Ухвала

іменем україни

27 жовтня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_15,
суддів:ОСОБА_16, ОСОБА_17,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_18,
захисника ОСОБА_5,
прокурора ОСОБА_19,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 00000822 щодо

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, захисник ОСОБА_5, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, порушує питання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК на підставі ст. 36 цього Кодексу. Також просить до призначеного за ч. 4 ст. 187 КК покарання застосувати положення ст. 69 КК й обрати більш м'яке покарання, ніж передбачено законом. Стверджує, що ОСОБА_7 діяв у межах необхідної оборони та не мав умислу на вбивство ОСОБА_8, а тому його дії не може бути кваліфіковано за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК. Апеляційний суд порушив вимоги ст. 405 КПК, оскільки в ухвалі зазначив про участь законного представника обвинуваченого - ОСОБА_9, який не брав участі в апеляційному розгляді. Також захисник зазначає, що навіть за вчинення інкримінованих ОСОБА_7 злочинів суд призначив несправедливе покарання через суворість, адже не врахував ряд пом'якшуючих вину обставин.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у цьому суді. Мотивує тим, що постановлення апеляційним судом ухвали, якою одночасно вирок суду першої інстанції змінено та скасовано, суперечить вимогам пунктів 2 та 3 ч. 1 ст. 407 КПК. Вважає, що в частині застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна апеляційний суд повинен був вирок суду першої інстанції змінити, а не скасовувати його.

Вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2015 року ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК - на строк 12 років із конфіскацією майна, яке є його власністю; за ч. 4 ст. 187 КК - на строк 9 років із конфіскацією майна, яке є його власністю.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією майна, яке є його власністю.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 9755 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат на залучення експерта.

Апеляційний суд Закарпатської області ухвалою від 18 червня 2015 року, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора та частково задовольнивши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5, змінив вирок місцевого суду і пом'якшив ОСОБА_7 за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК та сукупністю злочинів покарання до 10 років позбавлення волі. В частині застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК та за сукупністю злочинів вирок скасував. У решті вирок місцевого суду залишив без змін.

ОСОБА_7 засуджено за те, що він 13 вересня 2014 року приблизно о 09.00 год. через незачинене вікно покинутого будинку АДРЕСА_2 проник на його подвір'я, звідки через отвір у сітчастому паркані проліз на територію дворогосподарства будинку АДРЕСА_3, маючи намір таємно викрасти звідти металеві вироби, однак, будучи поміченим ОСОБА_8, яка, тримаючи в руці металевий прут, почала проганяти його із власного дворогосподарства, здійснив на неї напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров'я особи, яка зазнала нападу.

Крім того, будучи поміченим ОСОБА_8, ОСОБА_7 умисно з корисливих мотивів вихопив у потерпілої металевий прут та наніс їй близько 2 ударів по голові, завдавши таким чином тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв'язку із настанням смерті ОСОБА_8

Допускаючи, що остання померла, ОСОБА_7 накрив її тіло, що лежало на городі дворогосподарства, покривалом та заволодів алюмінієвою драбиною вартістю 300 грн, яку того ж дня збув за 100 грн, які витратив на придбання продуктів харчування.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання касаційних вимог захисту, прокурора, який підтримав касаційну скаргу прокурора і заперечив проти задоволення касаційної скарги сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скаргах, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, доведеність його обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 4 ст. 187 КК у касаційній скарзі захисту не заперечуються.

Щодо доводів касаційної скарги захисника в частині звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 36 КК, колегія суддів зазначає таке.

У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за викладених у вироку фактичних обставин суд зробив, дотримуючись вимог КПК, на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні з точки зору належності, допустимості й достатності, оцінених у їх сукупності й докладно наведених в ухваленому вироку.

Так, обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_8 з корисливих мотивів, суд послався на показання: самого засудженого, котрий не заперечував обставин, за яких він вчинив протиправні дії, та не оспорював факту завдання двох ударів металевим прутом по голові потерпілої; потерпілої ОСОБА_10, свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які по суті узгоджуються між собою та з іншими матеріалами провадження, а також підтверджуються об'єктивними даними, зокрема, протоколами слідчих дій, висновками судових експертиз та іншими матеріалами справи.

З огляду на сукупність наведених, а також інших, зазначених у вироку, доказів, зокрема, даних висновків судово-медичних експертиз про характер і механізм заподіяння тілесних ушкоджень, суд правильно дійшов висновку, що ОСОБА_7, завдаючи ОСОБА_8 ударів металевим прутом по голові, мав намір із корисливих мотивів умисно позбавити її життя.

Мотивуючи свій висновок про спрямованість умислу засудженого на вбивство ОСОБА_8, суд обґрунтовано послався на конкретні обставини вчинення ОСОБА_7 протиправних дій щодо потерпілої, поведінку винного до і після вчинення злочину, застосовані засудженим спосіб та знаряддя для досягнення свого умислу, силу, локалізацію і спрямованість ударів в область розташування життєво важливих органів, а також наслідки.

