Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

суддів:ОСОБА_1., ОСОБА_2., ОСОБА_3.,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року в кримінальному провадженні № 0000042 за обвинуваченням

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Теплівка Криничанського району Дніпропетровської області, мешканця АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м'якість. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції не врахував повною мірою ступеня тяжкості злочину, даних про особу ОСОБА_4 і належним чином не обґрунтував свого рішення про призначення покарання із застосуванням положень ст. 75 КК .

Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, вироком Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та з покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу.

Ухвалою апеляційного суду від 02 липня 2015 року вирок місцевого суду залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 17 січня 2014 року близько 16.00 год., на автобусній зупинці, яка розташована по вул. Кооперативна в с. Теплівка Криничанського району Дніпропетровської області керуючись раптово виниклим умислом, на відкрите викрадення чужого майна з метою власного збагачення, застосував фізичне насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров'я, силоміць завів ОСОБА_5 за автобусну зупинку, обшукав його кишені та заволодів майном останнього на загальну суму 1565 грн, заподіявши потерпілому матеріального збитку на вказану суму.

Розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши надані до скарги судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 186 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту скарги випливає, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законодавством вимог, що стосуються засудженого і пов'язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов'язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб'єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом'якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб'єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який в своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і м'якість призначеного ОСОБА_4 покарання у зв'язку з безпідставним звільненням засудженого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, то вони є не аргументованими.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, місцевий суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, при призначенні ОСОБА_4 покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також дані про особу засудженого, зокрема, те, що той раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Із урахуванням наведеного суд призначив ОСОБА_4 покарання не пов'язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, який є достатнім для того, щоб він довів своє виправлення.

Це рішення у вироку мотивоване, не викликає сумнівів у його відповідності вчиненому, не сприймається явно несправедливим чи недостатнім для досягнення мети покарання.

У цьому провадженні, як видно з наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, як не встановлено й даних, які би свідчили, що у провадженні неправильно застосовано кримінальний закон чи допущено істотне порушення кримінального процесуального закону.

Аналогічні за змістом доводи прокурора були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, які суд належно розглянув і в задоволенні яких відмовив. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

З огляду на викладене обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих аргументів щодо неправильного застосування судом норм кримінального закону, які визначають мету, загальні засади призначення покарання та порядок його відбування.

Отже, з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає. А тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від

02 липня 2015 року щодо ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1ОСОБА_2ОСОБА_3