Ухвала іменем україни 21 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю прокурора захисникаОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,

розглянула в закритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою законного представника малолітньої потерпілої

ОСОБА_7 ОСОБА_8 , на вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 4 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року щодо ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 4 грудня 2014 року,
ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, уродженця с. Красноіванівка Криничанського району Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 156 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 6 (шість) місяців без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. Цивільний позов законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 50 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог представника потерпілої судом відмовлено.

Вироком суду також вирішено долю речових доказів по справі.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_10 в період часу з травня по червень 2011 року перебуваючи за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_2 , неодноразово, умисно, здійснював розпусні дії щодо малолітньої ОСОБА_7 , 2004 року народження, а саме: у травні 2011 року в саду за місцем свого проживання; на початку червня 2011 року в приміщенні будинку за місцем свого проживання; в середині червня 2011 року на задньому сидінні свого автомобіля, який знаходився на території двору домоволодіння засудженого, у спосіб та за обставин викладених у вироку районного суду.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від

25 червня 2015 року вирок районного суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі представник малолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості просить скасувати вирок та ухвалу і направити справу на новий судовий розгляд. Вказує, що висновок суду в частині розгляду її цивільного позову не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки судом частково задоволено позов в частині відшкодування моральної шкоди та відмовлено в частині відшкодування матеріальної шкоди пов`язаної з придбанням медикаментів, а також витрат на юридичну допомогу та транспортних витрат адвоката пов`язаних із прибуттям до місця судового провадження. Крім того, суд при призначенні покарання засудженому, належним чином не врахував ступень тяжкості вчиненого злочину, а також те, що адаптаційний період у доньки, після перенесеного стресу, проходить тривало і складно, з нею до цього часу працює психолог. Засуджений неодноразово, на протязі тривалого періоду часу вчиняв розпусні дії щодо потерпілої, у вчиненому не розкаявся та не усвідомив яку травму наніс останній. Враховуючи викладене, покарання призначене ОСОБА_10 є надто м`яким та за скоєне він повинен відповідати відповідно до вимог закону, який передбачає до

8 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який не підтримав касаційну скаргу представника потерпілої та вважав, що вона задоволенню не підлягає, захисника ОСОБА_5 , яка не підтримала касаційну скаргу та просила відмовити в її задоволенні, захисника ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Обґрунтованість засудження ОСОБА_10 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 156 КК України у касаційній скарзі представником потерпілої не оспорюються.

Відповідно до статей 50, 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, при цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Як убачається з матеріалів кримінальної справи, при призначенні засудженому ОСОБА_10 покарання суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, повною мірою врахував характер і тяжкість вчиненого злочину, дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є особою похилого віку, пенсіонером, інвалідом третьої групи, також було враховано його хворобливий стан здоров`я, позитивні характеристики з місця проживання та реєстрації, негативну характеристику з місця роботи, і те, що збитки засуджений не відшкодував, думку законного представника малолітньої потерпілої та представника цивільного позивача щодо призначення ОСОБА_10 суворого покарання.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання засудженого не можливе без ізоляції від суспільства та призначив ОСОБА_10 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 156 КК України, у виді позбавлення волі на певний строк.

Крім того, як убачається з ухвали суду апеляційної інстанції, судом перевірені доводи представника потерпілої ОСОБА_8 , які аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі про невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання внаслідок надмірної м`якості, з якими він не погодився та залишив без зміни рішення суду першої інстанції, зазначивши при цьому підстави необґрунтованості апеляційної скарги.

Так, в ухвалі суду апеляційної інстанції вказано, що при призначенні ОСОБА_10 покарання у виді шести років та шести місяців позбавлення волі, суд об`єктивно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу засудженого і таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_10 , а також попередження вчинення ним нових злочинів. З такими висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів.
Відповідно до ст. 28 КПК України1960 року, особа, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, вправі при провадженні в кримінальній справі пред`явити до обвинуваченого або до осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, цивільний позов, який розглядається судом разом із кримінальною справою.

Вирішуючи цивільний позов у справі суд має з`ясовувати, яку конкретно шкоду потерпілому заподіяно злочином (моральну, фізичну чи майнову) і про це слід зазначати в рішенні.

Доводи представника потерпілого ОСОБА_8 про недостатнє стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними.

При вирішенні цивільного позову суд керувався вимогами

ЦК України, врахував, що у зв`язку з вчиненим щодо потерпілої ОСОБА_7 злочину, вона отримала незгладиму психологічну травму, стала замкнутою, знаходиться в стресовому стані, змінила звичне коло спілкування, що негативно вплинуло на її фізичне та психологічне здоров`я. Також, судом враховано матеріальне становище засудженого та виходячи із засад розумності і справедливості, суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.

Колегія суддів вважає, що цивільний позов у цій частині розглянуто відповідно до вимог закону, а тому підстав для збільшення суми відшкодування моральної шкоди, про що йдеться у скарзі, не вбачає.
Доводи скарги представника потерпілої, про необґрунтованість висновків суду в частині відмови в задоволенні вимог щодо стягнення з засудженого матеріальної шкоди в сумі 700 (сімсот) грн, які були витрачені на придбанням медикаментів, є необґрунтованим, оскільки такі витрати не підтверджуються матеріалами справи, про що зазначає сама ОСОБА_8 в апеляційній та касаційній скаргах.

Відповідно до ст. 334 КПК України 1960 року в мотивувальній частині вироку викладаються підстави для задоволення або відхилення цивільного позову.

З досліджених матеріалів кримінальної справи вбачається, що в них міститься угода з додатком до неї, про представництво клієнта адвокатом з юридичних питань, укладена між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , а також квитанції до прибуткового касового ордеру та чеки про сплату послуг.

Разом з тим, відмовляючи представнику потерпілої в задоволенні цивільного позову в частині стягнення грошових коштів за надання юридичної допомоги та інших витрат, місцевий суд у порушення зазначених норм, не вмотивував належним чином свого рішення, при цьому лише вказав, що доказів на підтвердження таких витрат немає, що на думку колегії суддів, є істотним порушенням та підставою для скасування вироку в цій частині.

Оскільки на зазначену помилку районного суду, про що представником потерпілої вказувалось в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції уваги не звернув та не виправив її, залишивши вирок місцевого суду без зміни, тому ухвала суду, в цій частині, також підлягає скасуванню.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 394 396

КПК України 1960 року, п. п. 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу представника малолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8 задовольнити частково.

ВирокЦаричанського районного суду Дніпропетровської області від 4 грудня 2014 рокута ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року щодо

ОСОБА_10 змінити.
В частині вирішення цивільного позову про стягнення з

ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 витрат за надання правової допомоги скасувати, а справу в цій частині направити на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.

В решті судові рішення залишити без зміни.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3