Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_8,
суддів ОСОБА_9, ОСОБА_10,
при секретарі за участю прокурора ОСОБА_11, ОСОБА_12,
розглянула в судовому засіданні 19 листопада 2015 року в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000001, за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Полтави від

23 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від

02 липня 2015 щодо

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя АДРЕСА_1, такого, що відповідно до ст. 89 КК України судимостей не мав.

За оскаржуваним вироком районного суду, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на строк 1 рік та зі штрафом у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 грн.

На підставі п. «в» ст. 1 та ст. 14 Закону України «Про амністію у

2014 році» ОСОБА_6 звільнено від відбування основного та додаткового покарань.

Згідно з оскаржуваними судовими рішеннями ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, обіймаючи посаду завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього природного середовища Державного управління охорони навколишнього природного середовища у Полтавській області, упродовж 2009-2010 років неналежно виконуючи свої службові обов'язки через несумлінне ставлення до них, не маючи достатніх даних про те, що земельні ділянки не входять до об'єкту природно-заповідного фонду - парку-пам'ятки садово-паркового мистецтва «Парк «Перемоги» у м. Полтаві, надав висновки про погодження проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на підставі яких Октябрською районною у м. Полтаві радою передано у власність 17 земельних ділянок загальною площею 1,62 га, загальною вартістю 2 541 605 грн, що більш ніж у 8402 рази перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на істотні порушення процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування положень ст. 49 КК України. Також засуджений наполягає, що у його діях відсутній склад інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка вважала касаційну скаргу обґрунтованою та просила скасувати оскаржувані судові рішення щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.

При цьому з оскаржуваних судових рішень убачається, що згідно

з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності,

а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв'язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред'явленому йому обвинуваченні. Такий висновок суд належним чином детально обґрунтував у прийнятому рішенні.

Доводи засудженого про відсутність у його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення ґрунтуються на переоцінці вже встановлених фактичних обставин справи, що не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.

Виходячи зі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи кваліфікація протиправних дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 382 КК України є правильною.

Твердження останнього про те, що унаслідок невстановлення меж парку-пам'ятки садово-паркового мистецтва «Парку «Перемоги» та відсутності у нього повноважень ініціювати та супроводжувати роботу щодо відведення земельної ділянки під зазначеним парком, він був позбавлений можливості визначити чи земельні ділянки розташовуються в межах парку, чи поза ними, у результаті чого в його діях відсутні ознаки службової недбалості є безпідставними.

Зважаючи на обсяг повноважень та обов'язів, якими був наділений засуджений в силу своєї посади, з огляду на наведені обставини щодо відсутності чітко встановлених на місцевості меж парку, ОСОБА_6 мав можливість відмовити у погодженні землевідведення.

Таким чином, з огляду на наведене, а також з урахуванням положень ст. 433 КПК України колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, є правильним.

Що стосується тверджень засудженого про неповноту й однобічність судового розгляду кримінального провадження, то наведене, як уже зазначалося не є предметом розгляду суду касаційної інстанції, а позитивне вирішення клопотань, заявлених сторонами кримінального провадження, у тому числі й щодо призначення судових експертиз та необхідності допиту додаткових свідків, є правом, а не обов'язком суду, і відмова у їх задоволенні не є істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Також є неспроможними доводи засудженого про необхідність застосування ст. 49 КК України та звільнення його від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності.

Так, відповідно до положень ст. 49 КК України, яка встановлює правила звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину середньої тяжкості, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п'яти років, і до дня набрання вироком законної сили минуло 5 років.

Як вбачається з матеріалів провадження та норм кримінального закону інкриміноване ОСОБА_6 протиправне діяння є триваючим злочином з матеріальним складом, тобто злочин вважається закінченим з моменту фактичного закінчення злочинного процесу.

При цьому, останнім за часом епізодом службової недбалості ОСОБА_6 є погодження 31 серпня 2010 року висновку щодо відведення у власність ОСОБА_7 земельної ділянки по

АДРЕСА_2, а отже саме зазначена дата і є моментом закінчення протиправної діяльності ОСОБА_6 та початком обчислення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Таким чином, з огляду на наведене, а також з урахуванням результатів простих арифметичних розрахунків, відсутні підстави вважати, що на момент ухвалення вироку щодо ОСОБА_6 закінчилися строки притягнення його до кримінальної відповідальності за інкриміноване йому кримінальне правопорушення, оскільки такі строки мали б закінчитися лише 31 серпня 2015 року, у той час як вирок щодо ОСОБА_6 набрав законної сили 02 липня цього ж року, тобто значно раніше.

Крім того, аналогічні доводи щодо незаконності вироку суду першої інстанції засуджений наводив у своїй апеляційній скарзі, вони перевірялися судом апеляційної інстанції та були визнані безпідставними. Ухвала цього суду належним чином мотивована згідно з вимогами ст. 419 КПК України.

Отже, у задоволенні касаційної скарги засудженого необхідно відмовити.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

у матеріалах провадження не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 02 липня 2015 щодо

ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженого - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення

й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_8 _______________ ОСОБА_9_________________ ОСОБА_10