Справа №
11-215- 2007 р. Головуючий у 1-й
інстанції: Безпрозванний О.В.,
Категорія : ст.286 ч.1 КК України Доповідач
апел.інст.:Тимошевський В.П.,
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія
суддів Судової палати у кримінальних
справах апеляційного суду Миколаївської
області у складі:

головуючого Карпія
В.М.,

судців Губи
О.О., Тимошевського В.П.,

за участю прокурора Брек
Г.С.,

підсудного ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_2

22 березня 2007 року розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві кримінальну справу за апеляцією потерпілого ОСОБА_2 на
постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.11. 2006 року, якою,

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, уродженець с
Новомиколаївка Новоукраїнського району Кіровоградської області, українець,громадянин
України,з вищою освітою, працюючий інженером НВКГ «Зоря» «Машпроект»
проживаючий АДРЕСА_1, не судимий,

-звільнений від кримінальної відповідальності в зв'язку з
його дійовим каяттям, а кримінальна справа за його обвинуваченням у вчиненні злочину
передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрита.

З постанови суду вбачається, що ОСОБА_1 обвинувачується
досудовим слідством в тому, що 2 вересня 2006 року в 20 год. 10 хв. в
порушення вимог п. 2.9 Правил дорожнього руху, перебуваючи в стані алкогольного
сп'яніння керуючи належним йому технічно справним автомобілем «Nissan- Primera» державний
реєстраційний номер НОМЕР_1 , прямуючи по вологій асфальтній дорозі вул.
Херсонське шосе з сторони вул 1 -ша
Інгульська в сторону

2

проспекту Жовтневого
в м. Миколаєві, в правому
крайньому ряду, порушив
вимоги п.п. 2.3 «б» ,12.1,12.3 Правил дорожнього руху,
проявив неуважність
в даній дорожній
обстановці, не обрав швидкість що убезпечувала безпеку руху, не контролював
постійно свій рух, не вжив заходів до зниження скорості аж до повної зупинки
транспортного засобу, чи безпечного для інших учасників об'їзду перешкоди, не
зорієнтувався в дорожній обстановці і вчинив наїзд на ОСОБА_2., який перебував
на проїжджій частині дороги, позад свого стоявшого автомобіля ЗАЗ-110703
державний номер НОМЕР_2.

В результаті наїзду у ОСОБА_2., згідно висновку
судово-медичної експертизи №551 від 25 вересня 2006 року , виявлено тілесні
ушкодження у вигляді закритого перелому середньої третини правої гомілки без
переміщення, ран з великою контузією і розтрощенням м'яких тканин у верхній
третині лівої гомілки з ушкодженням задньої гілки великогомілко вої артерії,
які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознакою
тривалості розладу здоров'я, на строк більше 21 дня.

В постанові суд вказав, що в судовому засіданні підсудний
ОСОБА_1 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю, у вчиненому
каявся, стверджував що добровільно відшкодував всі витрати потерпілого ОСОБА_2.
на лікування та за моральні страждання, повністю відновив ушкоджений автомобіль
ЗАЗ -110703 державний номер НОМЕР_2., про що є розписки потерпілого та його
родичів.

Крім того, ОСОБА_1, заявив клопотання перед судом про
закриття у відношенні нього кримінальної справи відповідно до вимог ст. 7 КПК
України.

Під час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов
висновку, що ОСОБА_1 своїми діями показав що дійсно розкаявся у вчиненому,
активно сприяв розкриттю злочину, повністю відшкодував потерпілому ОСОБА_2
витрати на його лікування і на відновлення його ушкодженого автомобіля
«Славута», і відповідно з ст.45 КК України прийняв рішення - про звільнення
ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності в зв'язку з його дійовим каяттям, та
закрив справу.

Потерпілий ОСОБА_2,
в апеляції посилаючись на односторонність судового слідства, неправильне
застосування закону, невідповідність висновків суду викладених в постанові
фактичним обставинам справи та невідповідності прийнятого рішення тяжкості
вчиненого злочину, просить скасувати постанову суду а справу направити на новий
судовий розгляд.

