказала на наявність певного малюнку на куртці її кривдника, в той час коли на куртці ОСОБА_8 жодних малюнків не має. Можлива помилка малолітньої в окремих деталях такого малюнку, на переконання колегії суддів, суттєвого значення для доказової бази не має.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 13.05.2014 року під час судового розгляду після пред`явлення для впізнання, потерпіла чітко та категорично відмежувала особу ОСОБА_8 від суб`єкта злочину, вказавши що вона його знає як односельця, але це точно не він вчинив це діяння. Відтак твердження прокурора про те, що суд не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , щодо обставин проведення дані слідчої дії та надав переваги доказам здобутим у суді, колегія суддів вважає необґрунтованими.

На переконання колегії суддів не заслуговують на увагу покликання апелянта щодо невірного встановлення судом місця події даного діяння.

Як вбачається з показань свідка слідчого у даній справі ОСОБА_16 та свідка ОСОБА_17 дійсним місцем події є місце виявлення дитячих колготок і трусиків та на яке вказали потерпіла та її представник ОСОБА_5 (т.2, а.с.111-114). Це місце знаходиться від місця, яке орган слідства трактує, як місце вчинення суспільно-небезпечного діяння, на відстані приблизно двох кілометрів і ця обставина ніким не заперечується (т.1.а.с.12-21).

Твердження апелянта про виявлення дерев`яного кілка на місці події, яке зазначено у протоколі органу досудового слідства, є сумнівними, оскільки, як зазначив у суді свідок ОСОБА_16 , він вперше побачив цей кілок в руках працівника міліції, який вже перебував на цьому місці до їх приїзду, аналогічні показання дав і інший понятий, який брав участь у проведенні даної слідчої дії.

На думку колегії суддів голослівними є твердження прокурора про перебування ОСОБА_8 , в день вчинення даного діяння, поблизу місця події з велосипедом, оскільки заперечуються показаннями ряду свідків, в тому числі тих на які покликається прокурор, що він був без велосипеда (свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ).

Крім того, як ствердив свідок ОСОБА_17 , лікар, який оглядав ОСОБА_5 , сама потерпіла йому повідомила, що той дядько, який її скривдив мав велосипед (т.1, а.с.229).

Щодо протоколів оглядів, вилучених речей та одягу ОСОБА_8 і потерпілої ОСОБА_5 , виявлених на них крові і волосся, то за висновками відповідних експертиз встановлено лише можливість походження виявлених на одязі ОСОБА_8 слідів крові і волосся від малолітньої ОСОБА_5 , а також що вилучені із блузки та светра ОСОБА_5 волосини, лише схожі із волоссям ОСОБА_8 (т.1, а.с. 192-194). Наведені дані не свідчать про причетність саме ОСОБА_8 до вчинення даного суспільно небезпечного діянням.

Крім того, згідно висновку експерта, при визначенні групової належності крові з представленого на експертизу кілка, виключається її походження від підозрюваного ОСОБА_8 (т.1, а.с.149-151).

За висновком експертизи, на змивах з обох рук ОСОБА_8 , крові, елементів калових мас, клітин піхового епітелію та прямої кишки не знайдено (т.1,а.с.162-163).

Що стосується тверджень апелянта, про невиконання судом ухвали апеляційного суду Рівненської області від 21 травня 2013 року щодо призначення у справі експертизи задля встановлення того, чи міг ОСОБА_8 , погрожувати потерпілій та повчати її щодо правильності відповідей на можливі питання односельців, то такі є необґрунтованими.

Так, у судовому засіданні суду першої інстанції був допитаний експерт ОСОБА_23 (доповідач з проведення судово-психолого-психіатричної експертизи) який пояснив, що він не виключає що ОСОБА_8 міг висловлюватися до малолітньої потерпілої типу: « Пішли зі мною… Якщо не підеш, то вб`ю твоїх маму та тата…Якщо хтось буде питати, щоб ти говорила, що я твій тато, нікому не розказуй, бо вб`ю тебе і твоїх батьків»

Водночас, суд першої інстанції, оцінюючи зібрані у справі докази, разом із наведеними роз`ясненнями експерта, прийшов до належного висновку що сама можливість ОСОБА_8 , вчинити це діяння, як така, не доводить що це він його вчинив.

Судом, зроблено вірний висновок про те, що речі одягу ОСОБА_24 , які значаться як речові докази, не мають доказового значення щодо його причетності до події даного діяння, оскільки вони здобуті слідчим із порушення вимог закону щодо участі захисника. Тому, твердження апелянта на безпідставність не визнання вилучених у ОСОБА_8 предметів, речовими доказами, є необґрунтованими (плоди гнилого дерева).

Крім того, апелянт просив апеляційний суд скасувати постанову місцевого суду та направити справу на новий судовий розгляд, при цьому не зазначив, які саме недоліки судового слідства повинні бути усунуті судом, при новому розгляді справи.

Між тим, така вимога сторони обвинувачення суперечить принципу Верховенства права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (заява №2446504), рішення від 19 лютого 2009 року, одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи.

За таких обставин підстав для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд, колегія суддів не знайшла.

Керуючись ст.ст.365, 366, 379 КПК України, 1960 року, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2016 року про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а апеляцію прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі трьох місяців з моменту набрання законної сили.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3