Ухвала іменем україни 17 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретаріОСОБА_4 ,
розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000012, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Вінницької області на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 4 червня 2015 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Могилів-Подільський Вінницької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И Л А:
У касаційній скарзі прокурором викладено вимогу про скасування ухвали апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначення нового судового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вказує, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419

КПК України вибірково оцінивши викладені у вироку докази не навів належних мотивів та аргументів на підтвердження своїх висновків про відсутність у діях ОСОБА_5 складу злочину. Суд не зазначив підстави, через які взяв одні докази до уваги та відкинув інші, при цьому побудував свої висновки на показаннях ОСОБА_5 та залишив показання потерпілого без належної правової оцінки. Апеляційний суд вказав, що обвинувачений діяв у межах необхідної оборони та не перевищив її межі, проте ОСОБА_5 в суді першої інстанції стверджував, що добровільно відкрив хвіртку та дозволив пройти працівникам водоканалу і показав місце, де знаходиться свердловина, та став обурюватись лише тоді, коли працівники повідомили про самовільне підключення та необхідність демонтування обладнання. Це свідчить, що працівники діяли з дозволу господаря, а не самовільно проникнули на територію домоволодіння. Судом не наведено мотивів, з яких він дійшов висновку про демонтаж працівниками водоканалу будь-якого обладнання. Крім того, суд не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , не допитав їх, однак надав їх показанням іншу оцінку, при цьому взяв до уваги покази свідків, які місцевим судом було обґрунтовано відкинуто через їх суперечність. В супереч вимог ст. 404 КПК України, суд за власною ініціативою, без дослідження доказів під час судового слідства, у нарадчій кімнаті дав критичну оцінку доказам, які місцевий суд поклав в основу обвинувачення.

Вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 18 лютого 2015 року засуджено ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 129 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки. На підстав ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік та покладено на нього обов`язки передбачені п. п. 2, 3 ст. 76 КК України.
Згідно з вироком суду, 10 квітня 2014 року приблизно о

10.00 год. на території домоволодіння ОСОБА_5 , що за адресою: АДРЕСА_1 , під час перевірки водопроводу між ОСОБА_5 та директором КП «Водоканал» ОСОБА_13 виник конфлікт, в результаті якого ОСОБА_5 взяв з свого автомобіля травматичний пістолет, витягнув його з кобури та підійшовши до ОСОБА_13 почав погрожувати йому вбивством та застосуванням зброї направляючи в його сторону ствол пістолета. Сприймаючі такі погрози, як реальну загрозу своєму життю та здоров`ю та побоюючись за своє життя, ОСОБА_13 покинув зазначене домоволодіння.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 4 червня 2015 року вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 18 лютого 2015 року щодо ОСОБА_5 скасовано, а кримінальне провадження закрито у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу подану прокурором, просив скасувати ухвалу і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі з доповненнями порушував питання про закриття провадження, в обґрунтування чого посилався на однобічність та неповноту досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, формальний, упереджений та проведений з обвинувальним ухилом розгляд провадження під час якого судом дано неправильну оцінку доказам, тобто фактично порушував питання про повторне дослідження встановлених під час кримінального провадження обставин.

При цьому послався на те, що вирок суду ґрунтується на неналежних і недопустимих доказах, а саме показаннях свідків сторони обвинувачення, до яких слід відноситись критично, однак судом такі показання всупереч вимогам ст. 89 КПК України не визнано недопустимими. Натомість суд критично поставився до показань свідків зі сторони захисту, вказавши, що вони є надуманими та не відповідають дійсності.
Крім того, захисник ОСОБА_14 ОСОБА_15 в апеляційній скарзі вказував, що у зв`язку зі зміною головуючого у справі, було допитано повторно свідків, та встановлено, що вони при кожному з допитів змінюють свої показання, частину показань дають всупереч раніше даним, їх показання є непослідовними та нелогічними.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Судове слідство в суді апеляційної інстанції здійснюється в обсязі, який необхідний для перевірки законності та обґрунтованості вироку чи ухвали, з урахуванням доводів і вимог, що наведені в апеляційній скарзі. Виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не було досліджено в ході апеляційного перегляду вироку.

З журналу судового засідання убачається, що суд апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження заслухав пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника

ОСОБА_15 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_16 , вислухав думку прокурора, провів судові дебати та вислухав останнє слово підсудного, однак безпосередньо не допитував свідків, на показання яких послався, обґрунтовуючи свої висновки про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 .
При цьому, суд за власною ініціативою фактично розпочав судове слідство, оскільки став допитувати ОСОБА_5 за обставинами кримінального провадження, в результаті чого дійшов висновку про однобічність і упередженість розгляду провадження місцевим судом, а також про суперечливість і непослідовність показань свідків сторони обвинувачення.
Разом з тим, безпосередньо не допитавши свідків

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , суд поставив під сумнів їх показання, вказав про зацікавленість цих свідків у результаті розгляду справи та надав цим показанням іншу оцінку.
Таким чином, апеляційний суд, врахувавши пояснення обвинуваченого та його захисника, висловлені на захист

ОСОБА_5 , погодився з ними, відобразивши в ухвалі частково докази, які містяться в оскаржуваному вироку, дав їм іншу оцінку, однак безпосередньо їх не дослідив, оскільки не допитав свідків, що є неприпустимим, та як наслідок, не навів переконливих доводів на підтвердження висновків щодо відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційний суд формально провів розгляд кримінального провадження, а томуухвала апеляційного суду не може визнаватися законною, обґрунтованою і вмотивованоюі підлягає скасуванню, як постановлена з порушенням вимог ст. 419 КПК України з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

При новому розгляді необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити доводи наведені у апеляційних і касаційній скарзі. Кримінальне провадження розглянути у відповідності до вимог Кримінального та Кримінального процесуального Кодексів України і, в залежності від встановленого, прийняти законне і обґрунтоване рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 434, 436, 438

КПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу першого заступника прокурора Вінницької області задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 4 червня

2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3