УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1,
суддів за участю прокурора при секретарі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши в судовому засіданні 3 вересня 2015 року в м. Києві кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 25 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 лютого 2015 року,

в с т а н о в и в:

Зазначеним вироком

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз - вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 8 серпня 2013 року за ч. 2 ст. 190 КК України на 3 роки позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

засуджено:

за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 2 місяці;

за ст. 395 КК України до покарання у виді арешту на строк 2 місяці.

На підставі ч. 1 ст. 70, п.п. «а» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 3 місяці.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків приєднано невідбуту частину покарання за вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 8 серпня 2013 року та ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк

4 роки і 6 місяців.

ОСОБА_9,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз - вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 18 грудня 2013 року за ч. 2 ст. 185 КК України та на підставі ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік і 6 місяців,

засуджено:

за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків приєднано невідбуту частину покарання за вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 18 грудня 2013 року та ОСОБА_9 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк

4 роки і 3 місяці.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 лютого 2015 року вирок щодо засуджених залишено без зміни.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7, відносно якого постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 18 вересня 2013 року встановлено адміністративний нагляд терміном на 12 місяців, у виді заборони виїзду за межі району (міста), без відома ОВС самовільно залишив місце свого проживання з 29 грудня 2013 року по 6 січня 2014 року та для реєстрації не являвся.

Крім того, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 11 січня 2014 року у вечірній час, будучи у стані алкогольного сп'яніння, за попередньою змовою між собою, повторно, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_1, маючи умисел на заволодіння чужим майном, відкрито заволоділи грошовими коштами ОСОБА_10 на суму 1 400 гривень.

У касаційних скаргах:

- захисник ОСОБА_6, що діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляду у суді апеляційної інстанції. Зокрема, зазначає, що судом не було враховано показання ОСОБА_11, яка перебувала у сусідній кімнаті та не чула звуків, які б свідчили про насильницьке заволодіння коштами ОСОБА_10 ОСОБА_12 та ОСОБА_9 Також протокол слідчого експерименту, який покладено в основу обвинувачення є незаконним, оскільки вказану слідчу дію проведено без дозволу власника квартири, потятої ОСОБА_13 та відповідної ухвали слідчого судді. Крім того, апеляційний розгляд є неповним, доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 залишено без належного мотивування, підстав для її відхилення у судовому рішенні не наведено;

- захисник ОСОБА_8, що діє в інтересах засудженого ОСОБА_9, просить рішення судів скасувати у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Звертає увагу на те, що висновок суду першої інстанції щодо законності проведення слідчого експерименту, є помилковим. Крім того, власник квартири ОСОБА_14 дозволу на проведення слідчого експерименту у її помешканні не давала. Також безпідставно взято до уваги показання свідка ОСОБА_15, які є показаннями з чужих слів свідка ОСОБА_11 та потерпілої ОСОБА_10, а також слідчої ОСОБА_16, яка була слідчим у кримінальному провадженню. Зазначені порушення залишились поза увагою суду апеляційної інстанції, який незаконно відмовив у задоволенні апеляційних скарг про скасування вироку місцевого суду з наведених вище підстав.

Заслухавши доповідача, думку прокурора про відсутність підстав для задоволення скарг захисників, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарги захисників не підлягають задоволенню.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_9, у вчиненні ними кримінального правопорушення, є правильним, оскільки обґрунтований сукупністю розглянутих у судовому засіданні доказів, які досліджені, належно оцінені судом та детально викладені у вироку.

Зокрема, винуватість засуджених підтверджується показаннями потерпілого щодо обставин заволодіння ОСОБА_7 та ОСОБА_9 його грошовими коштами, свідків ОСОБА_15, ОСОБА_17 та даними, що містяться у протоколах слідчих дій, і сумніву в їх достовірності не має.

Проаналізувавши всі досліджені по справі докази в їх сукупності, суд обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їм злочину та правильно кваліфікував їх дії за ч. 2 ст. 186 КК України.

Підстав для скасування вироку щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, не встановлено.

Покарання засудженим призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України з урахуванням ступеню тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу засуджених. Призначене засудженим покарання є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Що стосується доводів касаційних скарг про проведення слідчого експерименту з порушенням вимог закону, оскільки не було згоди власника квартири на його проведення, то вони не заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 240 КПК України слідчий експеримент, що проводиться в житлі чи іншому володінні особи, здійснюється, зокрема, лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє.

Як убачається з вироку, місцевий суд дійшов правильного висновку щодо законності проведення слідчого експерименту, оскільки врахував присутність ОСОБА_11 та ОСОБА_18 і наявність їх усної згоди.

Також є безпідставними твердження в касаційних скаргах, що суд не мав права допитувати слідчого ОСОБА_19 як свідка, оскільки в судовому засіданні вона зазначала про обставини проведення слідчого експерименту та допиту ОСОБА_7 і ОСОБА_9, а не про обставини вчинення злочину.

Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи захисника, ОСОБА_8 аналогічні тим, що наведені у його касаційній скарзі. Викладені в ухвалі апеляційного суду мотиви визнання цих доводів безпідставними, є обґрунтованими. Свої висновки із цього питання суд 2-ї інстанції належним чином умотивував.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну судових рішень, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 434-436 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Касаційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 25 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 лютого 2015 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3