Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_27,

суддів: ОСОБА_28, ОСОБА_29,

за участю прокурора ОСОБА_30,

засуджених: ОСОБА_1 та в режимі відеоконференції ОСОБА_2

захисників: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 15 жовтня 2015 року кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_1 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2015 року, а також першого заступника прокурора Дніпропетровської області на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2015 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2013 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше судимого: вироком Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21 липня 2004 року за ч. 3 ст. 185, ст. ст. 104, 76 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки; вироком Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2006 року за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 69 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України визначено для відбування 3 роки 1 місяць позбавлення волі, звільненого умовно-достроково 19 лютого 2009 року на невідбутий строк терміном 7 місяців 3 дні,

засуджено:

- за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 146 КК України на 4 роки позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 153 КК України на 3 роки позбавлення волі;

- за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 15 років позбавлення волі;

- за пунктами 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 309 КК України на 1 рік позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 263 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_1 визначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, в силу ст. 89 КК України

такого, що судимостей не має,

засуджено:

- за ч. 2 ст. 146 КК України на 4 роки позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 153 КК України на 3 роки позбавлення волі;

- за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 15 років позбавлення волі;

- за пунктами 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_2 визначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати в справі.

За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за: таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно; незаконне позбавлення волі людини, вчинене за попередньою змовою групою осіб способом, небезпечним для життя та здоров'я потерпілої, що супроводжувалося заподіянням їй фізичних страждань; задоволення статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства, вчинене групою осіб; умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині вчинене за попередньою змовою групою осіб; умисне вбивство з метою приховати інший злочин, вчинене за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила умисне вбивство; таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло; носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу; придбання, зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку ОСОБА_2 визнано винуватим та засуджено за: незаконне позбавлення волі людини, вчинене за попередньою змовою групою осіб способом, небезпечним для життя та здоров'я потерпілої, що супроводжувалося заподіянням їй фізичних страждань; задоволення статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства, вчинене групою осіб; умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині вчинене за попередньою змовою групою осіб; умисне вбивство з метою приховати інший злочин, вчинене за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Так, 19 жовтня 2010 року приблизно о 01.00 год., ОСОБА_1 повторно таємно викрав з під'їзду будинку № 49а, на вул. Леніна, м. Вільногірська, Дніпропетровської області належне ОСОБА_6 майно, вартістю 2500 грн.

16 серпня 2011 року, приблизно о 11.00 год., ОСОБА_1 та ОСОБА_2, діючи за попередньою змовою, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, запросили ОСОБА_7 відсвяткувати з ними день народження на території домоволодіння АДРЕСА_1, де в ході спільного розпивання спиртних напоїв з остатньою, застосовуючи фізичну силу, заштовхали ОСОБА_7 в приміщення гаража та одягнувши їй на шию ланцюга, прив'язали до металевих дверей, які закрили з іншої сторони та залишили потерпілу до 17 години. У вказаний час, вони ж, продовжуючи свій злочинний умисел, вивели ОСОБА_7 на вулицю, тримаючи за ланцюг, посадили за стіл та вимагали щоб остання з ними вживала спиртні напої, а коли потерпіла намагалась перечити їм, то ОСОБА_1 утримуючи останню за ланцюг, наніс їй не менше 20 ударів по голові, а в цей час ОСОБА_2 фрагментом ніжки від табуретки - не менше 15 ударів по голові. Крім того, ОСОБА_1 наніс ОСОБА_8 не менше 8 поверхневих ножових поранень по спині. Після цього, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, утримуючи ОСОБА_8 на ланцюгу, завели її в будинок де вимагали задовольнити їхню статеву пристрасть неприродним способом, погрожуючи при цьому фізичною розправою у разі відмови останній. Потерпіла, боячись за своє життя, задовольнила статеву пристрасть ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неприродним способом, після чого, скориставшись моментом коли вони заснули, звідти втекла.

