Справа №489/8866/14-к 06.05.2015 06.05.2015 06.05.2015
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
6 травня 2015 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області

у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0004763

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2015 року у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, українця, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, раніше судимого 15.07.2014р. Ленінським районним судом м. Миколаєва за ст. 185 ч.1 КК України до 80 годин громадських робіт, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

· обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.185, ч.2 ст.389 КК України,

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7

захисник ОСОБА_5

представник потерпілої ОСОБА_8 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги:
Захисник ОСОБА_5 просить вирок суду змінити та перекваліфікувати його дії з ч.3 ст.187 КК України на ч.3 ст.186 КК України, закрити кримінальне провадження за ч.2 ст.389 КК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення та зменшити розмір моральної шкоди.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілої ОСОБА_8 просить вирок суду залишити без змін та відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції:
Вироком Ленінського районного суду Миколаївської області від 27.02.2015 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 185 ч.2, 187 ч.3, 389 ч.2 КК України, і призначити покарання:

- за ч.2 ст. 185 КК України (по епізоду від 25.05.2014р.) - у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.07.2014р. більш суворим призначеним за даним вироком, призначено покарання у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

- за ч.2 ст. 185 КК України (по епізоду від 31.08.2014р.) - 2 роки позбавлення волі;

- за ч.3 ст. 187 КК України 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;

- за ч.2 ст. 389 КК України - 1 рік обмеження волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів визначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у вигляді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.07.2014 року і остаточно призначено покарання у вигляді 8 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного ОСОБА_6 майна.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 14144 грн. 70 коп., моральної шкоди - 100000 грн.

Узагальнені доводи захисника ОСОБА_5 :
Вважає, що стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_6 здійснив на потерпілого ОСОБА_10 напад, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала цього нападу. Як обвинувачений, так і потерпілий в суді першої інстанції пояснювали, що ніякого застосування насильства з боку ОСОБА_6 не було. Одяг потерпілого не був пошкоджений, ніяких тілесних ушкоджень йому завдано не було.

На думку апелянта показання потерпілого ОСОБА_10 є суперечливими і не містять твердження про застосування насильства.

А тому і вважає, що в цій частині обвинувачення дії ОСОБА_6 необхідно перекваліфікувати на ч.3 ст.186 КК України.

Зазначає, що в діях ОСОБА_6 відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, оскільки у ОСОБА_6 не було наміру ухилятися від відбування покарання. Стверджує, що з графіком періодичності робіт ОСОБА_6 не ознайомлювали, періодичність виправних робіт йому не встановлювалась. Посилається на те, що ОСОБА_6 не міг відпрацювати виправні роботи, так як знаходився у Криму.

На думку апелянта, суд першої інстанції належним чином не обґрунтував розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 100000 грн., яка є занадто великою. Судом не вказано характер та обсяг страждань потерпілої, тривалість її немайнових втрат. А тому вважає, що сума моральної шкоди підлягає зменшенню.

Встановлені судом першої інстанції обставини:

Відповідно до вироку суду, 25 травня 2014р., приблизно о 14:00 годині, ОСОБА_6 , перебуваючи на зупинці громадського транспорту «Площа Перемоги», розташованій по пр. Миру в м. Миколаєві, діючи повторно, шляхом вільного доступу, скориставшись тим, що ОСОБА_11 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та заснув, таємно викрав у останнього чоловічу сумку, в якій знаходились гроші в розмірі 80 гривень та мобільний телефон «NOKIA 5530 Xpress Musik», вартістю 1100 гривень з сім-картою «МТС». Після чого з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ним на свій розсуд, чим спричинив останньому матеріальну шкоду на загальну суму 1180 гривень.

31 серпня 2014р., приблизно о 01:00 годині, ОСОБА_6 , знаходячись в барі «Марабу», розташованому по пр. Миру, 21 в м. Миколаєві, діючи повторно, шляхом вільного доступу, таємно викрав мобільний телефон «NOKIA 1280», вартістю 230 гривень з сім-картою «МТС», залишений ОСОБА_12 без нагляду на столику у барі. Після чого з місця вчинення злочину з викраденим майном зник, розпорядившись ним на свій розсуд, чим спричинив останньому матеріальний збиток на суму 230 гривень.

