Справа № 1-373/11
П ОС Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 листопада 2015 року Подільський районний суд м. Києва

в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальну справу по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого водієм ПАТ «Херсон Хлібокомбінат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

та

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця селища Ельбан Амурського району Хабаровського краю Російської Федерації, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, працюючого старшим оперуповноваженим СКР Суворівського РВ ХВП Головного управління Національної поліції в Херсонській області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 371 КК України, -

В С Т А Н О В И В :
Органом досудового слідства ОСОБА_4 та ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення у тому, що вони, будучи службовими особами, перевищили владу, тобто умисно вчинили дії, які явно виходять за межі наданих їм прав та повноважень, що супроводжувалося насильством, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого діями, за відсутності ознак катування, які заподіяли істотну шкоду охоронюваним правам та інтересам окремих громадян та державним інтересам, а також в тому, що вони, будучи службовими особами, завідомо незаконно затримали особу, тим самим вчинили злочини, передбачені ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 371 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_4 з серпня 2005 року, а ОСОБА_6 з серпня 2002 року, проходили службу в органах внутрішніх справ на умовах і в порядку, встановлених Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 19 липня 1991 року № 114.

ОСОБА_4 наказом УМВС України у Херсонській області від 30 червня 2009 року № 371 о/с був призначений на посаду оперуповноваженого сектора карного розшуку Суворівського районного відділу Херсонського міського управління УМВС України у Херсонській області з присвоєнням спеціального звання лейтенант міліції, згідно наказу УМВС України у Херсонській області від 20 червня 2009 року № 1267 о/с.

ОСОБА_6 наказом УМВС України у Херсонській області від 06 жовтня 2010 року № 672 о/с був призначений на посаду старшого оперуповноваженого сектора карного розшуку Суворівського районного відділу Херсонського міського управління УМВС України у Херсонській області з присвоєнням спеціального звання старший лейтенант міліції, згідно наказу УМВС України у Херсонській області від 24 серпня 2008 року № 120 о/с.

Відповідно до вимог статті 20 Закону України «Про міліцію», працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а його законні вимоги є обов`язковими для виконання громадянами і службовими особами. Працівник міліції при виконанні покладених на нього обов`язків керується тільки законом та діє в його межах.

Основні обов`язки і права міліції визначені статтями 10 і 11 Закону України «Про міліцію», відповідно до яких працівник міліції поряд з іншим зобов`язаний виконувати прийняті в установленому законом порядку і в межах компетенції рішення прокурора, слідчого, суду; охороняти, конвоювати та тримати затриманих і взятих під варту; забезпечувати затриманим або арештованим (взятим під варту) особам право на юридичний захист у порядку, передбаченому цим законом та іншими нормативно-правовими актами, а також вправі затримувати і тримати у спеціально відведених для цього приміщеннях обвинувачених, які переховуються від дізнання, слідства чи суду на строки і в порядку, передбачені законом; зберігати, носити і застосовувати спеціальні засоби та зброю.

Відповідно до статті 5 зазначеного Закону, міліція виконує свої обов`язки неупереджено, у точній відповідності із законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції.

Закон України «Про міліцію» в статтях 12-14 визначає умови та межі застосування заходів фізичного впливу та спеціальних заходів. Окремо особливості та порядок застосування спеціальних засобів визначені у «Правилах застосування спеціальних засобів при охороні громадського порядку», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР № 49 від 27 лютого 1991 року. До спеціальних засобів, серед інших, віднесено наручники, вичерпний перелік випадків застосовування яких наведений у ст. 14 зазначеного Закону та п. 3 вказаних Правил. До таких випадків Законом віднесено: 1) для захисту громадян і самозахисту від нападу та інших дій, що створюють загрозу їх життю або здоров`ю; 2) для припинення масових безпорядків і групових порушень громадського порядку; 3) для відбиття нападу на будівлі, приміщення, споруди і транспортні засоби, незалежно від їх належності, або їх звільнення у разі захоплення; 4) для затримання і доставки в міліцію або інше службове приміщення осіб, які вчинили правопорушення, а також для конвоювання і тримання осіб, затриманих і підданих арешту, взятих під варту, якщо зазначені вище особи чинять опір працівникам міліції або якщо є підстави вважати, що вони можуть вчинити втечу чи завдати шкоди оточуючим або собі; 5) для припинення масового захоплення землі та інших дій, що можуть призвести до зіткнення груп населення, а також діянь, які паралізують роботу транспорту, життєдіяльності населених пунктів, посягають на громадський спокій, життя і здоров`я людей; 6) для припинення опору працівникові міліції та іншим особам, які виконують службові або громадські обов`язки по охороні громадського порядку і боротьбі із злочинністю; 7) для звільнення заложників.

