Ухвала

іменем україни

18 вересня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Франтовської Т.І.,

суддів:
Квасневської Н.Д., Кульбаби В.М.,

за участю прокурора Саленка І.В.

розглянула в судовому засіданні в м.
Києві кримінальну справу за касаційною
скаргою прокурора на вирок Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 26 грудня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Харківської області
від 20 березня 2014 року щодо ОСОБА_1

Вироком Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 26 грудня
2013 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не
судимого,

виправдано за ч. 2 ст. 364-1 КК України та ч.
1 ст. 197-1 КК України за відсутністю в
його діях складу злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської
області від 20 травня 2014 року вирок
міськрайонного суду щодо ОСОБА_1
змінено.

Доповнено резолютивну частину вироку
після словосполучення «виправдати за
відсутністю в його діях складу
злочину» наступним: «Визнати ОСОБА_1
невинуватим у пред'явленому
обвинуваченні та виправдати по суду, на
підставі п. 2 ст. 6 КПК України 1960 року».

Скасовано накладений постановою
старшого слідчого Харківської
міжрайонної природоохоронної
прокуратури від 01.07.2011 року арешт і
заборону на відчуження майна ТОВ
«Югрант»- автомобілі та спецтехніку.

В решті вирок залишено без зміни.

Органом досудового слідства ОСОБА_1,
обвинувачувався у тому, що він,
перебуваючи на посаді директора ТОВ
«Югрант», протягом квітня 2007 по
серпень 2011 року самовільно за
відсутності правовстановлюючих
документів на землю, використовував
земельну ділянку
сільськогосподарського призначення
(пахоту) площею 182,4 га за цільовим
призначенням. Внаслідок самовільного
використання земельної ділянки
державі станом на 22.04.2008 року завдано
матеріальної шкоди на суму 143
818 грн.

Окрім того, з квітня 2007 року по вересень
2011 року ОСОБА_1 зловживаючи
повноваженнями, з метою одержання
неправомірної вигоди, в інтересах
товариства, незаконно, без укладення
договору оренди земельної ділянки та
встановлення на ній охоронних зон
пам'ятників археології, дав вказівку
працівникам проводити роботи по
обробці земельної ділянки, вирощуванню
сільськогосподарських культур,
внаслідок чого було пошкоджено 7
курганів - пам'ятників археології. Дії
ОСОБА_1 потягли тяжкі наслідки у виді
завдання шкоди інтересам держави на
суму 1056581,86 грн.

У касаційній скарзі прокурор ставить
питання про скасування ухвали
апеляційного суду та направлення
справи на новий апеляційний розгляд.
Стверджує, суд апеляційної інстанції
не перевірив належним чином усіх
доводів його апеляційної скарги.
Зокрема, прокурором в апеляційній
скарзі ставилося питання про
постановлення нового вироку, оскільки
при ухваленні виправдувального вироку
суд першої інстанції не дав належної
оцінки доказам по справі, неправильно
застосовано кримінальний закон.
Надавши перевагу одним доказам, суд не
мотивував у вироку чому відкидає інші,
які підтверджують та доводять
причетність ОСОБА_1 до вчинених
злочинів.

Заслухавши доповідь судді, прокурора,
котрий підтримав скаргу та вважав, що
ухвала суду підлягає скасуванню, а
справа направленню на новий
апеляційний розгляд, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Доводи прокурора про
необґрунтованість виправдання ОСОБА_1
у вчиненні злочину є аналогічними тим,
що були наведені в його апеляції, вони
були визнані апеляційним судом
безпідставними, оскільки суперечать
матеріалам кримінальної справи.

З матеріалів кримінальної справи
вбачається, що суд повно і всебічно
дослідив зібрані у справі докази,
проаналізувавши їх, дійшов
обґрунтованого висновку про те, що цими
доказами винуватість ОСОБА_1 не
підтверджується, тому рішення суду про
необхідність його виправдання є
обґрунтованим.

Об'єктивна сторона самовільного
зайняття земельної ділянки полягає у
фактичному заволодінні і користуванні
земельною ділянкою, вчинене особою: 1)
якій ця ділянка у встановленому
порядку не надавалась у володіння і
користування або не передавалася у
власність; 2) за відсутності вчиненого
правочину щодо такої земельної ділянки
або прав на неї; 3) за відсутності інших
законних підстав, які дозволяють
вважати користування земельною
ділянкою правомірною дією.

Злочин вважається закінченим з того
моменту, коли особа фактично
заволоділа земельною ділянкою або
розпочала її протиправну експлуатацію,
завдавши цим власнику або володільцю
земельної ділянки значної шкоди.