22.09.2014р., приблизно о 14:00 годині, ОСОБА_6 , за попередньою змовою з невстановленою в ході слідства особою, маючи намір на заволодіння чужим майном, прийшли до будинку АДРЕСА_2 , де в квартирі АДРЕСА_3 проживає неповнолітній ОСОБА_10 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_9 . Знаючи про те, що останньої на той час вдома не було, а ОСОБА_10 незабаром повинен був повернутися зі школи, ОСОБА_6 та невстановлена особа стали очікувати його на другому поверсі в під`їзді вказаного будинку з метою вчинення на нього розбійного нападу та проникнення до його квартири.

Коли до під`їзду зайшов потерпілий та, підійшовши до вхідних дверей своєї квартири, ОСОБА_6 і невстановлена особа напали на нього. Діючи з погрозою застосування фізичного насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я, а саме приставивши неповнолітньому до спини ніж, вказані особи заштовхали ОСОБА_10 в квартиру, куди також проникли самі. Перебуваючи в квартирі ОСОБА_6 і невстановлена особа за допомогою клейкої стрічки зв`язали неповнолітнього потерпілого та заклеїли йому рота, після чого викрали з квартири майно, що належало матері потерпілого, та з місця злочину зникли, чим спричинили матеріальну шкоду ОСОБА_9 на загальну суму 16744,7 гривень.

Крім того, 15.07.2014р. вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_6 був засуджений за ст. 185 ч.1 КК України до 80 годин громадських робіт. 15.08.2014р. зазначений вирок набрав законної сили. 21.08.2014р. ОСОБА_6 був направлений Ленінським РП КВІ м. Миколаєва до Миколаївського пологового будинку № 2 на відпрацювання громадських робіт в період з 22.08.2014р. по 19.09.2014р. Але засуджений ОСОБА_6 будучи достовірно обізнаним про необхідність виконання громадських робіт, умисно, маючи намір не виконувати вирок суду, з 04.09.2014р. без поважних причин на громадські роботи на території Миколаївського пологового будинку № 2 не виходив. Таким чином ОСОБА_6 з 04.09.2014р. умисно ухилився від виконання вироку суду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини:
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_6 та його захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора та представника потерпілої про законність і обґрунтованість вироку, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Скоєння ОСОБА_6 злочинів, передбаченого ч.2 ст.185 КК України апелянтом не оспорюється.

Вина ОСОБА_6 у скоєнні розбою, тобто нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, що зазнала напад, поєднаний з проникненням до житла, а саме у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, при викладених у вироку обставинах підтверджена сукупністю доказів, досліджених судом, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку.

Обвинувачений ОСОБА_6 в суді першої інстанції свою вину у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 187 ч.3 та ст. 389 ч.2 КК України визнав частково, і показав, що 22.09.2014р., приблизно о 14:00 годині він разом зі своїм знайомим прийшли до будинку АДРЕСА_2 та стали очікувати ОСОБА_10 на другому поверсі в під`їзді вказаного будинку, при цьому він запропонував знайомому одягти на голови капронові панчохи для того, щоб налякати потерпілого, на що останній погодився. Коли до вхідних дверей тамбуру своєї квартири підійшов ОСОБА_10 , він придушив його за горло та спитав, чи є хто вдома. Останній відповів, що вдома нікого немає і вони зайшли до його квартири. Перебуваючи в квартирі, за допомогою клейкої стрічки, він зв`язав ОСОБА_10 , після чого викрав з квартири золото, монітор, сейф, ноутбук. На його прохання знайомий здав в ломбард золото, а останні речі особисто здав на ринку. Все викрадене майно він з квартири виносив сам. Насильства до потерпілого не застосовував, ножа і ніякої іншої зброї у нього не було. Він не діяв за попередньою змовою зі своїм знайомим.

Проте його показання спростовуються наступними доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження та які суд першої інстанції належним чином дослідив.