Апелянт вважає, що суд порушив вимоги ст. 261 КПК
України, всупереч вимог ст.ст. 28,50 КПК України 3.11.2006 року відмовив його
представни ку(сину) в прийнятті цивільного позову в кримінальній справі, і не
дав можливості під час розгляду справи дати пояснення, крім того, посилається
що суд неправильно кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч.І ст.286 КК України, на його
думку дії Паунко слід кваліфікувати за ч.2 ст.286 КК України. На думку
апелянта, суд порушив вимоги ст 76 КПК України- не призначив

3

судово-медичну експертизу для встановлення реальної
тяжкості тілесного ушкодження , та не дав оцінки що Паунко вчинив злочин в
стані алкогольного сп'яніння, і без урахування зазначеної обставини яка обтяжує
покарання винного, неправильно застосував ст.45 КК України.

Апелянт вважає, що під час розгляду справи суд також
порушив вимоги ст. 12 КПК України, оскільки не з'ясував його думку щодо
закриття справи .

Апелянт спростовує висновок суду, про те, що потерпілому
повністю відшкодована матеріальна шкода, і стверджує, що підсудний перестав
відшкодовувати витрати на лікування з 29.09. 2006 року.

В запереченні на апеляцію, підсудний ОСОБА_1 просить
постанову суду залишити без зміни, а апеляцію без задоволення, посилається на
те, що потерпілий по теперішній час не надав йому жодного документу яким би
підтвердив свої подальші витрати на лікування, після того як він відшкодував
всі матеріальні витрати потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого ОСОБА_2.
на підтримання апеляції, який просив постанову скасувати а справу направити на
новий судовий розгляд, думку підсудного ОСОБА_1 і захисника ОСОБА_3 про
залишення апеляції без задоволення , міркування прокурора Брек Г.С. про
залишення постанови суду без зміни, вивчивши матеріали справи,обговоривши
доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція задоволенню не підлягає з
слідуючих підстав.

Доводи потерпілого про однобічність судового слідства,
невідповідність висновків суду викладених в постанові фактичним обставинам
справи,є безпідставними.

В судовому засіданні підсудний ОСОБА_1 свою вину в
інкримінованому йому злочині передбаченому ч.І ст. 286 КК України , визнав
повністю, у вчиненому розкаявся, пояснив, що він добровільно відшкодував всі
матеріальні витрати потерпілого ОСОБА_2. на лікування і повністю відновив
пошкоджений автомобіль З A3 -110703, належний потерпілому. ОСОБА_1 також
пояснив, що в подальшому, йому не надавали чеки на оплату ліків, якби надали
відповідні чеки, він, обов'язково б оплатив.

З висновку судово-медичної експертизи № 551 від 25.09.
2006 року (а.с.31-32) вбачається, що у ОСОБА_2. виявлено тілесні ушкодження у
вигляді закритого перелому середньої третини правої гомілки без переміщення,
ран з великою контузією і розтрощенням м'яких тканин у верхній третині лівої
гомілки з ушкодженням задньої гілки великогомілкової артерії , які відносяться
до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалості розладу
здоров'я, на строк більше 21 дня.

Той факт що ОСОБА_1 відновив автомобіль ЗАЗ НОМЕР_2
належний потерпілому, підтверджується дослідженими в судовому засіданні

4

даними
листа потерпілого від 27.09. 2006 року (а.с.56)з якого видно, що ОСОБА_2 не має
претензій до ОСОБА_1 по ремонту автомобіля.

З досліджених в судовому засіданні розписок (а.с. 59, 60,
61 ) вбачається, що ОСОБА_1 надав на лікування ОСОБА_2. відповідно: 04.09. 2006
року -200 доларів США; 14.09.2006 року -835 грн.; 13.03. 2006 року 1550 грн.

Висновок суду про те, що підсудний ОСОБА_1 дійсно
розкаявся у вчиненому злочині, активно сприяв розкриттю злочину, на момент
розгляду справи повністю відшкодував потерпілому ОСОБА_2 витрати на його
лікування, та відновив пошкоджений ним автомобіль, підтверджуються дослідженими
в судовому засіданні доказами: розписками про оплату коштів ОСОБА_1 на
лікування потерпілого ОСОБА_2.(а.с. 59,60,61).

В судовому засіданні ОСОБА_1 заявив клопотання про
закриття у відношенні нього кримінальної справи відповідно ст. 7 КПК України.

З дослідженої в судовому засіданні заяви потерпілого від
28.09. 2006 року (а.с. 62) випливає, що ОСОБА_2 претензій
матеріально-морального характеру до ОСОБА_1 не має, і в подальшому мати не
буде. Вся причинена йому шкода, відшкодована. Просить кримінальну справу
закрити, в зв'язку з їхнім примиренням.

