Справа № 458/174/14-к
Провадження № 1-кп/455/4/2015
ВИРОК
Іменем України
06 серпня 2015 року Старосамбірський районний суд Львівської області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1
з участю секретарів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
прокурорів - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
потерпілого - ОСОБА_7 ,
обвинувачених - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,
та їх захисників - ОСОБА_10 , ОСОБА_11
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Старий Самбір кримінальне провадження № 0000502 про обвинувачення
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя
АДРЕСА_1 ,громадянина України,
з середньою спеціальною освітою, одруженого,
непрацюючого, раніше несудимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, -
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
уродженки м. Червоноград Львівської області,
жительки
АДРЕСА_1 , громадянки України, з
середньою спеціальною освітою, непрацюючої,
несудимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.384 КК України, -
В С Т А Н О В И В :
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що 13.08.2013р. близько 22.45 год. із невстановленою слідством особою на сільській дорозі неподалік с. Вовче Турківського району Львівської області, достовірно знаючи про те, що ОСОБА_7 є працівником правоохоронного органу, крім цього будучи повідомленим останнім про те, що він є працівником міліції і перебуває при виконанні службових обов`язків, умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс удар потерпілому ОСОБА_7 кулаком по потилиці, після чого разом із невстановленою слідством особою нанесли потерпілому ряд ударів кулаками по інших частинах тіла. Після того, як потерпілий ОСОБА_7 впав на землю, ОСОБА_8 разом із невстановленою слідством особою продовжували наносити йому удари ногами по тулубу, заподіявши тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці тилу лівої кисті, садна в ділянці тіла правої лопатки, садна та синяків в ділянці правого передпліччя, гематоми волосистої ділянки голови в лівій скроні, гематоми кінчика носа, перелом спинки носа, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
ОСОБА_9 органом досудового розслідування обвинувачується у тому, що 23.10.2013р. в період часу з 18.10 год. до 21.00 год. під час допиту як свідка у приміщенні прокуратури Старосамбірського району Львівської області, будучи письмово попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, умисно, з метою створення алібі ОСОБА_8 та перешкоджанню встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні і ухилення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, надала завідомо неправдиві показання про те, що 13.08.2013р. з 19.30 год. до 14.08.2013р. ОСОБА_8 перебував разом з нею спочатку в нього вдома в м. Турка Львівської області, пізніше неподалік с. Вовче Турківського району, а згодом у АДРЕСА_2 , де вона на той час проживала, і не брав участі у цей проміжок часу в побитті працівника міліції ОСОБА_7 ..
Органом досудового розслідування зроблено висновок, що ОСОБА_8 умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу легкі тілесні ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.345 КК України, а ОСОБА_9 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.384 КК України, що виразилося у дачі завідомо неправдивих показань свідка під час провадження досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_8 ..
Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні свою винуватість в інкримінованому йому злочині не визнав та пояснив, що 13.08.2013р. дійсно знаходився вдома в м. Турка, де разом з батьком перекривали дах десь до години 13-14.00. ОСОБА_12 мала приїхати цього дня до нього в гості, проте вона забула у ОСОБА_13 свій мобільний телефон, а тому він, знаючи, що вона повинна приїхати близько 19.00 год., поїхав чекати її на автостанцію. В цей день вони з ОСОБА_14 дійсно їздили по м. Турка, заїжджали також на галявину недалеко від с. Вовче Турківського району, де розташована бесідка, бо він хотів показати Марті витік р. Дністер. Це було