Потерпілий ОСОБА_10 в суді першої інстанції пояснив, що 22.09.2014р., приблизно о 14:00 годині, повертаючись зі школи, він зайшов до під`їзду та підійшовши до вхідних дверей тамбуру свої квартири. До нього підійшов обвинувачений ОСОБА_6 і лівою рукою придушив його за шию, а правою рукою приставив до спини гострий предмет, який він на той момент сприйняв, як ніж. В цей час знайомий ОСОБА_6 спитав його, чи є хто вдома, при цьому говорили «пискнеш - вб`ємо». Він відповів, що дома нікого немає, і вони зайшли до квартири. Потім вони зв`язали його клейкою стрічкою, яку ОСОБА_6 розрізав ножем. Знаходячись в квартирі, ОСОБА_6 йому сказав, щоб він лежав і не рухався, інакше проткне йому ногу. Вони почали шукати по квартирі речі. Забрали сейф, золоті вироби, монітор, ноутбук, після чого пішли. Як виходили, знову йому сказали, якщо пискнеш, то вб`ємо.

Показання ОСОБА_10 узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка в суді першої інстанції пояснила, що 22.09.2014р. о 14:00 годині їй на мобільний телефон подзвонив син ОСОБА_10 та повідомив про те, що їх пограбували. Син сказав, що на нього напало двоє хлопців, в яких на головах були одягнуті капронові панчохи. Також повідомив, що обвинувачений душив його за шию, приставив ніж та погрожував вбивством і що він злякався за своє життя. Потім вони його зв`язали клейкою стрічкою. З квартири викрали золоті вироби, сейф, у якому були гроші, монітор, ноутбук та мобільний телефон. Весь час син стверджував, що в обвинуваченого був ніж.

Показання потерпілих підтверджуються протоколом пред`явлення особи для впізнання від 09.10.2014р., згідно якого потерпілий ОСОБА_10 впізнав ОСОБА_6 як особу, яка з застосуванням фізичного насилля, душив його зашию, приставивши до спини ніж та зв`язав клейкою стрічкою, а потім проник разом з невстановленою особою до його квартири, звідки викрав майно, що належало його матері (а.с.61-62).

Відповідно до показань свідка ОСОБА_13 вбачається, що коли він 22.09.2014р., знаходився в дворі по АДРЕСА_2 , то побачив ОСОБА_6 і ще одного хлопця, до яких підійшов привітатись. Через деякий час він побачив, як з під`їзду вибігло двоє хлопців, у одного із них в руках був чорний пакет.

Показання потерпілих і свідка узгоджуються з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 22.09.2014р., згідно якого гр. ОСОБА_9 повідомила, що 22.09.2014р. о 14:00 годин невідомі особи з застосуванням фізичного насилля до її сина ОСОБА_10 проникли до її квартири, звідки викрали ноутбук «Dell», монітор, мобільний телефон «SAMSUNG», грошові кошти в сумі 2600 гривень, золоті вироби: три каблучки, гарнітур з перлин, заподіявши матеріальну шкоду на суму 12000 гривень (а.с.50).

Викрадення вказаних речей потерпілої ОСОБА_9 підтверджується протоколом огляду місця події від 22.09.2014р., згідно якого був проведений огляд квартири АДРЕСА_4 (а.с.51-55).

Згідно до довідки з ломбарду «Скарбниця» вбачається, що ОСОБА_14 (знайомий ОСОБА_6 ) 23.09.2014р. звертався до ломбардних відділень з приводу закладу майна, а саме: золотого ланцюжка з хрестиком, вагою 6,92 г., золотої каблучки з камінням, вагою 5,7 г., золотої каблучки з камінням, вагою 3,5 г., золотої обручки, вагою 1,64 г. (а.с.56)

Також вина ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, тобто в ухиленні від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання при викладених у вироку обставинах підтверджена сукупністю доказів, досліджених судом, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку.

Обвинувачений ОСОБА_6 в суді першої інстанції пояснив, що будучи 15.07.2014р. засудженим Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч.1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 80 годин громадських робіт, не був ознайомлений з порядком виконання покарання. Обов`язків щодо виконання ним вказаних робіт та те, що він без дозволу кримінально-виконавчої інспекції не може залишати своє місце проживання ніхто йому не роз`яснював. Графік виходу на роботу не був складений і з ним його не знайомили.

