АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/181/16 Справа № 185/510/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

перекладача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000211 за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, потерпілої ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2015 року,

встановила:

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2015 року

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

який народився у м. Владивосток

Російської Федерації та проживає

по

АДРЕСА_1 ,

громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді виправних робіт за місцем роботи на строк 6 місяців з щомісячним відрахуванням в доход держави заробітку в розмірі 10 відсотків.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 3297,85 грн на відшкодування матеріальної шкоди і 4000 грн на відшкодування моральної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що 17 січня 2013 року на сходах площадки в будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_8 на грунті неприязних стосунків з ОСОБА_10 під час сварки з метою заподіяння останній тілесних ушкоджень, стоячи позаду неї, умисно штовхнув ОСОБА_10 в спину, внаслідок чого вона упала на площадку першого поверху, а також умисно наніс їй два удари кулаком в область обличчя.

Своїми діями ОСОБА_8 заподіяв ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження, що спричинили їй короткочасний розлад здоров`я у виді закритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалася струсом головного мозку, забоєм м`яких тканин голови (садном верхньої губи).

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, просить змінити вирок в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 і стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, в розміру 350 грн.

Свої вимоги прокурор мотивував тим, що судом першої інстанції під час розгляду цивільного позову ОСОБА_10 поза увагою залишилася вимога потерпілої про відшкодування їй витрат на правову допомогу в сумі 350 грн.

До початку апеляційного розгляду в порядку ст.403 КПК України прокурор змінив свою апеляційну скаргу. Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України, оскільки на момент набрання вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2015 року законної сили і з дня вчинення цього злочину - 17 січня 2013 року минуло більше 3 років.

Виходячи з цього, просить на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, п.1 ч.2 ст.284 і ст.417 КПК України вирок щодо ОСОБА_8 скасувати, звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрити.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та розмір призначеного йому покарання за цим законом, посилається на неправильне вирішення судом цивільного позову в частині відшкодування їй втраченого заробітку.

В обґрунтування своїх доводів ОСОБА_10 вказувала на те, що суд безпідставно відмовив їй у відшкодуванні втраченого заробітку за період перебування на стаціонарному лікуванні за період з 18 січня по 19 лютого 2013 року в сумі 2104,86 грн., оскільки за станом здоров`я в цей час вона не могла виконувати роботу згідно з умовами цивільно-правового договору, який уклала з ТОВ «Алком» 31 грудня 2012 року. Тому потерпіла просила вирок в частині відмови відшкодування їй втраченого заробітку в зазначеному розміру скасувати та постановити своє рішення, яким стягнути з ОСОБА_8 на її користь 2104,86 грн. на відшкодування втраченого заробітку.

Обвинувачений ОСОБА_8 , посилаючись на незаконність засудження, просить скасувати судове рішення і ухвалити щодо нього виправдувальний вирок та відмовити в задоволенні цивільного позову. Вважає, що його винуватість у вчиненні злочину не підтверджена матеріалами справи. Посилається ОСОБА_8 також на неповноту судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, думку прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала зміни прокурора, який брав участь в розгляді провадження, що внесені до його апеляційної скарги, щодо скасування вироку і закриття провадження у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст.49 КК України, доводи захисника ОСОБА_7 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу останнього та заперечували доводи, наведені в апеляційних скаргах прокурора і потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг прокурора, потерпілої та обвинуваченого, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України обвинувальний вирок суду повинен бути законним, обгрунтованим і вмотивованим. Зокрема, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Таким чином, суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити ті докази, що викривають, і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати оцінку їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України.

Визнаючи ОСОБА_8 винуватим за ч.2 ст.125 КК України суд дотримався цих вимог кримінального процесуального закону.

Суд, формулюючи у вироку обвинувачення, яке знайшов доведеним, зазначив, що 17 січня 2013 р. на сходах площадки в будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_8 на грунті неприязних стосунків з ОСОБА_10 під час сварки з метою заподіяння останній тілесних ушкоджень, стоячи позаду неї, умисно штовхнув ОСОБА_10 в спину, внаслідок чого вона упала на площадку першого поверху, а також умисно наніс їй два удари кулаком в область обличчя, заподіявши потерпілій легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Кваліфікуючи дії обвинуваченого після аналізу доказів у кримінальному провадженні, суд зазначив у вироку, що кваліфікує дії ОСОБА_8 за ч.2 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 в заподіянні ОСОБА_11 умисного тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, підтверджується зібраними органами досудового розслідування та дослідженими у судовому засіданні доказами, які отримали належну правову оцінку.

