Ухвала іменем україни 18 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

судді доповідача ОСОБА_10,

суддів: ОСОБА_12, ОСОБА_11,

розглянувши касаційну скаргу з доповненнями до неї захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2015 року щодо ОСОБА_2,

в с т а н о в и л а:

Вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20 травня 2015 року,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1, раніше судимого 03.07.2013 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 122, ч. 3 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки,

засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначено цим вироком покарання, яке відповідно до п. б ч. 1 ст. 72 цього ж Кодексу відповідає 6 місяцям позбавлення волі, приєднано невідбуту частину покарання за вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 липня 2014 року й за сукупністю вироків визначено остаточне покарання ОСОБА_2 у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 11466 грн., з яких: 10000 грн. відшкодування моральної шкоди, 1466 грн. - матеріальні витрати.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винуватим у тому, що він 14 вересня 2014 року близько 19 год. 40 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-2106», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, по вул. І. Франка в м. Козятин Вінницької області, зі швидкістю приблизно 50,8−53,1 км/год., в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, не врахував дорожньої обстановки, а саме: наявності на проїзній частині дороги групи малолітніх дітей, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки автомобіля або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди, внаслідок чого допустив наїзд на малолітнього ОСОБА_4, який перебігав дорогу зліва на право.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди малолітній потерпілий ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи №191 від 09.10.2014 року в своїй сукупності відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень та легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2015 року вказаний вирок щодо ОСОБА_2 залишено без змін.

У касаційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що привело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Крім того, захисник указує на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України, зазначає при цьому, що в ухвалі відсутні мотиви та підстави відхилення апеляції, а також докази, що спростовують наведені в ній доводи.

Згідно вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність правозастосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки фактичних обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанції й перегляду у касаційному порядку не підлягають, оскільки з урахуванням положень ч. 1 ст. 438 КПК України невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповнота судового розгляду не є підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_2 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, міський суд зробив на підставі сукупності доказів, зібраних та перевірених у судовому засіданні відповідно до процесуального законодавства, зокрема на підставі показань самого засудженого, який в судовому засіданні спочатку визнавав себе частково винним, а в судових дебатах та останньому слові вказав, що винним себе не визнає; показів свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, малолітніх свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9; даних, що містяться у протоколах слідчих дій, а саме: протоколі огляду місця події від 14.09.2014 року, висновках судово-медичної експертизи №191 від 09.10.2014 року та судової автотехнічної експертизи №539а від 11.11.2014 року, та інших матеріалах провадження, зміст яких детально відображено у вироку. Підстав оцінювати критично показання свідків у суду не було, оскільки вони не містять розбіжностей щодо викладення характеру розвитку подій та послідовності дій учасників.

Отже, наведені докази в сукупності спростовують наведені у скарзі доводи захисника про відсутність доказів винності ОСОБА_2 та за встановлених фактичних обставин справи його дії за ч. 1 ст. 286 КК України кваліфіковано правильно.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно вимог ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу, тобто призначає покарання за сукупністю вироків.

Відповідно до вимог статей 50, 65, 71, 72 КК України міський суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_2 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер (зміст) та обсяг винних дій, усі наявні в матеріалах провадження дані про особу засудженого. Враховуючи відсутність пом'якшуючих та обтяжуючих обставин, ступінь тяжкості вчиненого суспільно небезпечного винного діяння, конкретні обставини його скоєння та наслідки, дані про особу засудженого, котрий за місцем проживання характеризується позитивно, суд дійшов правомірного висновку про можливість призначення покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, з огляду на положення ч. 1 ст. 71 цього ж Кодексу, пов'язаного з ізоляцією від суспільства, мотивовано визнавши його необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Крім того, як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у касаційній скарзі доводи захисника ОСОБА_1, за своїм змістом аналогічні доводам його апеляційної скарги, визнані судом апеляційної інстанції безпідставними з наведенням відповідних мотивів прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою, вмотивованою, та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Разом із тим, у поданій скарзі не наведено обставин, передбачених ст. 413 КПК України , які би свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тим більше, що суди з достатньою повнотою дослідили матеріали кримінального провадження, які стосуються об'єму обвинувачення ОСОБА_2

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги з доповненнями не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для витребування матеріалів кримінального провадження немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою з доповненнями до неї захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2015 року щодо ОСОБА_2.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12