В подальшому він поїхав до Криму без дозволу, оскільки думав, що приїде вчасно. Коли повернувся до м. Миколаєва скоїв новий злочин і тому до інспекції не з`являвся. Знав, що йому потрібно відпрацювати 80 годин, але фактично відпрацював 30 годин.

Проте показання ОСОБА_6 не спростовують його вини у скоєнні цього злочину та спростовуються доказами, які суд першої інстанції належним чином дослідив та дав їм відповідну оцінку.

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_15 пояснив, що він працює інспектором в Ленінському РП КВІ м. Миколаєва.

19.08.2014р. до виконання був прийнятий вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.07.2014р. відносно ОСОБА_6 , який був засуджений за ст. 185 ч.1 КК України до 80 годин громадських робіт.

21.08.2014р. ОСОБА_6 за власним бажанням був направлений до Миколаївського пологового будинку № 2 на відпрацювання громадських робіт. З умовами відбування покарання у вигляді громадських робіт він був ознайомлений та про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання у вигляді громадських робіт був попереджений, про що була відібрана підписка.

22.08.2014р. засуджений прибув до пологового будинку № 2 та приступив до відпрацювання покарання. Згідно документів, отриманих з підприємства, засуджений у серпні місяці 2014р. відпрацював за графіком встановлені 20 годин громадських робіт, у вересні місяці 2014р. з 60 годин за графіком відпрацьовано лише 12 годин.

08.09.2014р. при перевірці встановлено, що ОСОБА_6 не з`являється на відпрацювання з 04.09.2014р.

16.09.2014р. зі слідчого відділення прийшло повідомлення про те, що ОСОБА_6 скоїв повторний злочин та проти нього відкрите кримінальне провадження. 07.10.2014р. ОСОБА_6 не з`явився на реєстрацію без поважної причини.

16.10.2014р. зі слідчого ізолятору м. Миколаєва надійшло повідомлення, з якого стало відомо, що ОСОБА_6 утримується під вартою з 13.10.2014р. по теперішній час. Дозвіл ОСОБА_6 на виїзд за межі України, а також на тимчасово окупований Крим інспекція не надавала.

Показання свідка ОСОБА_15 узгоджуються з аналогічними показаннями свідка ОСОБА_16 , яка в суді першої інстанції пояснила, що займає посаду завідуючої господарством в пологовому будинку АДРЕСА_5 та зазначила, що ОСОБА_6 знав коли потрібно було з`являтись на роботи, з графіком виходу на роботу він був ознайомлений та був обізнаний, що він не має права виїхати за межі України без дозволу інспекції.

Показання ОСОБА_15 підтверджуються підпискою ОСОБА_6 від 21.08.2014р., відповідно до якої останній був ознайомлений з умовами відбування покарання у вигляді 80 годин громадських робіт, призначеного вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.07.2014р. за ст. 185 ч.1 КК України (а.с.68).

Відповідно до пояснень ОСОБА_6 від 21.08.2014р., він зобов`язався приступити та відпрацювати громадські роботи з 22.08.2014р. та попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання у вигляді громадських робіт (а.с.70).

Як слідує з розпорядженням головного лікаря пологового будинку № 2 та графіку виходу на роботу від 22.08.2014р. ОСОБА_6 в період з 22.08.2014р. до 19.09.2014р. повинен був відпрацювати громадські роботи (а.с.73).

Відповідно до табелю виходу на роботу від 29.08.2014р. та відомістю про кількість відпрацьованих годин, ОСОБА_6 з 22.08.2014р. по 29.08.2014р. відпрацював 20 годин громадських робіт, а з 01.09.2014р. по 03.09.2014р. відпрацював 12 годин громадських робіт (а.с.74-76, 77,79,80).

Як вбачається з акта перевірки виконання покарання у вигляді громадських робіт від 08.09.14р. та повідомленням з Пологового будинку № 2, ОСОБА_6 під час перевірки був відсутній на місці відбування покарання (а.с.78).

