АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 211/6856/14-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/128/К/16 Суддя-доповідач ОСОБА_2
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 03.01.2012 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу за ч.3 ст.185, 69 КК України до 2 років позбавлення волі; 12.07.2012 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу за ч.3 ст.185, ч.4 ст. 70 КК України до 3-х років позбавлення волі, звільнився 26.06.2013 року умовно-достроково на 1 рік 4 місяці,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, якого визнано винним і засуджено за ч.2 ст.190 КК України до 2 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання не відбутого покарання за вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12.07.2012 року, яким ОСОБА_7 засуджений за ч.3 ст.185, ч.4 ст. 70 КК України до 3-х років позбавлення волі, звільнився 26.06.2013 року умовно-достроково на 1 рік 4 місяці, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі.
Питання з речовими доказами вирішене.
Учасники судового провадження:
прокурор - ОСОБА_9
обвинувачений - ОСОБА_7
потерпіла - ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 просить вирок суду відносно ОСОБА_7 змінити та визначити йому покарання, яке не пов`язане з реальним позбавленням волі.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду змінити та визначити йому покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі.
Вироком Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року ОСОБА_7 було визнано винним та засуджено за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, за наступних обставин.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 , 18.08.2014 року в 09:00 годин, знаходячись в приміщенні квартири ОСОБА_6 , яка розташована по АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на заволодіння майном ОСОБА_6 , з корисливих мотивів, шляхом обману, під вигаданим приводом, попросив, щоб остання передала йому свій ноутбук марки "Toshiba Satellite C670-13D" 17' для створення об`яви в мережі «Інтернет». Після того, коли ОСОБА_6 передала ОСОБА_7 вищевказаний ноутбук, останній, ввівши в оману ОСОБА_6 щодо справжності свого наміру, запевнив, що ноутбук поверне 19.08.2014 року, хоча наміру повертати ноутбук у нього не було, після чого з місця скоєння злочину зник, обернувши викрадений ноутбук у свою користь, розпорядившись майном на свій розсуд, в результаті чого спричинив ОСОБА_6 майновий збиток на загальну суму 4888 гривень.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги потерпіла ОСОБА_6 зазначає про те, що ОСОБА_7 в повному обсязі відшкодував їй заподіяну шкоду, у зв`язку з чим вона вибачила обвинуваченого. При цьому, потерпіла та обвинувачений досягли угоди про примирення, однак потерпілу не було запрошено до судового засідання, і тому угода про примирення не була реалізована під час провадження по справі в суді першої інстанції. На думку потерпілої, ОСОБА_7 не повинен бути позбавлений волі, оскільки такий вид покарання є занадто суворим та може вчинити негативний вплив на подальшу долю обвинуваченого та його родини.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 зазначає про те, що судом при обранні йому міри кримінального покарання не враховано ряд обставин, у зв`язку з чим його слід визнати занадто суворим. Зокрема, потерпіла до обвинуваченого ніяких претензій не має, заподіяну їй шкоду відшкодовано. При цьому, ОСОБА_7 вину у скоєному визнав та щиро покаявся, має постійне місце роботи, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей та дружину, яка перебуває у декретній відпустці.

В судовому засіданні, при апеляційному розгляді, прокурор заперечував проти доводів апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілої, просив колегію суддів залишити їх без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_6 просила призначити обвинуваченому покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі.

В судовому засіданні, при апеляційному розгляді, обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційні скарги, просив змінити вирок суду та призначити йому більш м`яке покарання.

Відповідно до ст. 402 КПК України, заперечення на апеляційні скарги сторонами судового провадження надані не були.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, зіставивши їх з наявними матеріалами, прослухавши технічний запис судового засідання в межах підготовки провадження до розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 було здійснено на підставі положень ч.3 ст.349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції дотримався вимог норм ч.3 ст.349 КПК України, допитав обвинуваченого, і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оскаржувались, у тому числі і тих фактичних обставин, які зазначені в обвинувальному акті.
На підставі викладеного, колегія суддів, відповідно до ст. 404 ч.1 КПК України, не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались і стосовно яких, відповідно до вимог ст.349 ч.1 КПК України докази не досліджувались.
Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.190 КК України в апеляційній скарзі також не оскаржується.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 щодо надмірної суворості призначеного останньому покарання та можливості обрання обвинуваченому більш м`якої міри покарання, виходячи з наступного.

На думку колегії суддів, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції в повній мірі виконав вимоги ст.65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відносяться до категорії злочинів середньої тяжкості, дані про особу винного, який на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів з категорії проти власності; а також обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття, повне відшкодування завданої злочином шкоди, наявність на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини, відсутність обтяжуючих покарання обставин і прийшов до правомірного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 неможливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим обрав йому покарання у виді позбавлення волі, в межах санкцій ч.2 ст.190 КК України.
Судом першої інстанції прийнято до уваги і те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочини за даним вироком в період не відбутої частини покарання за попереднім вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12.07.2012 року, яким його було засуджено за ч.3 ст.185, ч.4 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнився 26.06.2013 року умовно-достроково на 1 рік 4 місяці, у зв`язку з чим, остаточне покарання ОСОБА_7 визначено на підставі положень ст.71 КК України за сукупністю вироків.

Таким чином, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд, відповідно до вимог закону, врахував всі обставини, в тому числі і ті, на які обвинувачений посилається в апеляційній скарзі, і призначив йому справедливе та достатнє, для його виправлення покарання.

Наведені ж в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи, в тому числі про його офіційне працевлаштування та наявність на утриманні ОСОБА_7 дружини та малолітніх дітей не спростовують правильності визначення йому судом першої інстанції кримінального покарання, оскільки, попри їх сукупність та зміст, вони не зменшують ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину настільки, щоб можна було прийняти рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а тому колегія судців не знаходить підстав для застосування статті 75 КК України.

Крім того, згідно з вимогами ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком, що взагалі виключає можливість застосування положень ст.75 КК України в конкретному випадку, як про це просять в апеляційних скаргах обвинувачений та потерпіла.

Між тим, на думку колегії суддів, слід визнати необґрунтованими аргументи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_6 про те, що її не було запрошено до суду першої інстанції на розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 , у зв`язку з чим не була реалізована угода про примирення, якої досягли потерпіла та обвинувачений.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілу ОСОБА_6 було належним чином повідомлено про дату та час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.2 ст.190 КК України, при цьому від потерпілої до суду надійшло клопотання (а.кп. 119) в якому ОСОБА_6 просить розглянути кримінальне провадження без її участі. В означеному клопотанні потерпілою також вказано про відсутність з її боку матеріальних претензій до обвинуваченого, а будь-яке рішення суду в означеному провадженні потерпіла буде вважати справедливим. Під час судового розгляду ОСОБА_7 також не повідомляв суд про укладення угоди про примирення з потерпілою, доводів такого змісту не містить і апеляційна скарга обвинуваченого.

Відповідно до ч.5 ст.469 КПК України, укладення угоди про примирення, може ініціюватися в будь який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з моменту повідомлення про підозру і до ухвалення вироку ні потерпіла, ні обвинувачений не мали наміру на укладення угоди про примирення, а тому твердження потерпілої ОСОБА_6 про порушення її прав в цій частині, колегія суддів вважає надуманими.
На думку колегії суддів, вирок суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а призначене ним покарання ОСОБА_7 справедливим, відтак апеляційні скарги потерпілої та обвинуваченого не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія судців, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.190 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення.

На судові рішення першої та апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4