Крім того, 10 листопада 2011 року о 17.00 год., в ході виниклої під час спільного розпивання спиртних напоїв ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 у квартирі АДРЕСА_2 сварки на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, ОСОБА_1 наніс ОСОБА_9 не менше 2 ударів кулаком в область обличчя, від яких остання втратила рівновагу і упала, висловлюючись при цьому нецензурною лайкою в сторону ОСОБА_1 та ОСОБА_2 В цей час, ОСОБА_2, наніс ОСОБА_9 не менше 2 ударів кулаками в область тулуба, а ОСОБА_1 взявши на кухні кухонного ножа та повернувшись у кімнату, де ОСОБА_2 схопив ОСОБА_9 за руки, умисно наніс потерпілій один удар ножем в ліву половину грудної клітки в область серця, в результаті чого потерпіла померла. Після вказаних дій, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 винесли тіло ОСОБА_9 з квартири та сховали в каналізаційному люці, що знаходиться за адресою: вул. Леніна, 51, м. Вільногірськ, Дніпропетровської області.

Після заподіяння смерті ОСОБА_9, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали проживати у квартирі потерпілої, куди неодноразово приходила бабуся останньої - ОСОБА_10 з метою з'ясування місцезнаходження її онуки. Не бажаючи бути викритими, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 12 листопада 2011 року о 15.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, під пропозицією показати місцезнаходження ОСОБА_9, на автомобілі таксі вивезли ОСОБА_10 в сторону с. Доброгірськ та вийшовши з таксі, відвели останню в лісопосадку, де накинули їй на шию петлю та утримували до того часу, поки потерпіла не впала на землю. Після чого ОСОБА_1 підійшов до лежачої на землі ОСОБА_10 та нахилившись, правою рукою продовжив здавлювати шию останньої, поки вона не перестала показувати ознаки життя.

Потім, виявивши у ОСОБА_10 ключі від квартири АДРЕСА_3, забрали їх та в середині листопада 2011 року в нічний час проникнули туди, звідки таємно викрали належне їй майно на загальну суму 500 грн.

Крім того, ОСОБА_1 приблизно в кінці березня 2012 року у невстановлений досудовим слідством час та місці, за невстановлених обставин, придбав ніж, який носив при собі з кінця березня до початку квітня 2012 року, після чого залишив його у раніше знайомого ОСОБА_11 у АДРЕСА_4, який було виявлено в ході огляду квартири останнього 15 травня 2012 року працівниками міліції.

Також, ОСОБА_1 приблизно в кінці березня 2012 року у невстановлений досудовим слідством час, місці та за невстановлених обставин незаконно придбав особливо небезпечну наркотичну речовину канабіс вагою в перерахунку на суху речовину - 29, 74 г без мети збуту, який незаконно зберігав при собі до початку квітня 2012 року, після чого залишив його у свого знайомого ОСОБА_11 у АДРЕСА_4, який було виявлено в ході огляду квартири останнього 15 травня 2012 року працівниками міліції.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2015 року вирок суду першої інстанції змінено. Виключено з резолютивної частини вироку призначення засудженим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 покарання за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 15 років позбавлення волі. Скасовано вирок в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 263 та ч. 1 ст. 309 КК України і провадження по справі в цій частині закрито на підставі ч. 2 ст. 213 КПК України 1960 року в зв'язку з недоведеністю участі ОСОБА_1 у вчиненні вказаних злочинів. У решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 просить скасувати постановлені відносно нього судові рішення і справу направити на новий судовий розгляд з підстав істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону. В обґрунтування своїх вимог наводить доводи щодо невідповідності висновків суду викладених у судових рішеннях фактичним обставинам справи, неповноти досудового та судового слідства, не погоджується з оцінкою судами доказів. Зазначає про застосування працівниками правоохоронних органів засобів психічного та фізичного впливу до нього в ході досудового слідства, а також вказує про порушення його права на захист. Стверджує що судами, всупереч вимог кримінально-процесуального закону щодо обов'язковості фіксації судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу за наявності відповідного клопотання, не було здійснено цього. Наводить інші доводи, які на його думку свідчать про допущені у цій справі істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону в ході судового розгляду. Не погоджуються з ухвалою суду апеляційної інстанції та вважають, що всупереч вимогам ст. 377 КПК 1960 року, більшість доводів поданої на вирок суду апеляції засудженого залишились без відповідей.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зв'язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону. Вказує, що в порушення вимог ст. 87 КПК України 1960 року перебіг судового процесу в суді апеляційної інстанції не фіксувався технічними засобами за наявності клопотання сторони захисту про це.

В запереченнях на касаційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_12, що діє в інтересах засудженого ОСОБА_2 обґрунтовуючи незаконність, на його думку постановлених у цій справі судових рішень, підтримав наведені у касаційній скарзі доводи прокурора та просив скасувати вирок та ухвалу судів і справу направити на новий судовий розгляд.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_1 на підтримання його касаційних вимог, засудженого ОСОБА_2, який вважав, що судові рішення підлягають скасуванню і справа направленню на новий судовий розгляд, думку захисників, які вважали, що постановлені судові рішення щодо засуджених необхідно скасувати і справу направити на новий судовий розгляд, міркування прокурора, який не підтримав касаційної скарги прокурора та вважав, що судові рішення слід залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку та ухвали є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, а при вирішенні питання про наявність цих підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370 - 372 цього Кодексу.

Отже, касаційний суд не перевіряє вироків місцевих судів щодо неповноти й однобічності слідства, а також невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, а виходить з обставин, установлених судом.

Висновок про винуватість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у кримінально - караних діяннях, вчинених за обставин, викладених у вироку, суд першої інстанції обґрунтував сукупністю доказів, які дослідив із додержанням вимог ст. 257 КПК України 1960 року.

Зокрема, винуватість засуджених у вчиненні злочинів за які їх засуджено з урахуванням змін внесених апеляційним судом підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні: потерпілих ОСОБА_7, ОСОБА_13, свідків: ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, а також показаннями самих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про обставини описуваних у вироку подій; даними, що містяться у протоколах відтворення обстановки та обставин події від 11 травня 2012 року, від 23 травня 2012 року з фототаблицями до них, проведених за участі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх захисника, відтворення обстановки та обставин події від 23 серпня 2012 року за участю ОСОБА_1, протоколі відтворення обстановки та обставин події за участю свідка ОСОБА_18 від 10 травня 2012 року, огляду місця події від 06 грудня 2011 року, від 07 травня 2012 року, від 08 травня 2012 року, від 11 травня 2012 року, протоколі огляду квартири від 17 травня 2012 року, протоколі пред'явлення предмету для впізнання від 23 серпня 2012 року, протоколі огляду квартири АДРЕСА_4 від 17 травня 2012 року, протоколі очної ставки між ОСОБА_19 та ОСОБА_1, висновках судово-медичної експертизи № 89-Е від 23 травня 2012 року, акті судово-медичного дослідження № 569 від 15 червня 2012 року, висновку судово-медичної експертизи № 654 від 21 червня 2012 року, комісійної судово-медичної експертизи № 212 від 07 серпня 2012 року, судово-імунологічних експертиз № 571 від 15 червня 2012 року, № 572 від 22 травня 2012 року, № 599 від 27 червня 2012 року, судово-цитологічної експертизи № 335 від 27 червня 2012 року, судово-медичної експертизи 127-Е від 27 червня 2012 року, судової медико - криміналістичної експертизи № 481 МК від 19 липня 2012 року, судово-психіатричної експертизи № 173 від 06 липня 2012 року, акті судово-психіатричної експертизи № 179 від 13 липня 2012 року та іншими доказами.