Цей висновок, зокрема, ґрунтується на показаннях потерпілої ОСОБА_10 , яка на досудовому слідстві при відтворенні обстановки і обставин події та в судовому засіданні послідовно стверджувала, що ОСОБА_8 вчинив її побиття в під`їзді будинку, в якому вона мешкає, внаслідок чого заподіяв їй тілесні ушкодження за обставин, викладених у вироку.

Показання потерпілої щодо обставин її побиття узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , яким зі слів ОСОБА_10 стало відомо щодо побиття останньої ОСОБА_8 , в чому вони переконалися, помітивши у неї на обличчі тілесні ушкодження. Як показали ці свідки, внаслідок побиття ОСОБА_10 вимушена була звернутися за медичною допомогою.

Про те, що під час конфлікту ОСОБА_8 вдарив потерпілу ОСОБА_10 в область обличчя показали також свідки ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , яким ОСОБА_8 розповів, за яких обставин він це вчинив.

Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 підтвердили, що у під`їзді будинку між потерпілою ОСОБА_10 і обвинуваченим ОСОБА_8 стався конфлікт.

Про те, що показання потерпілої ОСОБА_10 про побиття її обвинуваченим ОСОБА_8 є об`єктивними, свідчать і дані протоколів слідчих експериментів за участю потерпілої, згідно з якими вона в присутності понятих, свого захисника і судово-медичного експерта розповіла і пояснила, за яких обставин її побив ОСОБА_8 . В судовому засіданні ОСОБА_10 вказала, що її пояснення при відтворенні обстановки і обставин цієї події відповідають дійсності.

На те, що до ОСОБА_10 було застосовано фізичне насильство, вказують виявлені в неї тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми і садна верхньої губи, про що свідчать висновки судово-медичних експертиз, згідно з якими ці ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Згідно з висновками цих експертиз зазначені тілесні ушкодження в потерпілої могли утворитися 17 січня 2013 року.

За висновками судово-медичного експерта ОСОБА_18 і комісійної судово-медичної експертизи більш вірогідно, що виявлені в ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми і садна верхньої губи могли утворитися за механізмом, на який вказувала потерпіла ОСОБА_10 під час проведення слідчого експерименту, а саме, в результаті удару кулаком в обличчя в область губи.

Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_19 (дівоче прізвище ОСОБА_18 т.1 а.с.151-152), в присутності якої при відтворенні обстановки і обставин події потерпіла ОСОБА_10 пояснювала про обставини її побиття обвинуваченим ОСОБА_8 , підтвердила свої висновки судово-медичної експертизи про те, що тілесне ушкодження в області обличчя потерпілої могло утворитися від удару кулаком. Разом з тим, експерт заперечила механізм спричинення ОСОБА_10 ушкодження за обставин, на які посилався обвинувачений ОСОБА_8 .

Обвинувачений ОСОБА_8 під час судового розгляду кримінального провадження, а так само в суді апеляційної інстанції, хоча і заперечував побиття ним потерпілої, однак визнав, що він дійсно перебував у вказаному часі та місці, де між ним та ОСОБА_10 на ґрунті неприязних відносин виникла сварка.

Що стосується твердження обвинуваченого про те, що він не завдавав легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 під час сварки з нею, то вони не відповідають матеріалам кримінального провадження і спростовуються перевіреними в кримінальному провадженні доказами, зокрема показаннями потерпілої на досудовому розслідуванні та в судовому засіданні про обставини побиття її обвинуваченим, поясненнями допитаних в суді свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 щодо обставин побиття потерпілої, висновками судово-медичних експертиз потерпілої ОСОБА_10 , згідно з якими в останньої виявлені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та зазначено механізм їх утворення, а також поясненнями експерта ОСОБА_19 в суді про підтвердження висновків судово-медичних експертиз, проведених за її участю.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, показання потерпілої ОСОБА_10 про обставини спричинення їй тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_8 були ретельно перевірені судом першої інстанції й проаналізовані в сукупності з іншими доказами, підстав сумніватися в їх достовірності в суду не було і він обґрунтовано визнав їх належними та допустимим джерелом доказів.

