154/3363/15
1-кп/154/367/15
ВИРОК
іменем України
24 листопада 2015 року м.Володимир-Волинський
Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
при секретарі: ОСОБА_2
з участю прокурора: ОСОБА_3
обвинуваченого: ОСОБА_4
захисника: ОСОБА_5
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя
АДРЕСА_1 , українця,
громадянина України, освіта неповна вища, зареєстрованого в
одруженого, на утриманні малолітня дитина, не працюючого
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.407 КК України,-
ОСОБА_4 з 11.04.2014 року проходив військову службу за мобілізацією на посаді водія в/ч НОМЕР_1 у військовому званні солдат.
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 02.05.2014 року №310 з цього дня введено в дію нове умовне найменування зазначеної військової частини - п/п НОМЕР_2 .
Проходячи військову службу на вказаній посаді ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, був зобов`язаний бездоганно та неухильно дотримуватися порядку несення військової служби упродовж встановленого законом строку, виконувати службові обов`язки, завжди бути готовим до захисту держави і виконувати свій військовий обов`язок.
Однак, старший солдат ОСОБА_4 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вище вимогам Статутів Збройних Сил України, не отримавши дозволу відповідного начальника, 12 жовтня 2014 року без поважних причин в період проходження військової служби вчинив самовільне залишення військової частини польова пошта НОМЕР_2 за наступних обставин.
12 жовтня 2014 року ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, маючи намір ухилитися від проходження військової служби самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_2 , місце дислокації якої розташоване у АДРЕСА_3 .
Надалі, в період з 12 жовтня 2014 року по 19 жовтня 2015 року ОСОБА_4 діючи всупереч вище наведеним вимогам законодавства, не з`являвся до військової частини польова пошта НОМЕР_2 та у вказаний період часу до виконання службових обов`язків за посадою не приступав.
В подальшому, з 12 жовтня 2014 року по 19 жовтня 2015 року ОСОБА_4 усвідомлюючи, що він не звільнений із Збройних Сил України та перебуває на військовій службі, тобто є військовослужбовцем, військової частини пп НОМЕР_2 , до місця розташування зазначеної частини без поважних причин не з`являвся та не приступав до виконання службових обов`язків, а вказаний час проводив на власний розсуд.
У зазначений період часу ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою ухилитися від проходження військової служби, командуванню частини про причини самовільного залишення військової частини пп НОМЕР_2 та про своє місцезнаходження не повідомляв.
Під час досудового розслідування між прокурором військової прокуратури Луцького гарнізону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 22 жовтня 2015 року укладено угоду про визнання винуватості.
Згідно з угодою, ОСОБА_4 беззаперечно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України. Сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди йому буде призначене покарання за ч.3 ст. 407 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді штрафу у розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн.00 коп.
Розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
Злочин, у вчиненні якого обвинувачений визнав себе винуватим, віднесено до категорії злочинів середньої тяжкості.
Судом встановлено, що обвинувачений цілком розуміє положення ч. 4 ст. 474 КПК України, укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
Судом встановлено, що умови угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального Кодексу та Кримінального кодексу України, зокрема, інтересам суспільства, а кримінальне провадження свідчить про наявність фактичних підстав для визнання винуватості.
Обвинувачений погоджується на призначення узгодженого покарання.
Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим.
Речові докази відсутні. Процесуальні витрати відсутні.
Керуючись ч.3 п.1 ст. 314, ст.ст. 373, 374, 475 КПК України, суд, -
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України та із застосуванням ч.1 ст.69 КК України призначити узгоджене сторонами покарання у виді штрафу у розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн.00 коп.
Процесуальні витрати та речові докази - відсутні.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України, до Апеляційного суду Волинської області через Володимир-Волинський міський суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: /-/ підпис.

З оригіналом згідно.
Суддя Володимир-Волинського
міського суду ОСОБА_1