Згідно до поданням інспектора Ленінського РП КВІ м. Миколаєва від 08.09.2014р., ОСОБА_6 піддали примусовому приводу у зв`язку з тим, що останній на неодноразові виклики, без поважних причин не з`являється до кримінально-виконавчої інспекції (а.с.82).

Як слідує з рапорту працівника міліції, відповідно до якого ОСОБА_6 за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , відсутній (а.с.83)

Відповідно до довідки інспектора Ленінського РП КВІ м. Миколаєва, ОСОБА_6 , засуджений 15.07.2014р. Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч.1 ст. 185 КК України до 80 годин громадських робіт, відпрацював лише 32 години з 80 годин призначених судом (а.с.85).

Тому доводи в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_5 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та недоведеність вини ОСОБА_6 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України повністю спростовані.

Доводи апелянта, що органами досудового слідства не було доведено саме напад на потерпілого із застосуванням насильства, так як йому не було завдано тілесних ушкоджень в зв`язку з чим його дії необхідно перекваліфікувати зі ч.3 ст.187 КК України на ч.3 ст.186 КК України не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» небезпечне для життя чи здоров`я насильство - це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.

Судом вірно було встановлено, що здійснюючи напад на потерпілого, ОСОБА_6 діючи агресивно, з метою подолання волі останнього до супротиву, застосував насилля до ОСОБА_10 .

Також будучи допитаним в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 надавав послідовні показання, що ОСОБА_6 застосував до нього насилля, а саме приставив ножа до його спини, придушив за шию, зв`язав клейкою стрічкою та погрожував вбивством, і в подальшому ОСОБА_6 та невстановлена особа здійснили проникнення до квартири, в котрій проживав потерпілий.

В свою чергу ОСОБА_6 також вказував, що при нападі, він придушував ОСОБА_10 за шию, зв`язував його клейкою стрічкою, щоб останній не чинив опору.

Посилання апелянта, що показання потерпілого ОСОБА_10 є суперечливими в частині застосування до нього насильства та що в ОСОБА_6 не було ножа не заслуговують на увагу, так як повністю спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_10 , його матері ОСОБА_9 , протоколом впізнання особи за фотознімками в їх сукупності з іншими доказами, які досліджені судом та узгоджуються між собою.

Твердження апелянта, що в діях ОСОБА_6 відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, оскільки в останнього не було наміру ухилятися від відбування покарання, а вчасно приїхати з Криму не зміг із-за обставин, які від нього не залежали є надуманими та спростовуються матеріалами кримінально-виконавчої інспекції, які були досліджені судом, з яких вбачається, що обвинувачений був ознайомлений з умовами відбування покарання, призначеного вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.07.2014р., зобов`язався приступити та відпрацювати 80 годин громадських робіт та попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування цього покарання.

Отже, судом не допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , а тому і не має підстав для перекваліфікації його дій зі ч.3 ст.187 КК України на ч.3 ст.186 КК України та закриття кримінального провадження за ч.2 ст.389 КК України в зв`язку з відсутністю складу злочину, про що просить в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 .

Стосовно визначеної судом першої інстанції суми моральної шкоди. У сумі 100000 гривень, апеляційний суд приходить до такого.

Відповідно до Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику про відшкодування моральної шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер та тривалість страждань, стан здоров`я потерпілої особи, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках.

Розмір відшкодування може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини обвинуваченого і потерпілого та його майнового стану.

Відповідно до ст.23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, справедливості та виваженості.

Тому апеляційний суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, яку визначив суд першої інстанції є занадто великою, оскільки судом недостатньо враховано характер і тривалість страждань потерпілого, а також матеріальний стан обвинуваченого, частково відшкодовану майнову шкоду, ненастання тяжких наслідків і вважає за можливе розмір моральної шкоди зменшити до 40000 грн..

Тому доводи захисника в цій частині апеляційної скарги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2015 року відносно ОСОБА_6 змінити в частині відшкодування моральної шкоди, встановивши її розмір 40000 грн.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законну силу з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3