З цих підстав доводи обвинуваченого про те, що висновок вироку щодо нього ґрунтується виключно на суперечливих показаннях потерпілої, є необґрунтованими.

Те ж саме стосується і ствердження ОСОБА_8 про те, що потерпіла ОСОБА_10 обмовила його у злочину на грунті неприязних відносин, що склалися між ними раніше, оскільки перевіркою матеріалів провадження даний факт не знайшов свого підтвердження, до матеріалів кримінального провадження не залучено жодних доказів, що підтверджують таку мету потерпілої, а обвинувачений не зазначив, на підставі яких доказів ґрунтується його твердження стосовно обмови потерпілою. Отже, викладені в скарзі обвинуваченого такі заяви є лише припущенням останнього, тому їх не можна визнати обгрунтованими.

Проаналізувавши наведені докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що показання потерпілої ОСОБА_10 щодо обставин заподіяння їй тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_8 суд обгрунтовано оцінив як об`єктивні.

З тих самих причин не можна погодитися і з твердженням ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_10 могла сама заподіяти собі зазначені у вироку тілесні ушкодження під час падіння з висоти свого росту або від його необережних дій, які він учинив, коли відштовхнув руку потерпілої від себе, що, на його думку, свідчить про неповноту судового розгляду, тому для її усунення необхідно призначити додаткову судово-медичну експертизу.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, перевірка цього питання проводилась всебічно, для чого на досудовому розслідуванні шляхом проведення слідчих експериментів за участю потерпілої і обвинуваченого перевірялися заяви ОСОБА_8 щодо можливості спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень з необережності, призначалися судово-медичні експертизи, з цього приводу суд допитав судово-медичного експерта ОСОБА_19 .

Наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються твердження ОСОБА_8 про те, що він не учиняв умисних дій, направлених на заподіяння ОСОБА_10 зазначених у вироку тілесних ушкоджень і що в справі немає об`єктивних доказів, які вказують на його вину у злочині, за який був засуджений.

Висновки судово-медичних експертиз щодо виявлених легких тілесних ушкоджень в потерпілої ОСОБА_10 та їх утворення від удару кулаком в обличчя, можливо в строки та при обставинах, на які вказують надані медичні документи та сама потерпіла, тобто 17 січня 2013 року, а тому відповідають матеріалам кримінального провадження.

Висновки вказаних експертиз, показання потерпілої ОСОБА_10 та експерта ОСОБА_19 не містять в собі істотних суперечностей, вони співпадають з іншими допустимими та належними доказами, що були предметом дослідження при судовому розгляді кримінального провадження, зокрема, з показаннями названих вище свідків.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник під час судового розгляду кримінального провадження не оспорювали висновків судово-медичних експертиз та не порушували питання про їх неправильність або неповноту, а також не заявляли клопотання щодо необхідності проведення додаткової чи повторної судово-медичної експертизи, на чому наголошується в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 .

Отже, за висновком проведених у справі судово-медичних експертиз з урахуванням характеру та локалізації виявлених у потерпілої ОСОБА_10 тілесних ушкоджень вони не суперечать давності й механізму їх утворення, на які вказує потерпіла особа.

Правильність та об`єктивність висновків судово-медичних експертиз сумнівів у суду не викликають. Тому заяви обвинуваченого в його скарзі про необхідність призначення додаткової судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_10 для з`ясування питання щодо можливості заподіяння їй ушкоджень від необережних дій, зокрема, від падіння з висоти її росту, є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Проте з матеріалів провадження вбачається, що під час судового розгляду були допитані потерпіла, свідки, досліджені письмові докази, на дослідженні яких наполягали сторони обвинувачення і захисту. Потерпіла та свідки були допитані у суді першої інстанції з дотриманням кримінального процесуального кодексу, наполягали на своїх показаннях, чітко висловлювалися та детально розповідали про всі відомі їм обставини цього кримінального правопорушення. Теж саме стосується і дослідження письмових доказів в судовому засіданні.