Згідно статті 12 вищевказаного Закону перевищення повноважень по застосуванню сили, в тому числі спеціальних засобів, тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Крім того, основні права і загальні обов`язки оперуповноваженого сектора карного розшуку Суворівського РВ ХМУ УМВС України у Херсонській області ОСОБА_4 були визначені у його індивідуальних та функціональних обов`язках, які затверджені начальником вказаного районного відділу міліції 18 лютого 2010 року, відповідно до яких, поряд з іншим останній виконував комплекс оперативно-розшукових заходів щодо розшуку злочинців та осіб безвісти зниклих, встановлював особи невпізнаних трупів, вів розшук злочинців, що втекли та осіб безвісти зниклих, перевіряв відомості про осіб, оголошених у розшук, які надходять, гласно і негласно збирав необхідні біографічні характерні дані про осіб, які становлять оперативний інтерес, брав участь в оперативно-пошукових заходах щодо переслідування та затримання злочинців, разом із слідчим планував невідкладні оперативно-розшукові дії з метою комплексного їх здійснення, спрямовані на розшук і затримання злочинів та інше.

Основні права і загальні обов`язки старшого оперуповноваженого сектора карного розшуку Суворівського РВ ХМУ УМВС України у Херсонській області ОСОБА_6 були визначені у його індивідуальних та функціональних обов`язках, які затверджені начальником вказаного районного відділу міліції 18 лютого 2010 року, відповідно до яких, поряд з іншим останній виконував обов`язки по розшуку злочинців, які переховувались від суду та слідства, безвісти зниклих осіб та встановлював особи невпізнаних трупів, ніс особисту відповідальність за виконання усього комплексу оперативно-розшукових заходів щодо розшуку злочинців та осіб безвісти зниклих, встановлював особи невпізнаних трупів, взаємодіяв з іншими службами ОВС, вів розшук злочинців, що втекли та осіб безвісти зниклих, перевіряв відомості про осіб, оголошених у розшук, які надходять, гласно і негласно, збирав необхідні біографічні характерні дані про осіб, які становлять оперативний інтерес, брав участь в оперативно-пошукових заходах щодо переслідування та затримання злочинців, разом із слідчим планував невідкладні оперативно-розшукові дії з метою комплексного їх здійснення, спрямовані на розшук і затримання злочинів та інше.

Свої повноваження оперуповноважений сектору карного розшуку Суворівського РВ ХМУ УМВС України у Херсонській області лейтенант міліції ОСОБА_4 та старший оперуповноважений сектора карного розшуку Суворівського районного відділу Херсонського міського управління УМВС України у Херсонській області ОСОБА_6 , як працівники міліції, повинні були здійснювати на принципах законності та поваги до особи і у повсякденній діяльності керуватись Конституцією України, законами України, актами Верховної Ради України, Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими документами МВС України, Загальною декларацією прав людини, міжнародно-правовими нормами, ратифікованими у встановленому порядку (статті 3 і 4 Закону України «Про міліцію»).

Так, на виконання постанови слідчого СВ Суворівського РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області від 20 жовтня 2010 року про примусовий привід обвинуваченої ОСОБА_7 , старший оперуповноважений сектора карного розшуку Суворівського РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області старший лейтенант міліції ОСОБА_6 та оперуповноважений цього ж сектора лейтенант міліції ОСОБА_4 21 жовтня 2010 року прибули до м. Києва. Цього ж дня, приблизно о 12 годині в інституті інноваційних технологій та змісту освіти МОН України, який розташований по вул. Петра Сагайдачного, 37, в м. Києві, де працювала ОСОБА_7 , вони пред`явили їй для ознайомлення постанову про примусовий привід.