Як встановив суд, експлуатації
земельної ділянки передувало
укладення попереднього договору
оренди № 16 між Ізюмською міською радою
в особі міського голови Сепітого В.Г. та
ТОВ «Югран» в особі директора ОСОБА_1
земельної ділянки площею 189 га на
території Ізюмської міської ради від 12
квітня 2007 року для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва (т.
1, а.с.119).

Рішенням сесії Ізюмської міської ради
від 30 червня 2009 року поновлено на 1 рік
термін дії рішення Ізюмської міської
ради № 0016 від 11 травня 2006 року, яким
було надано дозвіл ТОВ «Югран» на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення в оренду земель
сільськогосподарського призначення
та дію рішення Ізюмської міської ради
№ 1096 від 26 червня 2007 року.

З цього слідує, що користуванню
земельною ділянкою товариством
сприяло безпосереднє волевиявлення
власника (в особі міського голови) при
укладенні попереднього договору
оренди земельної ділянки, а право
власника (міської громади) порушено не
було.

Ті обставини, що між сторонами не було
укладено договору оренди, не свідчать
про самовільне зайняття земельної
ділянки, оскільки використання
земельної ділянки у проміжку часу між
одержанням земельної ділянки за
рішенням уповноваженого органу та
реєстрацією державного акта про право
на землю не є самовільним зайняттям
земельної ділянки, а використанням
останньої без правовстановлювального
документа.

У цьому випадку здійснення
експлуатації земельної ділянки до
одержання документа, що посвідчує
право на неї, та його державної
реєстрації має місце самостійне
земельне правопорушення, яке не
пов'язане з порушенням прав власника
земельної ділянки або користувача нею
і за вчинення якого може наставати
адміністративна відповідальність (ст.
188-5 КУпАП).

Із викладеного слідує, що директор ТОВ
«Югран» ОСОБА_1 користувався земельною
ділянкою сільськогосподарського
призначення за попередньою
домовленістю із посадовими особами
Ізюмської міської ради, на підставі
попереднього договору оренди.

Даних про те, що ОСОБА_1 умисно ухилявся
від укладення договору оренди, а міська
рада відмовилася від нього судом не
встановлено.

Проаналізувавши докази у справі, суд не
встановив також об'єктивних даних того,
що в ОСОБА_1 був умисел на пошкодження 7
пам'яток археології, які як стверджує
прокурор знаходилися на земельній
ділянці, якою користувався
виправданий.

Оскільки з відповіді Міністерства
культури України від 26 грудня 2012 року
вбачається, що документація про
внесення до Державного реєстру
пам'яток України 7 курганів, які
знаходяться в межах м. Ізюм Харківської
області, як об'єктів культурної
спадщини не надходила.

Таким чином, статусу пам'яток
археології ці кургани не мали, в
реєстрі пам'яток археології не
значилися, на балансі Ізюмської
міської ради не стояли (т. 4, а.с. 88,89).

Об'єктивною стороною зловживання
повноваженнями службовою особою
юридичної особи приватного права
становить використання таких
повноважень всупереч інтересам
юридичної особи приватного права.
Обов'язковою ознакою суб'єктивної
сторони цього злочину є мета одержання
для себе чи інших осіб неправомірної
вигоди.

Оскільки ОСОБА_1 добросовісно
користувався земельною ділянкою,
здійснював необхідні платежі, та
згідно умов договору за власні кошти
замовив виготовлення плану відведення
земельної ділянки, неправомірної
вигоди в розумінні ст. 364-1 КК України не
мав, колегія суддів погоджується з
висновком суду про відсутність в діях
ОСОБА_1 складу злочинів, передбачених ч.
2 ст. 364-1 та ч. 1 ст. 197-1 КК України.

За таких обставин, висновок суду про
виправдання ОСОБА_1 є обґрунтованим та
відповідає положенням ст. 62
Конституції України, якою передбачено,
що обвинувачення не може ґрунтуватися
на доказах, одержаних незаконним
шляхом, а також на припущеннях, а усі
сумніви щодо доведеності вини особи
тлумачаться на її користь.

Розглядаючи справу щодо ОСОБА_1 суд
апеляційної інстанції дотримався
вимог ст. 377 КПК України 1960 року,
проаналізував всі доводи апеляції
прокурора щодо незаконності вироку
суду першої інстанції, дав на них
відповіді, при цьому доповнив
резолютивну частину вироку,
мотивувавши своє рішення належним
чином.

Істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону, які
були би підставою для скасування
судових рішень щодо ОСОБА_1, перевіркою
не вставлено.

Керуючись статтями 394-396, 398 КПК України
1960 року та пунктами 11, 15 Перехідних
положень КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу прокурора, який брав
участь у розгляді справи судом першої
та апеляційної інстанцій залишити без
задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської
області від 20 травня 2014 року щодо
ОСОБА_1 залишити без зміни.

С у д д і :

Франтовська Т.І. Квасневська
Н.Д.
Кульбаба В.М.