Таким чином, підстав для повторного дослідження всіх цих доказів у апеляційного суду не було, на чому наполягали обвинувачений та його захисник в своїх клопотаннях під час апеляційного розгляду, оскільки судове слідство у суді апеляційної інстанції не повинно дублювати дослідження доказів, яке проводилося в суді першої інстанції.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на показаннях свідків, які не були очевидцями вказаної події, є безпідставними.

Зазначені у вироку свідки хоча і не були безпосередніми очевидцями конфлікту між обвинуваченим і потерпілою, як і обставин побиття ОСОБА_10 та заподіяння їй тілесних ушкоджень, однак їх свідчення у сукупності з іншими доказами не суперечать наявним письмовим доказам кримінального провадження і підтверджують вину ОСОБА_8 в умисному спричиненні потерпілій легких тілесних ушкоджень.

Під час судового розгляду кримінального провадження, при допиті вказаних свідків, останні були приведені до присяги та між ними і обвинуваченим ОСОБА_8 судом першої інстанції не було встановлено наявності неприязних стосунків. Сторона захисту не заперечувала проти допиту цих свідків в суді першої інстанції.

За таких обставин суд відповідно до ст.97 КПК України мав право визнати допустимими доказами показання цих свідків.

Отже, показання потерпілої, свідків, експерта, дані проведеного за участю ОСОБА_10 відтворення обстановки й обставин події, висновки судово-медичних експертиз повністю підтверджують винність ОСОБА_8 у вчиненні умисного заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілій.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що обставини кримінального провадження й характер дій обвинуваченого свідчать про те, що ОСОБА_8 , який умисно штовхнув ОСОБА_10 вниз на сходах площадки в під`їзді будинку, а також наніс їй удари кулаком в обличчя, умисно заподіяв потерпілій легкі тілесні ушкодження, що спричинили їй короткочасний розлад здоров`я.

Тому твердження в апеляційній скарзі ОСОБА_8 про те, що він не мав умислу на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , є безпідставними.

Слід визнати необґрунтованими й доводи в скарзі обвинуваченого про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, оскільки вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального провадження.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює докази, зокрема, показання обвинуваченого, потерпілої, свідків, експерта, дані протоколів слідчих дій, висновки судово-медичних експертиз, порівняно з особистою оцінкою їх стороною захисту, не свідчить про необ`єктивність суду, на що є посилання в скарзі ОСОБА_8 .

Те, що в судовому засіданні не було допитано свідка ОСОБА_26 , також не вплинуло на повноту судового слідства.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що судом не було допитано ОСОБА_26 , який на його думку був очевидцем зазначеної події, не мотивовані з точки зору їх неконкретності та того, про які показання цього свідка і щодо яких обставин справи йдеться в скарзі ОСОБА_8 , тому є необгрунтованими, оскільки з огляду на матеріали кримінального провадження названа особа була лише свідком початку виникнення конфлікту між обвинуваченим і потерпілою, що до речі не оспорюється і сторонами.

Що стосується розвитку подальших подій, пов`язаних із застосуванням ОСОБА_8 фізичного насильства відносно ОСОБА_10 , зазначений свідок, як визнав і сам обвинувачений в судовому засіданні, не спостерігав за ними, оскільки був зайнятий оглядом своєї почтової скриньки.
Як убачається з матеріалів справи, під час розгляду провадження суд з метою забезпечення явки свідка ОСОБА_26 в судове засідання застосував заходи, передбачені ст.327 КПК України, однак у зв`язку з тимчасовим виїздом свідка за межі України суд не зміг допитати його.

Відхиляючи клопотання ОСОБА_8 щодо необхідності допиту ОСОБА_26 , який за неперевіреною інформацією перебуває на території Російської Федерації, в режимі відеоконференції, колегія суддів виходить з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні, до яких відноситься і допит свідка, є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Діючим кримінальним процесуальним законодавством встановлені права і обов`язки свідка (ст.65-67,139,352 КПК України), за завідомо неправдиві показання чи за відмову від давання показань свідок несе кримінальну відповідальність (ст.383 КК України).