У подальшому ОСОБА_4 та ОСОБА_6 під приводом підписання документів запропонували ОСОБА_7 пройти до приміщення Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Хорива, 20, звідки планували із нею виїхати до м. Херсона вечірнім потягом.

У приміщенні Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві вказані працівники міліції разом з ОСОБА_7 з 12 години 46 хвилин розташувались у службовому кабінеті № 49, який знаходиться на третьому поверсі приміщення.

При цьому, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вступили у попередню змову, явно вийшли за межі своїх прав та повноважень та незаконно позбавили особистої свободи громадянку ОСОБА_7 , яка не була у встановленому законом порядку затримана чи арештована. Подальше її утримання у приміщенні Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві відбувалось проти її волі, чим порушено її конституційне право на свободу та особисту недоторканість, гарантоване статтею 29 Конституції України.

О 13 годині 36 хвилин ОСОБА_4 залишився у кабінеті із обвинуваченою наодинці.

У цей час затримана ОСОБА_7 стала вимагати від останнього дотримання її невід`ємних конституційних прав на захист та правову допомогу, визначених у статтях 59, 63 Конституції України, та надання зустрічі із захисником ОСОБА_8 , яка перебувала у холі першого поверху приміщення. ОСОБА_4 грубо проігнорував її право та безпричинно відмовив у зустрічі із захисником.

Розуміючи, що самостійно вона не в змозі протистояти неправомірним діям ОСОБА_4 і захистити свої законні права та інтереси, ОСОБА_7 приблизно 14 годині 00 хвилин, знаходячись у коридорі на третьому поверсі приміщення, стала кричати, щоб до неї допустили адвоката, сподіваючись на допомогу керівництва та оперативних працівників Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві і бажаючи в такий спосіб привернути їх увагу з приводу незаконних дії співробітників СКР Суворівського РВ ХМУ УМВС України у Херсонській області.

У цей час ОСОБА_4 , явно перевищуючи свої службові повноваження, наніс ОСОБА_7 декілька ударів руками в область тулуба.

Після цього ОСОБА_4 , будучи обізнаним з порядком та підставами застосування спеціальних засобів, однак грубо порушуючи вимоги статей 12-14 Закону України «Про міліцію» та Правил застосування спеціальних засобів при охороні громадського порядку, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР № 49 від 27 лютого 1991 року, діючи умисно, явно вийшов за межі своїх прав та повноважень і неправомірно, за відсутності законних підстав застосував щодо ОСОБА_7 спеціальний засіб - наручники, прикувавши ними жінку до стільця за праву руку. У такому положенні остання перебувала у коридорі поруч із кабінетом № 49 упродовж 1-1,5 годин, тобто в умовах, що принижували її гідність.

Відповідно до вимог статті 64 Конституції України, конституційні свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України, а згідно статті 68 Конституції України - кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

О 15 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , будучи прикутою наручниками до ОСОБА_4 , у супроводі його та ОСОБА_6 спустилась із третього поверху на перший, де у холі приміщення районного управління міліції зустрілась із адвокатом ОСОБА_8 , чоловіком ОСОБА_9 та знайомою журналісткою газети «Дзеркало тижня» ОСОБА_10 .

Побачивши наявні на руці ОСОБА_7 сліди крові та тілесних ушкоджень, розуміючи неправомірність дій працівників міліції, захисник ОСОБА_8 , представившись, стала вимагати від них негайного пояснення причин затримання ОСОБА_7 , застосування щодо неї спеціальних засобів та спричинення їй тілесних ушкоджень.

Будучи у цивільному одязі, діючи не професійно, всупереч вимогам статті 5 Закону України «Про міліцію», ОСОБА_4 не представився, не пред`явив своє службове посвідчення, не проявив у взаємовідносинах із громадянами високу культуру та такт, чим викликав їх обурення та сприяв розвитку конфлікту. При цьому ОСОБА_4 та ОСОБА_6 лише пояснили, що здійснюють привід ОСОБА_7 до слідчого у місто Херсон і ніяких документів для затримання останньої не мають.

