Справа № 742/2292/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/935/2015
Категорія - ч.1 ст.125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5

з участю: прокурора - ОСОБА_6

потерпілого - ОСОБА_7

представника потерпілого - ОСОБА_8

захисника - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0001020 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , розлучений, має на утриманні неповнолітню дитину, освіта вища, приватний підприємець, раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 10000 грн. моральної шкоди, в іншій частині цивільного позову відмовлено.

Питання про речові докази вирішено відповідно до ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 07 серпня 2014 року, близько 09.40 год., між будинками АДРЕСА_2 , між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виникла словесна перепалка, в ході якої ОСОБА_12 наніс ОСОБА_7 декілька ударів ногами в область живота, а також декілька ударів руками та ногами в область шиї, спини та грудної клітки, чим спричинив останньому легкі тілесні ушкодження.

Не погодившись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок місцевого суду скасувати та закрити кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, однобічність і неповноту досудового розслідування та судового слідства, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Вказує на порушення стороною обвинувачення вимог ст.91 та ст.291 КПК України, оскільки форма вини, мотиви вчиненого правопорушення ні слідством, ні судом не були встановлені, а в обвинувальному акті та вироку суду це взагалі не відображено.

Представник потерпілого ОСОБА_8 подав заперечення, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого та залишити вирок місцевого суду без змін.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених вище підстав; прокурора, котрий просив залишити без змін вирок місцевого суду, вважаючи його законним і обґрунтованим; потерпілого ОСОБА_7 та його представника, які також просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого; дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

У судовому засіданні апеляційного суду, як і під час судового розгляду в місцевому суді, обвинувачений ОСОБА_12 вину у скоєнні кримінального правопорушення за ч.1 ст.125 КК України не визнав, підтвердив покази дані ним в суді першої інстанції, визнавши лише наявність сварки між ним та потерпілим, ініціатором якої був саме ОСОБА_7 . Жодних тілесних ушкоджень потерпілому не заподіював, а їх наявність може пояснити лише згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи, тобто, що вони могли утворитися при самостійному падінні ОСОБА_7 із положення стоячи.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, його вина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена низкою доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, потерпілий ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційної інстанції пояснив, що під час сварки з обвинуваченим, останній наніс йому три удари ногою в живіт, а коли він впав на коліна, то ще декілька ударів ногами по тулубу та руками в ділянку шиї. Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий зазнав моральних та фізичних страждань, почуття образи та приниження гідності.

Допитані в судовому засіданні місцевого суду в якості свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , підтвердили, що були очевидцями того, як 07 серпня 2014 року під час сварки ОСОБА_12 наніс потерпілому ОСОБА_7 декілька ударів. При цьому потерпілий намагався лише захиститись від нанесених ударів.

Крім показів свідків, вина обвинуваченого підтверджується письмовими доказами, а саме:

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого від 18 березня 2014 року з фототаблицею до нього, згідно якого, під час проведення слідчого експерименту, потерпілий показав у який спосіб та в які місця обвинувачений наносив йому тілесні ушкодження (а.к.п.67-69);

- висновком судово-медичної експертизи від 08.08.2014 року № 369, за змістом якого ОСОБА_7 було заподіяно синець передньої черевної стінки справа, три садна по попередній поверхні середньої третини правої гомілки, які, як у своїй сукупності, так і кожне окремо, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Вказані тілесні ушкодження утворилися в результаті дії тупого предмету (предметів), та виявлені ушкодження могли утворитися 07.08.2014 року (а.к.п.16-17).

Таким чином, місцевий суд, дослідивши, ретельно перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази у їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, вірно прийшов до висновку про правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.1 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Обвинувачений в апеляційній скарзі зазначив, що судом було взято до уваги покази свідків обвинувачення, при цьому без належного мотивування не враховано покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .

Дане твердження обвинуваченого є безпідставним, оскільки місцевим судом було всебічно, повно та неупереджено досліджено отримані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності.

Так, суд першої інстанції, керуючись законними підставами, критично віднісся та не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 про невинуватість ОСОБА_10 , оскільки неповнолітній ОСОБА_18 є сином обвинуваченого, ОСОБА_17 неофіційно працює в обвинуваченого, а ОСОБА_16 взагалі не був очевидцем вказаних подій, про що підтвердив у суді апеляційної інстанції і сам обвинувачений.

У той же час, саме покази свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 узгоджуються між собою, а також з показами потерпілого, висновком судово-медичної експертизи та іншими фактичними обставинами справи.

Посилання обвинуваченого на невідповідність обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування вимогам КПК України, не ґрунтується на законі, оскільки відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз змісту обвинувального акту відносно ОСОБА_10 , свідчить про те, що обвинувальний акт містить у собі належним чином сформульоване обвинувачення.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, 07 серпня 2014 року, між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виникла словесна перепалка, в ході якої останній завдав кілька ударів потерпілому ногами в живіт, а потім руками та ногами в різні частини тіла. Таким чином, мотив скоєння правопорушення виниклі неприязні відносини. А кількість завданих ударів та їх характер свідчить лише про прямий умисел ОСОБА_10 на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, а не про необережність.

Таку позицію обвинуваченого щодо допущених процесуальних порушень під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, колегія суддів розцінює як захисну, з метою уникнення відповідальності за скоєне, так як вона повністю спростовується вищенаведеним.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні неповнолітню дитину; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання; та прийшов до правильного висновку про необхідність призначити йому покарання саме у виді штрафу в межах санкції частини статті, за якою його притягнуто до кримінальної відповідальності.

В той же час твердження обвинуваченого ОСОБА_10 про необ`єктивність вирішення заявленого потерпілим цивільного позову заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Аналізуючи позовні вимоги потерпілого ОСОБА_7 про стягнення завданої моральної шкоди з обвинуваченого, колегія суддів виходить із засад розумності, виваженості та справедливості та приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого, слід зменшити до трьох тисяч гривень. На думку колегії суддів, саме такий розмір моральної шкоди є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнав потерпілий внаслідок заподіяння йому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень. А тому вирок місцевого суду в цій частині підлягає зміні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2015 року щодо ОСОБА_10 змінити в частині вирішення цивільного позову.

Стягнути із ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 3000 (три тисячі) гривень у рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців.

СУДДІ: