Справа №11a-905/2007 p. Головуючий у
1-ій інстанції-Заверуха О.Б.
Категорія: ст. 125 ч.1 КК України Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада
2007 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного
суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Яременка О.Д.

суддів Калиняк
О.М., Макарова Ю.М.

з участю
ОСОБА_3.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляцією потерпілих ОСОБА_1,ОСОБА_2 на постанову
Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2007 року в справі про
обвинувачення ОСОБА_3 за ч.1 ст. 125 КК України,

встановила:

Постановою
Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2007 року справу про
обвинувачення

ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м. Львова, громадянки України, раніше не судимої,
проживає у АДРЕСА_1, за ч.1 ст. 125 КК України закрито на підставі ч.1 ст. 49
КК України, ст. 11-1 КПК України в зв'язку із закінченням строків давності
притягнення до кримінальної відповідальності. У постанові суду зазначено, що,
оскільки злочини, у вчиненні яких потерпілі обвинувачують підсудну, відносяться
до злочинів невеликої тяжкості, події мали місце 27 липня 2004 року та 14 серпня 2004 року, тобто понад два роки
тому, кримінальна справа підлягає закриттю в зв'язку із закінченням строків
давності притягнення до кримінальної відповідальності.

На постанову
суду потерпілі ОСОБА_1 та ОСОБА_2. подали апеляцію, в якій просять постанову
суду скасувати. В обґрунтування апеляційних вимог покликаються на те, що
постанова є незаконною в зв'язку з незастосуванням судом кримінального закону,
який підлягав застосуванню (п.1 ст. 371 КПК України). У постанові та в
матеріалах справи відсутнє рішення суду щодо заявлених під час судових дебатів
клопотань потерпілих про притягнення до кримінальної відповідальності свідків
ОСОБА_5., ОСОБА_4 за ч.1 ст. 384 КК України та підсудної ОСОБА_3. за ч.2 ст.
384 КК України. Крім того в резолютивній частині постанови зазначено, що
закрито кримінальну справу не про обвинувачення ОСОБА_3, а ОСОБА_3, тобто
звільнено від відповідальності не ту особу.

Потерпілі
вважають незаконним закриття справи постановою суду без задоволення цивільного
позову, без винесення вироку після завершення всіх стадій судового процесу, а
також в зв'язку з тим, що через бездіяльність і тяганину суду ОСОБА_3. уникнула
кримінальної відповідальності.

ОСОБА_3.
заперечила проти поданої апеляції, підтвердила, що при розгляді справи судом
першої інстанції просила закрити справу в зв'язку із закінченням строків
давності притягнення її до кримінальної відповідальності відповідно до ст. 49
КК України, розуміючи зміст цієї підстави. Просить апеляцію залишити без
задоволення, а постанову суду без зміни.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення ОСОБА_3., дослідивши матеріали справи, колегія суддів
вважає, що постанову суду слід залишити без зміни, а апеляцію - без
задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до
п.1 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності,
якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло
два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене
покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Згідно зі ст.ст.
11-1, 282 КПК України в такому випадку суд під час судового розгляду закриває
кримінальну справу в зв'язку із закінченням строків давності.

ОСОБА_3.
притягнута до кримінальної відповідальності за дії, що мали місце 27 липня 2004
року та 14 серпня 2004 року. Дії ОСОБА_3. кваліфіковані за ч.1 ст. 125 КК
України, санкція якої передбачає покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
Відповідно до ст. 12 КК України такий злочин є злочином невеликої тяжкості, і
строк притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 125 КК України
становить два роки.

З урахуванням
зазначених вимог закону, які носять імперативний характер, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про те, що на момент розгляду справи 05 вересня
2007 року ОСОБА_3. підлягала звільненню від кримінальної відповідальності за
ч.1 ст. 125 КК України в зв'язку із закінченням строків давності.

Таким чином
рішення суду першої інстанції про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_3. за
ч.1 ст. 125 КК України в зв'язку із закінченням строків давності прийняте
відповідно до вимог закону.

Наведені в
апеляції доводи потерпілих не можуть бути підставами для скасування постанови
суду, виходячи з таких міркувань.

Відсутність в
постанові та в матеріалах справи рішення суду щодо заявлених під час судових
дебатів клопотань потерпілих про притягнення до кримінальної відповідальності
свідків ОСОБА_5., ОСОБА_4 за ч.1 ст. 384 КК України та підсудної ОСОБА_3. за
ч.2 ст. 384 КК України не може розцінюватись як порушення судом закону,
оскільки за змістом ч.1 ст. 27, ч.3 ст. 98, ст. 251 КПК України суддя не вправі
порушувати справи публічного обвинувачення (до яких відносяться і справи про
злочини проти правосуддя (ст.ст. 371-400 КК України).

Такими, що не
ґрунтуються на вимогах кримінально-процесуального законодавства, є твердження
потерпілих про незаконність закриття справи без вирішення цивільного позову та
без постановления вироку
на стадії судового розгляду, а тому колегія суддів їх до уваги не бере.

За своєю
правовою природою звільнення від кримінальної відповідальності є відмовою
держави від засудження особи і щодо такої особи обвинувальний вирок винесений
бути не може. Відповідно до ч.1 ст. 282 КПК України, якщо під час судового
розгляду будуть встановлені підстави, передбачені ст. 11-1 КПК України, суддя
постановою закриває справу. Таким чином постанова суду про закриття справи з
підстав, передбачених ст. 49 КК України, винесена відповідно до вимог
процесуального закону.

Залишаючи
цивільні позови потерпілих без розгляду та роз'яснивши потерпілим право на
звернення до суду в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції діяв
відповідно до вимог ст. 28 КПК України та п.7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1989 року № 3 „Про практику застосування судами України
законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і
стягнення безпідставно нажитого майна", де роз'яснено, що в разі закриття
кримінальної справи з передбачених законом підстав цивільний позов не
розглядається, а вимоги позивача про відшкодування шкоди можуть бути вирішені в
порядку цивільного судочинства.

Доводи потерпілих
про те, що через допущену судом тяганину ОСОБА_3. уникнула кримінальної
відповідальності й постанова суду про закриття справи є незаконною, колегія
суддів до уваги не бере, оскільки вимога закону щодо звільнення особи від
кримінальної відповідальності в зв'язку із закінченням строків давності для
суду є обов'язковою, а передбачені законом підстави, які б перешкоджали
застосуванню ст. 49 КК України щодо ОСОБА_3., відсутні.

Не може бути
підставою для скасування постанови суду першої інстанції і твердження
потерпілих про те, що в резолютивній частині постанови зазначено, що закрито
кримінальну справу не про обвинувачення ОСОБА_3, а ОСОБА_3, тобто звільнено від
відповідальності не ту особу. Як вбачається з матеріалів кримінальної справи,
постановою суду від 06 вересня 2007 року усунено допущену в постанові суду від
05 вересня 2007 року описку в імені підсудної (т.2 а.с.332).

Покликання в
апеляції на п.1 ч.1 ст. 371 КПК України (незастосуванням судом кримінального
закону, який підлягав застосуванню) як на підставу скасування постанови є
голослівне й жодними доводами не підтверджене.

З огляду на
викладене колегія суддів визнає апеляцію потерпілих необгрунтованою і вважає,
що підстав для скасування постанови суду немає.

Керуючись ст.ст.
365, 366, 367, 382 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Постанову
Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2007 року щодо ОСОБА_3
залишити без зміни, а апеляцію потерпілих ОСОБА_1,ОСОБА_2
- без задоволення.