У подальшому, уникаючи конфліктної ситуації, викликаної своїми неправомірними діями, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , явно перевищуючи свою владу, стали насильно заштовхувати ОСОБА_7 із холу до приміщення райуправління, в результаті чого останню ударили об металевий турнікет. У подальшому від поштовхів ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . ОСОБА_7 впала на підлогу, при цьому продовжувала знаходитись прикутою наручниками до останнього.

В цей час ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , продовжуючи свої незаконні дії, насильно волоком затягнули ОСОБА_7 , яка перебувала у лежачому положенні та кричала від спричиненої їй болі, за турнікет до приміщення райуправління в умовах, що принижували її гідність.

Згідно ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню.

Після надання лікарями ОСОБА_7 медичної допомоги, працівниками СКР Суворівського РВ ХМУ УМВС України у Херсонській області ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у потерпілої відібрано письмове зобов`язання щодо її явки до суду та о 17 годині 00 хвилин вона була звільнена.

Внаслідок таких неправомірних дій ОСОБА_4 ОСОБА_7 було заподіяно тілесних ушкоджень у вигляді кровонапливу в лобковій ділянці в центрі з переходом на праву частину та підшкірного ущільнення м`яких тканин в ділянці лобка справа - могли утворитися внаслідок прямого удару можливо металевим турнікетом; двох кровонапливів на боковій поверхні грудної клітки зліва на рівні 8-10 ребер по під пахвинній лінії, кровонаплив в ділянці правої молочної залози у верхньому її квадранті справа, кровонаплив в ділянці правої кисті на тильній її поверхні біля основи 4-5-го пальців; кровонаплив в ділянці правого передпліччя на тильно-задній поверхні в нижній третині, кровонаплив в правій сідничній ділянці в верхньому її квадранті справа; два кровонапливи в лівій сідничній ділянці у верхньому її квадранті зліва - утворилися від дії тупого (их) предмету (тів), могли утворитися від ударів руками людини; кровонапливу в ділянці правого променево-зап`ясткового суглобу на передній його поверхні могло утворитися внаслідок накладання наручників, які згідно з висновком судово-медичної експертизи №51/1 відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Крім того, випадок із незаконним затриманням ОСОБА_7 набув широкого суспільного резонансу у засобах масової інформації, що потягло за собою підрив престижу і авторитету органів внутрішніх справ та викликало недовіру до діяльності цього державного правоохоронного органу з боку населення.

На даний час провадження у вищезазначеній кримінальній справі, згідно вимог п. 11 Перехідних положень КПК України 2012 року, здійснюється судом в порядку КПК України 1960 року.

Перед закінченням судового слідства, суд, з`ясувавши, що сторонами надані всі докази на обґрунтування своїх доводів та відсутні будь-які клопотання, з власної ініціативи поставив на обговорення питання про доцільність повернення справи на додаткове розслідування у зв`язку з неповнотою проведеного досудового слідства, яке не може бути усунене в судовому засіданні.

Прокурор заперечувала проти повернення справи на додаткове розслідування, підсудні ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вважали за доцільне повернути справу до органу досудового розслідування для організації та проведення досудового розслідування.

Згідно вимог ст. 281 КПК України 1960 року, повернення справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти або неправильності може мати місце лише тоді, коли ця неповнота або неправильність не може бути усунута в судовому засіданні.

Суд, вивчивши матеріали кримінальної справи, прийшов до висновку, що слідчими органами допущено неповноту досудового слідства, яка полягає в неконкретності пред`явленого обвинувачення та однобічному дослідженні обставин справи, які мають істотне значення для їхнього правильного вирішення.

