Ухвала іменем україни Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:головуючогоОСОБА_1., суддів:ОСОБА_2., ОСОБА_3., за участю прокурораОСОБА_8., представника цивільного відповідача ОСОБА_4,розглянула у відкритому судовому засіданні 13 травня 2015 року в м. Києві кримінальну справу за касаційною скаргою заступника прокурора Вінницької області на вирок Вінницького районного суду м. Вінниці від 26 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 листопада 2014 року щодо засудженого ОСОБА_5 Зазначеним вироком засуджено ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше судимого, 09.12.2010 року Тульчинським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 191 до покарання у виді 2 років обмеження волі без позбавлення права обіймати посади пов'язані з матеріальною відповідальністю; за ч. 3 ст. 383 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік, за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців; за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців. На підставі ст. 71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 09.12.2010 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді 7 років 7 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки. Вироком суду вирішено питання щодо речових доказів та цивільних позовів справі. ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за те, що він 31 січня 2007 року приблизно о 19 годині 00 хвилин, йдучи по особистим справам, побачив, що на території земельної ділянки, що по АДРЕСА_1, яка належить його рідним, ОСОБА_6 який з вагончика господарського призначення намагається вчинити крадіжку, підійшов до останнього та виявивши, що ОСОБА_6 зірвавши замка з дверей вагончика виніс з нього інструменти з метою їх крадіжки, умисно наніс йому кулаками рук два удари в голову та один удар в область тулуба потерпілого, який у цей же день був доставлений в реанімаційне відділення міської клінічної лікарні, де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Згідно висновку експерта, у ОСОБА_6 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритої - черепно мозкової травми. Ці тілесні ушкодження мають ознаки тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення та стоять в причинному зв'язку з його смертю. Крім того, 20 травня 2011 року приблизно о 13 годині 00 хвилин ОСОБА_5 керуючи технічно справним автомобілем марки «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_1, рухаючись в правій смузі для руху вулиці Київської смт Стрижавки Вінницького району в напрямку м. Калинівка, під час зміни напрямку руху ліворуч, не переконався, що це буде безпечним та не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, чим порушив вимоги п. 10.1, ч. 2 п. 10.4 Правил дорожнього руху України, в наслідок чого допустив зіткнення передньою лівою частиною керованого ним автомобіля з мотоциклом марки «Сузукі» під керуванням водія ОСОБА_7, який рухався позаду нього в попутному напрямку. В наслідок дорожньо - транспортної пригоди ОСОБА_7, згідно висновку експерта, було спричинено тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких потерпілий помер. Порушення ОСОБА_5 вказаних вимог ПДР України знаходяться в причинному зв'язку з наслідками ДТП та спричинення смерті ОСОБА_7Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06 листопада 2014 року вирок Вінницького районного суду м. Вінниці від 26 червня 2014 року змінено в частині призначеного покарання. Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим: за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років; за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки. На підставі ст. 71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 09.12.2010 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді 7 років 1 місяця позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки.В решті вирок районного суду залишений без змін.
У касаційній скарзі заступник прокурора Вінницької області стверджує, що суд першої інстанції при призначенні засудженому покарання не врахував роз'яснення зазначені у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та вимоги ч. 4 ст. 70 КК України, а тому неправильно застосував кримінальний закон, на що не звернув уваги і апеляційний суд. У зв'язку з чим порушує питання про зміну постановлених щодо ОСОБА_5 судових рішень та просить вважати останнього засудженим: за ч. 2 ст. 121 КК України на 7 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України вирок Тульчинського районного суду від 09.12.2010 року щодо ОСОБА_5, засудженого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 383 КК України із застосуванням ст. 75 КК України, допустити до самостійного виконання. За ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_5 вважати засудженим на 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст. ст. 71, 72 КК України частково приєднати покарання за вироком Тульчинського районного суду від 09.12.2010 року та остаточно вважати ОСОБА_5 засудженим на 7 років 1 місяць позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора який не підтримав касаційну скаргу прокурора, вважав, що покарання призначено засудженому відповідно до вимог кримінального закону, а тому судові рішення є законними та обґрунтованими; думку представника цивільного відповідача яка поклалась на розсуд суду при вирішенні питання по касаційній скарзі прокурора; перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступного.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, як і кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі прокурором не оспорюється.

Щодо доводів касаційної скарги прокурора про неправильне застосування кримінального закону при призначенні ОСОБА_5 покарання, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

А згідно з ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Крім того, положеннями ч. 3 ст. 78 КК України передбачено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_5 визнаний винним у злочинах вчинених 31 січня 2007 року та 20 травня 2011 року, які утворюють сукупність злочинів, при цьому останній злочин ним було вчинено у період іспитового строку, встановленого вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 09 грудня 2010 року, суд першої інстанції обґрунтовано призначив покарання за правилами ч. 1 ст. 70 та ст. 71, 72 КК України не застосовуючи при цьому правила, передбачені ч. 4 ст. 70 КК України.

В свою чергу апеляційний суд, переглянувши кримінальну справу в порядку апеляційної процедури, обґрунтовано змінив вирок районного суду в частині пом'якшення призначеного ОСОБА_5 покарання та погодився з порядком його визначення, який відповідає вимогам ч. 1 ст. 70, ст. ст. 71, 72 КК України, призначив засудженому покарання згідно вимог ст. ст. 50, 65 КК України. Таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України.

З вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів.

Разом з тим, прохання прокурора викладене у касаційній скарзі про зміну постановлених щодо ОСОБА_5 судових рішень, не може бути задоволено, оскільки таким чином буде погіршено становище засудженого, що не вправі робити касаційний суд, з огляду на приписи статей 395, 397 КПК України 1960 року, а з вимогою про їх скасування та направлення справи на новий судовий розгляд прокурор не звертався.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень кримінально-процесуального закону не допущено, то касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, розділом ХІ «Перехідні положення» КПК України колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу заступника прокурора Вінницької області залишити без задоволення.

Вирок Вінницького районного суду м. Вінниці від 26 червня 2014 року, з урахуванням змін внесених ухвалою апеляційного суду від 06 листопада 2014 року, та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 листопада 2014 року щодо засудженого за ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_5 залишити без зміни.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3