Ухвала

іменем україни

26 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_5,

суддів: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

за участю прокурора ОСОБА_8,

розглянула у судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 27 січня 2015 року щодо ОСОБА_2

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 січня 2014 року,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік з покладенням на нього обов'язку, передбаченого п. 3 ч. 1 статті 76 КК.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

Також цим вироком вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів у кримінальній справі.

За вироком суду, ОСОБА_2 04 листопада 2011 року, приблизно о 11.00 год., керуючи автомобілем «ВАЗ-2108» д.н. НОМЕР_2 по автодорозі «Київ-Чоп» у напрямку м. Чоп, порушуючи пункти 2.3 «б», 10.1, 16.13 Правил дорожнього руху, перед поворотом ліворуч не надав дорогу автомобілю «БМВ» д.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3, який рухався в зустрічному напрямку, у результаті чого здійснив з ним зіткнення.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобілю «БМВ» ОСОБА_1 було спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 27 січня 2015 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі потерпіла просить ухвалу апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд у зв'язку з порушенням вимог процесуального закону. Стверджує, що всупереч вимог ст. 377 КПК 1960 року, апеляційний суд безпідставно не розглянув доводів її апеляційної скарги та не вказав підстав з яких визнає її необґрунтованою. Зазначає, що будь-яких змін до апеляції вона не вносила, а лише в межах наданого їй процесуального строку привела скаргу у відповідність вимогам ст. 350 КПК 1960 року. Наполягає на тому, що апеляційний суд свідомо проігнорував не вірне вирішення місцевим судом цивільного позову, оскільки без оцінки залишилось те, що засуджений за тривалий період часу не намагався примиритися з потерпілою та відшкодувати завданих злочином збитків.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до змісту ст. 377 КПК 1960 року, ухвала апеляційного суду це рішення вищого суду щодо законності та обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку, а тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою. Окрім додержання інших, передбачених ст. 377 КПК 1960 року вимог, в ухвалі слід проаналізувати і співставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати на кожен з них вичерпну відповідь, пославшись на відповідний матеріальний чи процесуальний закон. У разі залишення вироку без зміни в ухвалі необхідно докладно викласти мотиви й підстави відхилення апеляції, а також докази, що спростовують наведені в останній доводи.

З огляду на ухвалу суду апеляційної інстанції у справі щодо ОСОБА_2, ці вимоги закону у даній справі належним чином не виконані.

Як убачається з матеріалів справи, не погоджуючись із постановленим вироком місцевого суду, потерпіла ОСОБА_1 подала апеляцію на вказане судове рішення. У своїй скарзі заявниця наводила доводи щодо незаконності рішення в частині цивільного позову та м'якості призначеного ОСОБА_2 покарання. При цьому, потерпіла акцентувала увагу суду на тому, що її позов був цілком законний та обґрунтований, оскільки на підставі нотаріальної посвідченої довіреності та заяви ОСОБА_4, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є власником пошкодженого автомобіля, вона та її чоловік ОСОБА_3 фактично володіють вказаним транспортним засобом і на їх користь ОСОБА_4 відступив право вимоги отримання відшкодування за його пошкодження. Також потерпілою ставилось питання про збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки встановлена вироком сума не відповідає в повній мірі тим фізичним та психологічним стражданням, які вона переживає внаслідок отриманих тілесних ушкоджень. Окрім цього, заявниця наголошувала на безпідставному, на її думку, звільненні ОСОБА_2 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, оскільки засуджений не визнав своєї вини, не перепросив за скоєне та жодним чином не намагався усунути спричиненої шкоди.

Однак, апеляційний суд, залишаючи апеляцію потерпілої ОСОБА_1 без задоволення, хоча і виклав стисло в своїй ухвалі суть апеляції та перелічив доводи, що містяться у скарзі, але взагалі їх не розглянув, не дав на них жодних відповідей і не зазначив підстав, через які апеляцію потерпілої було визнано необґрунтованою, як це передбачено ст. 377 КПК 1960 року.

При цьому, посилання апеляційного суду на положення ч. 2 ст. 355 КПК 1960 року, згідно якої внесення до апеляції змін, які тягнуть за собою погіршення становища засудженого або виправданого за межами строків на апеляційне оскарження не допускається, на думку колегії суддів є недоцільним.

Як убачається з матеріалів справи, апеляційний суд своєю ухвалою від 25 листопада 2014 року скасував постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 вересня 2014 року, а апеляцію потерпілої ОСОБА_1 визнав такою, що підлягає розгляду. При цьому, доводи повторно поданої скарги від 02 жовтня 2014 року було враховано судом, як усунення недоліків викладених у постанові судді суду першої інстанції про залишення скарги без руху (т. 3 а.с. 221-223). Зазначені в цій скарзі доводи за своїм змістом є аналогічними тим, що викладені у первинно поданій потерпілою апеляції.

За таких даних, апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_1 від 02 жовтня 2014 року на вирок місцевого суду щодо ОСОБА_2 не можна вважати змінами внесеними поза межами строку на апеляційне оскарження.

Наведені порушення перешкодили апеляційному суду повно та всебічно розглянути справу щодо ОСОБА_2, та прийняти законне і обґрунтоване рішення, а потерпілій ОСОБА_1 - реалізувати свої процесуальні права на стадії апеляційного оскарження, а тому згідно з ч. 1 ст. 370 КПК 1960 року є істотними.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд, під час якого необхідно усунути вказані в цій ухвалі порушення, розглянути апеляцію потерпілої ОСОБА_1 на вирок суду першої інстанції з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, перевірити доводи, викладені в апеляціях від 16 січня 2014 року і 02 жовтня 2014 року та прийняти законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 27 січня 2015 року щодо ОСОБА_2 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

С у д д і:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7