Стаття 336 КПК України регулює порядок допиту учасника кримінального провадження у режимі відеоконференції. Перелік підстав для проведення дистанційного судового провадження визначається за наявності для цього достатніх підстав.

Порядок надання міжнародної правової допомоги під час кримінального провадження здійснюється за правилами глави 43 Кримінального процесуального кодексу України.

Виходячи з того, що сторона захисту не надала суду достовірних даних про місце перебування свідка ОСОБА_26 та з урахуванням вимог кримінального процесуального закону та положень Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 10 листопада 1994 року, запит сторони захисту не відповідав національному законодавству, суд обґрунтовано відмовив їй в клопотанні щодо окремого допиту ОСОБА_26 на території Росії. З тих самих підстав не підлягає задоволенню і клопотання в апеляційній скарзі ОСОБА_8 щодо можливості допиту свідка ОСОБА_26 судами Російської Федерації в режимі відеоконференції. До того ж таке клопотання сторона захисту не заявляла під час розгляду справи в суді першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів не убачає підстав для скасування вироку з мотивів неповноти досудового розслідування і судового розгляду провадження.

Перевіркою матеріалів провадження не виявлено порушень вимог Кримінального процесуального кодексу України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути провадження і постановити законний і обґрунтований вирок.

Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.

Отже, на підставі оцінки й аналізу наведених у вироку доказів суд обгрунтовано визнав винним ОСОБА_8 в зазначених злочинних діях. Суд дійшов такого висновку, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.125 КК України.

За таких обставин вважати, що ОСОБА_8 необгрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, внаслідок чого вирок щодо нього необхідно скасувати та виправдати його, про що зазначається в апеляційній скарзі обвинуваченого, немає підстав.

Як убачається з поданих апеляційних скарг, висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненому і кваліфікації його дій за ч.2 ст.125 КК України прокурор і потерпіла не оспорюють.

Між тим, доводи прокурора у змінах до апеляційної скарги про необхідність застосування до ОСОБА_8 положень ст.49 КК України заслуговують на увагу з таких підстав.

Частина 2 статті 125 КК України, за якою засуджено ОСОБА_8 , є злочином невеликої тяжкості, за яке передбачено покарання у виді обмеження волі на строк до двох років або інше, більш м`яке покарання (ч.2 ст.12 КК України).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі.

Отже, на момент апеляційного розгляду даного кримінального провадження строки давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за вчинення ним злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, вже закінчилися.
Відповідно до вимог ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 КПРК України, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження. Та обставина, що обвинувачений та його захисник заперечували в суді апеляційної інстанції доводи скарги прокурора щодо закриття провадження на підставі ст.49 КК України, не є перешкодою для застосування названого закону.

Виходячи з наведеного вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2015 року щодо ОСОБА_8 необхідно скасувати, а кримінальне провадження відносно нього закрити на підставі ст.49 КК України і статей 284,417 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності.

За вироком суд першої інстанції стягнув з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 3297,85 грн на відшкодування матеріальної шкоди і 4000 грн на відшкодування моральної шкоди. Розв`язання цивільного позову потерпілої вирішено судом при постановленні обвинувального вироку в порядку, зазначеному ст.129 КПК України. Закриття справи з підстав, зазначених у ст.284 КПК України, не звільняє ОСОБА_8 від обов`язку відшкодувати в установленому законом порядку матеріальні збитки і моральну шкоду, завдані ним ОСОБА_10 .

З огляду на наведені вище вимоги закону цивільний позов не підлягає розгляду у випадках закриття кримінального провадження в суді. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної і моральної шкоди в цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

З тих самих підстав колегія суддів не розглядає також доводи в скаргах обвинуваченого, прокурора та потерпілої про необхідність вирішення цивільного позову судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтею 49 КК України, статтями 284, 404,407,417 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження, з внесеними змінами та апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 частково задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2015 року щодо ОСОБА_8 скасувати, а кримінальне провадження відносно нього закрити на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України і п.1 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалене рішення суду апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_8 може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4