Належним чином перевіривши показання ОСОБА_7 про відсутність у нього умислу на заподіяння смерті ОСОБА_8, на що захисник посилається й у касаційній скарзі, суд обґрунтовано визнав їх необґрунтованими.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК і висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. ст. 400-12 КПК 1960 року (постанови від 27 листопада 2014 року № 5-34кс14) необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з'ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов'язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема, щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження свідчать, що дії потерпілої за своїми об'єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_7, які б у зв'язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди останній. А отже, вважати, що засуджений, завдаючи потерпілій зі значною силою ударів, перебував в стані необхідної оборони, про що йдеться в касаційній скарзі захисту, немає підстав.

Враховуючи наведене, суд навів у вироку докладні мотиви прийнятого рішення як щодо оцінки доказів у кримінальному провадженні, так і юридичної кваліфікації дій винної особи. Суд касаційної інстанції погоджується з таким правозастосуванням.

У зв'язку із цим доводи захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та про необхідність звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 36 КК є неспроможними.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за доводами сторони захисту, аналогічними касаційним, ретельно перевірив їх, дав їм належну оцінку й ухвалив рішення, яке відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Суд касаційної інстанції не встановив порушень процесуального порядку дослідження та оцінки наведених у вироку доказів з боку суду першої інстанції. Крім того, згідно зі ст. 94 КПК оцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок.

Мінімальні стандартні правила ООН, що стосуються провадження правосуддя стосовно неповнолітніх ("Пекінські правила") прийняті резолюцією 40/33 Генеральної Асамблеї 1985 року, спрямовують на те, що система правосуддя по відношенню до неповнолітнього направлена в першу чергу на забезпечення добробуту неповнолітнього й забезпечення того, що любі міри впливу на останнього були завжди пропорційні, як з індивідуальними даними особистості правопорушника, так із обставинами правопорушення.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу винного, котрий раніше не був судимий, кримінальне правопорушення вчинив у неповнолітньому віці, вину визнав частково, умови його життя та виховання, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, які в силу ст. 66 КК судом визнано пом'якшуючими. Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за доводами, викладеними в апеляційній скарзі захисника щодо суворості призначеного покарання, аналогічними доводам у касаційній скарзі, ретельно перевірив їх, врахував сукупність всіх перерахованих пом'якшуючих покарання обставин та дані про особу засудженого, зокрема й ті, на які є посилання у касаційній скарзі, і пом'якшив ОСОБА_7 за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК покарання до мінімальної межі санкції цієї статті, пов'язане з ізоляцією від суспільства, мотивовано визнавши його необхідним і достатнім для виправлення засудженого. У зв'язку з цим було пом'якшено ОСОБА_7 й остаточне покарання за сукупністю злочинів.

Отже, призначене засудженому покарання відповідає обставинам справи, принципам індивідуалізації, співмірності покарання, особі засудженого, тяжкості та наслідкам вчиненого, вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства щодо призначення покарання неповнолітнім особам.

Разом із цим вказані обставини, що пом'якшують покарання та дані про особу засудженого за своєю суттю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого діяння. Їх наявність сама по собі не тягне безумовне застосування ст. 69 КК та призначення засудженому покарання нижче від найнижчої межі встановленої кримінальним законом.

Згідно з ч. 2 ст. 98 КК та роз'ясненнями, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», конфіскація майна як додаткове покарання до неповнолітніх не застосовується, навіть якщо на час розгляду справи вони досягли повноліття. Тому, скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції щодо застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК та за сукупністю злочинів (а не виключення цієї обставини з вирок), не вплинуло на правильність призначеного покарання та порядок його відбування, а тому не може бути визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що тягне за собою обов'язкове скасування чи зміну судового рішення.

Крім того, з журналів судового засідання, звукозаписів цих судових засідань та інших даних, наявних у матеріалах кримінального провадження, убачається, що 29 травня і 18 червня 2015 року під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції законні інтереси ОСОБА_7 представляв професійний захисник - адвокат ОСОБА_5, перекладачем було залучено ОСОБА_14 Та обставина, що суд апеляційної інстанції в своєму рішенні зазначив про присутність під час апеляційного розгляду законного представника обвинуваченого - ОСОБА_9 і не зазначив про участь перекладача ОСОБА_14 в розумінні ст. 412 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та може бути виправлено апеляційним судом у порядку ст. 379 КПК.

Під час перевірки кримінального провадження не виявлено передбачених ст. 438 КПК підстав для скасування чи зміни судових рішень щодо ОСОБА_7 у касаційному порядку і, відповідно, немає підстав для задоволення касаційних скарг.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області ухвалою від 18 червня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та захисника - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_15ОСОБА_16ОСОБА_17