Ухвала іменем україни Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого ОСОБА_4., суддів: ОСОБА_5., ОСОБА_6., за участю прокурора ОСОБА_7., розглянула у відкритому судовому засіданні 12 листопада 2015 року в м. Києві кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2015 року щодо засудженого ОСОБА_1, Зазначеним вироком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що немає судимості, засуджено за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладенням на нього виконання обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ст. 76 КК України.

Вироком суду вирішено питання щодо речових доказів у справі. Згідно з вироком суду ОСОБА_1 визнано винним та засуджено за те, що він 22 квітня 2011 року приблизно о 14 год., у стані алкогольного сп'яніння, перебуваючи за адресою м. Київ, АДРЕСА_1 де здійснює свою підприємницьку діяльність ФОП «ОСОБА_3.» та де ОСОБА_1 орендує приміщення під офіс, достовірно знаючи про те, що працівниками прокуратури міста Києва проводиться планова перевірка додержання вимог водного законодавства ФОП «ОСОБА_2.» при виробництві та реалізації питної бутильованої води, з метою перешкоджання проведення такої перевірки, на прохання старшого прокурора відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_3, надати пояснення щодо його господарських взаємовідносин із вказаною фізичною особою-підприємцем, ОСОБА_1, нічого не пояснюючи, став здійснювати відеозапис процесу проведення перевірки на власний мобільний телефон, на що прокурор ОСОБА_3 зробив зауваження ОСОБА_1 У ході розмови ОСОБА_1, усвідомлюючи, що ОСОБА_3 виконує свої службові обов'язки, пов'язані з проведенням перевірки діяльності ФОП «ОСОБА_2.», умисно, з метою заподіяння ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, схопив останнього за руку, потягнув на себе і одночасно наніс удар ліктем в область обличчя, після чого повалив ОСОБА_3 на асфальт та став утримувати. Під час утримання потерпілого на землі, ОСОБА_1, продовжуючи свої злочинні дії, наніс ОСОБА_3 руками декілька ударів по тулубу. Подальші протиправні дії ОСОБА_1 було зупинено працівниками прокуратури. Внаслідок злочинних дій ОСОБА_1 потерпілому було спричинено, згідно висновку експерта, легкі тілесні ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров'я).
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2015 року вирок районного суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд у зв'язку з неправильним застосуванням кримінального закону, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м'якості.

В обґрунтування свої вимог прокурор зазначає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_1 покарання не в достатній мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а саме те, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 345 КК України законодавством віднесено до категорії злочинів середньої тяжкості, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Також стверджує, що суд не в повній мірі врахував, що ОСОБА_1 вчинив злочин проти працівника прокуратури, перешкоджав останньому виконувати свої службові обов'язки, злочин вчинено у стані алкогольного сп'яніння, що є обставиною, яка обтяжує покарання.

Апеляційний суд не зазначене уваги не звернув та безпідставно залишив вирок суду без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який не підтримав касаційну скаргу, дослідивши матеріали кримінальної справи, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Так, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 345 КК України в касаційному порядку прокурором не оспорюються.

Щодо доводів у касаційній скарзі прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_1 покарання вимогам закону внаслідок його м'якості, то вони не ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

А згідно ч. 1 ст. 75 КК України ( в редакції Закону від 13. 04. 2012 року), якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки і звільняючи останнього від його відбування на підставі ч. 1 ст. 75 КК України ( в редакції Закону від 13. 04. 2012 року), районний суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, має на утриманні матір похилого віку, за якою потрібен постійний догляд.

Також судом при призначенні покарання враховано наявність як обставин, які пом'якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, так і обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп'яніння.

А тому доводи касаційної скарги прокурора про неврахування судом обтяжуючої вину обставини є надуманими.

Крім того, районний суд при призначенні ОСОБА_1 покарання врахував позицію потерпілого, який вибачив підсудного і не мав до останнього жодних претензій.

Поміж іншого суд зважив на те, що за час розгляду кримінальної справи у суді ( майже 4 роки) ОСОБА_1 не вчиняв нових злочинів, а тому, на думку суду, на теперішній час, не є соціально небезпечним.

Таким чином, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_1 покарання вимог статей 50, 65 - 67 КК України не порушив та дійшов правильного висновку про можливість звільнення останнього на підставі ч. 1 ст. 75 КК України ( в редакції Закону від 13. 04. 2012 року) від відбування покарання з випробуванням.

Призначене ОСОБА_1 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його м'яким, як про це зазначено у касаційній скарзі прокурора, колегія суддів не знаходить.

Розглядаючи справу за апеляцією прокурора, апеляційний суд ретельно перевірив викладені у ній доводи, які за змістом аналогічні доводам касаційної скарги, й визнав їх безпідставними з наведенням у своїй ухвалі докладних мотивів такого рішення, з яким погоджується й колегія суддів.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень кримінально-процесуального закону не допущено, то касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, розділом ХІ «Перехідні положення» КПК України від 13.04.2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, залишити без задоволення.

Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2015 року щодо засудженого за ч. 2 ст. 345 КК України ОСОБА_1 залишити без зміни.

С у д д і:

ОСОБА_4ОСОБА_5ОСОБА_6