Згідно з класифікацією злочинів за ст.12 КК України,
злочин передбачений ч.1 ст. 286 КК України, відноситься до злочину невеликої
тяжкості.

Доводи апелянта, про те, що суд порушив вимоги ст. 261
КПК України, відмовив його представнику (сину) в прийнятті цивільного позову в
кримінальній справі, та в ненаданні йому можливості дати пояснення по справі, є
безпідставними, в зв'язку з слідуючим.

Згідно роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного суду
України від 02.07. 2004 року «Про практику застосування судами законодавства,
яким передбачені права потерпілих від злочинів»-представником потерпілого при
провадженні у кримінальній справі може бути адвокат, законний представник,
близький родич або інша особа, допущена до участі у справі за постановою
дізнавача, слідчого, судді чи за ухвалою суду. Представник, повноваження якого
засвідчуються відповідним дорученням , користується тими ж правами , що й
потерпілий, і може діяти як поряд з останнім, так і замість нього.

Оскільки в матеріалах справи відсутні дані що потерпілий
ОСОБА_2 надав належно засвідчене доручення, для допуску до участі у справі як
представника потерпілого,свого сина Лихожона В'ячеслава Володимировича, тому
немає підстав вважати, що суд порушив вимоги ст. 261 КПК України.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив і
вимоги ст.ст. 28, 50 КПК України.

Доводи потерпілого, що суд порушив вимоги ст. 76 КПК
України, не призначив судово-медичну для встановлення реальної тяжкості
тілесного ушкодження, є безпідставними.

5

З матеріалів справи(а.с.29) видно, що під час досудового
слідства слідчий Дячук С.А. постановою від 06.09. 2006 року призначив
судово-медичну експертизу , на вирішення якої поставив питання -про механізм
утворення і ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у ОСОБА_2. ,та характер
тілесних ушкоджень ОСОБА_2.

З даних протоколу судового засідання вбачається, що суд
дослідив висновок судово-медичної експертизи у відношенні ОСОБА_2.

Оскільки дані висновку судово-медичної експертизи №551
від 25.09.2006 року(а.с.31, 32) свідчать про те, що потерпілому ОСОБА_2
причинено тілесні ушкодження які відносяться до категорії середнього ступеню
тяжкості, тому суд обгрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_1 за ст.286 ч.І КК
України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою яка керує
транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне
ушкодження.

Виходячи з наведеного, позбавлені підстав твердження
апелянта про неправильність встановлення ступеню тілесних ушкоджень ОСОБА_2, оскільки немає
сумнівів у правильності судово- медичної експертизи №551 від 25.09.2006 року.

Доводи потерпілого про те, що суд повинен був призначити
судово-медичну експертизу , крім вищевикладеного, суперечить і вимогам стЛ 6-1
КПК України.

Засада змагальності сторін у кримінальному судочинстві,
передбачена ст. 16-1 КПК України, грунтується на положеннях Конституції України
(статті 24,129),міжнародних актів : Загальної декларації прав людини(ст.7)
Міжнародного пакту про громадянські і політичні права(ст. 14).Завдяки цій
засаді однозначно та принципово розмежовано функції обвинувачення , захисту й
вирішення справи, які не можуть покладатися на один і той же орган, тобто суд у
жодному разі не може брати на себе функцію обвинувачення або захисту.

Оскільки ОСОБА_1 вперше вчинив злочин невеликої тяжкості,
а потерпілий згідно матеріалів справи примирився з підсудним про що свідчить
заява потерпілого, а підсудний не заперечує про закриття справи, тому суд,
вірно застосував у відношенні ОСОБА_1 ст.45 КК України, та відповідно до вимог
ст. 7-1 КПК України обгрунтовано закрив кримінальну справу, у зв'язку з дійовим
каяттям.

Посилання потерпілого про те, що суд порушив вимоги ст.7
КПК України, не з'ясував його думку з приводу закриття кримінальної справи у
відношенні ОСОБА_1, є надуманими, і спростовуються дослідженою в судовому
засіданні заявою потерпілого ОСОБА_2. від 28.09. 2006 року (а.с.62) з якої
вбачається, що саме потерпілий просив суд першої інстанції закрити справу, за
примиренням.

6

Порушень кримінально-процесуального законодавства які
могли б потягти скасування постанови, не встановлено.

Керуючись
ст .ст.365, 366 КПК України, колегія
суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляцію потерпілого ОСОБА_2. залишити без задоволення, а
постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 листопада 2006 року, у
відношенні ОСОБА_1, залишити без зміни.