Суд перевірив належним чином посилання засуджених про застосування до них заходів психічного та фізичного впливу з боку працівників правоохоронних органів та обґрунтовано визнав їх безпідставними. Перевірку дій працівників міліції під час досудового слідства було здійснено прокуратурою м. Вільногірська за результатами якої постановою слідчого вказаної прокуратури ОСОБА_31 від 27 вересня 2013 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000018 від 12 вересня 2013 року закрито в зв'язку з відсутністю в діянні ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України. Відомостей, які б свідчили про скасування вказаної постанови у справі немає, як і відсутнє будь-яке підтвердження оскарження вказаного процесуального рішення засудженими чи їх захисниками у передбаченому законом порядку.

Перевіркою матеріалів справи не встановлено даних стосовно того, що під час збирання (формування) та процесуального закріплення доказів було допущено порушення кримінально-процесуального закону, та даних, котрі б давали підстави вважати недостовірними чи недопустимими покладені в основу вироку докази.

З огляду на викладене, сумнівів щодо об'єктивності оцінки доказів, покладених в основу вироку, й дотримання судом вимог ст. 67 КПК України 1960 року у колегії суддів немає.

Виходячи з установлених фактичних обставин справи, суд правильно кваліфікував винні дії ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 185 КК України; за ч. 2 ст. 146 КК України; за ч. 2 ст. 153 КК України; за пунктами 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України; за ч. 3 ст. 185 КК України та ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 146 КК України; за ч. 2 ст. 153 КК України; за пунктами 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Безпідставними колегія суддів вважає посилання в касаційній скарзі ОСОБА_1 щодо порушення права засудженого на захист, оскільки такі не знайшли свого об'єктивного підтвердження в матеріалах справи.

Крім того, під час апеляційного провадження за участю засуджених та їх захисників, суд у ході перегляду вироку ретельно з'ясував і перевірив усі доводи наведені в апеляціях сторони захисту, які за змістом та суттю майже аналогічні викладеним у касаційній скарзі засудженого ОСОБА_1, в тому числі щодо порушення на його думку права на захист, а також залишення без належної перевірки доводів щодо застосування заходів психічного та фізичного впливу працівниками правоохоронних органів та вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши переконливі аргументи із посиланням на матеріали справи. Крім того, детально проаналізувавши наявні докази, суд апеляційної інстанції правильно прийняв рішення про недоведеність участі ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 263 та ч. 1 ст. 309 КК України і необхідність закриття провадження по справі в цій частині, належним чином обґрунтувавши таке рішення, з яким погоджується і колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

Не знайшли свого підтвердження посилання засудженого щодо невиконання судами вимог ст. 87 КПК України 1960 року про фіксацію судового процесу технічними засобами, оскільки як убачається зі справи, під час її розгляду в суді першої інстанції в судовому засіданні 06 листопада 2013 року було задоволено відповідне клопотання про це іншого засудженого - ОСОБА_2 та перебіг судового процесу фіксувався за допомогою звукозаписувального пристрою. Що стосується клопотання про фіксацію судового процесу технічними засобами, поданого засудженим ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, то останній в судовому засіданні апеляційного суду 30 січня 2015 року не підтримав його. Від інших учасників процесу таких клопотань не надходило, тому перебіг судового процесу в суді апеляційної інстанції фіксувався протоколом судового засідання у відповідності до вимог ст. 87 КПК України 1960 року.

З огляду на зазначене, посилання прокурора щодо порушення вказаних вимог кримінально-процесуального закону судом апеляційної інстанції також є голослівними.

Покарання у виді довічного позбавлення волі, призначене ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є справедливим, необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України. При його обранні, судом враховано ступінь тяжкості вчинених засудженими злочинів, один з яких є злочином особливої тяжкості, дані про їх особи, які в силу скоєного становлять виключну небезпечність для суспільства, та обставини, що обтяжують покарання. На переконання колегії судів, при виборі покарання суд першої інстанції врахував усі обставини, які мають правове значення, а відтак, виконав приписи статей 50, 65 КК України.

Таких істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, неправильного застосування кримінального закону, які були би підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, колегією суддів у справі не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційних скарг немає.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та першого заступника прокурора Дніпропетровської області залишити без задоволення, а вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2015 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - без зміни.

Судді:

ОСОБА_27 ОСОБА_28 ОСОБА_29