Так, під час досудового слідства по даній справі слідчим, в порушення вимог ст. 22, 64, 132, 223 КПК України 1960 року, не з`ясовано та не зазначено в постанові про притягнення як обвинуваченого і обвинувальному висновку, які саме дії явно виходять за межі наданих ОСОБА_4 та ОСОБА_6 прав та повноважень, які вони, як службові особи, не правомочні були виконувати, оскільки під перевищенням влади або службових повноважень, згідно роз`яснень, що містяться в абзаці 2 пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про перевищення влади або службових повноважень» від 26 грудня 2013 року №15 слід розуміти вчинення дій, які є компетенцією вищестоящої службової особи цього відомства чи службовою особою іншого відомства; вчинення дій, виконання яких дозволяється тільки в особливих випадках, або з особливого дозволу, або з додержанням особливого порядку, - за відсутності цих умов; вчинення одноособово дій, які могли бути вчиненні лише колегіально; вчинення дій, які ніхто не мав права виконувати або дозволяти.

Окрім цього, органом досудового слідства не з`ясовано та не перевірено, яким нормативним актом регламентується порядок здійснення примусового приводу особи та у який спосіб повинні були діяти ОСОБА_4 та ОСОБА_6 під час виконання постанови слідчого СВ Суворівського РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області від 20 жовтня 2010 року про примусовий привід ОСОБА_7 , як обвинуваченої у кримінальній справі.

Також, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 інкриміновано умисне вчинення дій, які заподіяли істотну шкоду охоронюваним правам та інтересам окремих громадян та державним інтересам, при цьому, органом досудового слідства не конкретизовано в чому полягає вищезазначена обов`язкова ознака об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 365 КК України, її характер, та з урахуванням яких конкретних обставин справи слідство прийшло до висновку про її спричинення.

Така неповнота досудового слідства та неконкретність пред`явленого обвинувачення, на думку суду, обмежують підсудних ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у здійсненні права на захист, оскільки вони, не знаючи які саме дії явно виходять за межі наданих їм прав та повноважень, які вони, як службові особи, не правомочні були виконувати, у який спосіб вони повинні були діяти під час здійснення примусового приводу ОСОБА_7 , як обвинуваченої у кримінальній справі, а також, у чому полягає інкримінована їм така кваліфікуюча ознака, як спричинення істотної шкоди охоронюваним правам та інтересам окремих громадян та державним інтересам, її характер, та з урахуванням яких конкретних обставин справи слідство прийшло до висновку про її спричинення, будуть позбавлені можливості належним чином захищати власні інтереси, а тому, не усунення зазначених недоліків поставить під сумнів будь-яке кінцеве рішення по справі.

Окрім цього, як вбачається зі змісту ст. 370 КПК України 1960 року, порушення права на захист є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону без усунення якого не може бути постановлено законне й обґрунтоване рішення по справі.

Враховуючи те, що прокурором пред`явлене обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не змінювалось, на даний час суд позбавлений можливості самостійно усунути виявлені на даному етапі розгляду справи вищезазначені недоліки досудового слідства під час судового розгляду справи, в тому числі шляхом більш ретельного допиту потерпілої та свідків, надання судових доручень в порядку, передбаченому ст. 315-1 КПК України 1960 року, вчиненням інших процесуальних дій з наступних причин.

Так, обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ґрунтується на показах потерпілої ОСОБА_7 , яка до суду для дачі показів не з`явилась, при цьому, на проведенні її допиту наполягали підсудні ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , оскільки вони не визнають себе винними у пред`явленому їм обвинуваченні та вважають свої дії при виконанні приводу ОСОБА_7 законними, а покази потерпілої неправдивими та такими, які не відповідають дійсним обставинам справи.

Суд завчасно направляв за зазначеною в обвинувальному висновку адресою проживання потерпілої ОСОБА_7 ( АДРЕСА_3 ) судові повістки з повідомленням дня та часу розгляду кримінальної справи, однак вони повернулись без вручення, з поміткою про те, що «зі слів сусідів адресат не проживає». Окрім цього, судові повістки, направлені за останньою відомою суду контактною адресою ОСОБА_7 : АДРЕСА_4 , також не були вручені адресату у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Надане в порядку ст. 315-1 КПК України 1960 року судове доручення, з метою встановлення місця проживання потерпілої ОСОБА_7 , органом досудового розслідування залишилось без виконання.

Таким чином, судом вичерпані всі надані йому можливості щодо забезпечення явки потерпілої ОСОБА_7 в судове засідання з метою її безпосереднього допиту, всебічного, повного та об`єктивного з`ясування фактичних обставин справи, їх належної оцінки судом у сукупності з наявними іншими доказами по справі та прийняття виваженого, обґрунтованого та законного рішення.

