Ухвала
іменем україни

24 листопада 2015 року м. Київ

Вищийспеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складіколегії:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004184, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК,

установив:

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Зокрема вважає, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 КПК безпідставно звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного судом першої інстанції покарання на підставі ст. 75 КК.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Апеляційний суд Вінницької області, задовольнивши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 , ухвалою від 14 травня 2015 року змінив вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання. На підставі ст. 75 КК звільнив засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 24 ст. 76 КК. В решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він за невстановлених досудовим слідством обставинах незаконно придбав для власного вживання психотропну речовину, обіг якої обмежено амфетамін та особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс.

10 червня 2014 року близько 00.30 год. працівниками СБНОН Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області за місцем проживання ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ) за добровільною письмовою згодою останнього було проведено огляд металевого вагончика, в якому було виявлено та вилучено 5,5445 г амфетаміну, що є великим розміром, та 13,367 г канабісу (у перерахунку на суху речовину).
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає з огляду на нижченаведене.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 309 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту скарги випливає, що прокурор у ній фактично порушує питання про недотримання апеляційним судом визначених законодавством вимог, що стосуються засудженого і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), при визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання у зв`язку з безпідставним звільненням засудженого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, то вони є необґрунтованими.
Як убачається з мотивувальної частини ухвали, апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, належно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також дані про особу засудженого. Зокрема те, що він раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину. Також суд урахував його відношення до скоєного (визнання винуватості), наявність обставини, що пом`якшує покарання (щире каяття), та відсутність обставин, що його обтяжують.
Засуджений ОСОБА_6 упродовж судового провадження давав визнавальні показання щодо обставин вчинення правопорушення і не оспорював фактичних обставин їх учинення, що дало суду підстави розглядати провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК. Цим засуджений сприяв здійсненню правосуддя, а отже, і розкриттю правопорушення.
З урахуванням наведеного, обставини, яка пом`якшує покарання та істотно знижуєступінь тяжкості вчиненого злочину, та практику Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання, а також врахувавши дані про особу винуватогоі того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку засудженого за період кримінально-процесуального провадження, чим фактично досягнута мета покарання суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про можливість призначення ОСОБА_6 покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб засуджений довів своє виправлення.
Це рішення належним чином в ухвалі мотивовано, не сприймається явно несправедливим чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
У цьому провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, як не встановлено й даних, які би свідчили, що у провадженні неправильно застосовано кримінальний закон чи допущено істотне порушення кримінального процесуального закону.
З огляду на викладене обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих аргументів щодо неправильного застосування судом норм кримінального закону, які визначають мету, загальні засади призначення покарання та порядок його відбування.
Тому касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 436 КПК, суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення
Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 травня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3