Також, обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ґрунтується на показах свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , які в тій чи іншій мірі під час досудового слідства вказували на причетність ОСОБА_4 та ОСОБА_6 до вчинення інкримінованих їм злочинів.

Однак безпосередньо в судовому засіданні перевірити покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , суду не вдалося, не зважаючи на неодноразові виклики та застосування до них приводу через органи внутрішніх справ.

На думку суду, неможливість безпосереднього допиту потерпілого та свідків по справі, на показах яких, згідно обвинувального висновку, ґрунтується пред`явлене підсудним обвинувачення, є порушенням наданого ОСОБА_4 та ОСОБА_6 права на захист, яке закріплене як нормами КПК України, так і міжнародними нормами, а саме, підпунктом «d» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (дата підписання: 04 листопада 1950 року, дата ратифікації 17 липня 1997 року), відповідно до якої кожна людина, обвинувачена у вчиненні кримінального злочину має право допитувати свідків, що свідчать проти неї.

У справах «Олег Колесник проти України» (рішення від 19 листопада 2009 року, остаточне від 19 лютого 2010 року), «Жогло проти України» (рішення від 24 квітня 2008 року), Європейський суд з прав людини констатує порушення Україною підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, та, зокрема, зазначає, що усі докази мають бути представлені у відкритому слуханні справи в присутності обвинуваченого для забезпечення можливості надати аргументи іншій стороні. Існують винятки з цього правила, але вони не повинні порушувати права захисту. Як загальне правило, пункти 1 та 3 (d) статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечити, а також ставити запитання свідкові обвинувачення, або під час давання показань, або на пізнішому етапі. Обвинувачення не повинно ґрунтуватись виключно чи вирішальною мірою на тих показаннях, які сторона захисту не могла заперечити чи спростувати.

Якщо засудження ґрунтується виключно або вирішальною мірою на показаннях свідків, яких обвинувачений не мав можливості допитати або вимагати їхнього допиту - як під час розслідування, так і під час судового розгляду, - право на захист настільки обмежене, що стає не сумісним з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини. Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, вимагає від Договірних Сторін ужиття конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту.

Таким чином, з метою недопущення порушення права на захист підсудних суд має безпосередньо в судовому засіданні допитати потерпілу ОСОБА_7 , а враховуючи, що для встановлення місця її перебування необхідно провести значний обсяг оперативно-розшукових заходів та слідчих дій, що через певну специфіку судового розгляду та через свої процесуальні функції суд не має можливості робити, кримінальна справа підлягає поверненню на додаткове розслідування.

Зважаючи на вищевикладене, під час проведення досудового слідства необхідно усунути в пред`явленому ОСОБА_4 та ОСОБА_6 обвинувачені виявлені судом недоліки, провести оперативно-розшукові заходи по встановленню місця знаходження потерпілої ОСОБА_7 з метою її додаткового допиту стосовно тих обставин справи, які будуть пред`явлені в обвинуваченні ОСОБА_4 та ОСОБА_6 після уточнення пред`явленого обвинувачення, встановити та допитати в якості свідків осіб, що проводили інструктаж підсудних по виконанню постанови слідчого про привід обвинуваченої, провести інші слідчі дії, які допоможуть усунути виявлену неповноту досудового слідства.

Таким чином, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що виявлена неповнота досудового слідства не може бути виправлена в судовому засіданні, оскільки вона потребує виконання ряду слідчих дій і заходів, які за специфікою судового розгляду в суді виконані бути не можуть та потребують зібрання додаткових доказів.

У зв`язку з вищевикладеним, кримінальна справа підлягає направленню для додаткового розслідування до прокуратури міста Києва.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 273, 281 КПК України 1960 року, суд ,-

П О С Т А Н О В И В :
Кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 371 КК України напрати прокурору міста Києва для організації проведення додаткового розслідування.

Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_6 залишити без змін підписку про невиїзд.

Постанова може бути оскаржена протягом семи діб з дня її винесення до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд міста Києва.

Суддя ОСОБА_1