близько 22-23 год.. Після цього вони разом поїхали до Львова. Свій мобільний телефон, яким він тоді користувався, з карточкою мобільного оператора "МТС" через два-три дні після того, як він приїхав у Львів, втопив на озері. З цього часу він користується іншим оператором мобільного зв`язку. За декілька днів після 13.08.2013р. батько чи хтось із друзів, він вже не пам`ятає, повідомили йому телефоном, що він підозрюється у побитті. На вихідні він повернувся додому і одразу ж з батьком пішли в Турківський РВ ГУМВСУ у Львівській області. ОСОБА_7 він не знав до цього навіть візуально. Вперше побачив його у райвідділі, коли батько вказав на нього. Зазначає, що ОСОБА_7 говорить неправду, що він зупиняв його неодноразово на дорозі, бо таких випадків з ним ніколи не траплялося. Коли він в міліції сказав ОСОБА_7 , що бачить його вперше, останній відповів, що може помилятися, але щоб він не переживав, бо якщо дійсно невинен, то нічого йому не буде. Спочатку ОСОБА_7 говорив, щоб він признався, так як йому нічого за це не буде, бо бив його лише ОСОБА_15 , а він просто сидів в машині. Потім ОСОБА_7 підозрював ОСОБА_16 , його брата, а коли взнав, що такий був в цей час за кордоном, почав говорити, що це був ОСОБА_17 . Автомобіля марки "Ауді" ні в нього, ні в його батька ніколи не було. В 2013р. і він, і його батько користувалися одноковими автомобілями марки "Мітсубісі Кольт". Пізніше ОСОБА_7 стверджував, що 100% впізнав його по довгому волоссю і його брата ОСОБА_18 , проте в 2013р. довгого волосся він вже не носив. Його брат ОСОБА_18 13.08.2013р. також весь день був зі своєю дівчиною ОСОБА_19 , яка підтвердила це в судовому засіданні. Знає, що на ОСОБА_20 і ОСОБА_21 тиснули під час дачі пояснень в міліції. Не знає, як номер його мобільного міг бути зафіксований з інтервалом в декілька хвилин в с. Боберка і с. Шандровець Турківського району, так як від с. Вовче, де він знаходився, немає сполучення з цими селами, там є гори.
Обвинувачена ОСОБА_22 в судовому засіданні підтвердила, що 13.08.2013р. була в м. Турка Львівської області з ОСОБА_23 і вони їздили гуляти в сторону с. Вовче. Від дачі інших пояснень відмовилася згідно ст.63 Конституції України.
Як пояснив у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 , 13.08.2013р. він знаходився вдома в с. Вовче Турківського району, коли йому подзвонив працівник міліції і сказав, що сталося вбивство і йому слід виїхати на місце події. Він переодягнувся і поїхав в сторону м. Турки. По дорозі побачив автомобіль, який стояв на обочині із ввімкнутими фарами. Це був автомобіль марки "Ауді", чорного кольору. Коли він під`їхав ближче, автомобіль виїхав на середину дороги і засліпив його фарами. Він вирішив підійти до цього автомобіля. За кермом сидів ОСОБА_8 .. Хто сидів біля нього він не розгледів, бо було темно. Припускає, що це був двоюрідний брат ОСОБА_8 . ОСОБА_18 , проте не впевнений в цьому. Ще він підозрював ОСОБА_15 , але коли через тиждень побачив в місті Макарика ОСОБА_18 , пересвідчився, що це був він. Він представився хлопцям і сказав, що їде на місце події, після чого у нього задзвонив телефон. Посвідчення він не пред`являв і форменого одягу він не носить, бо є оперативним працівником міліції. Він відійшов і стояв задом до автомобіля. В цей момент ОСОБА_8 наніс йому удар кулаком ззаду. Другий хлопець наніс йому удар спереду, після чого хлопці вже били його разом. Дві жінки, які стояли на відстані 20-30м від них, почали кричати, проте вони не бачили, хто саме його бив. ОСОБА_24 з другим хлопцем сіли в автомобіль і поїхали кудись в сторону Турки. Він поїхав за ними, але не наздогнав. Шукав їх по оточуючих селах, але йому не вдалося їх знайти. Після цього він поїхав на роботу, де написав рапорт і поїхав в лікарню, де знаходився близько семи днів. ОСОБА_8 він знає, так як вони проживають в одному селі і неодноразово бачив його. В рапорті він помилився лише в імені, бо не знав точно, як його звати. Коли він знаходився в лікарні до нього приходив батько ОСОБА_8 і говорив йому, що це не його син побив його, оскільки він є у ОСОБА_13 , мобільний телефон його вимкнений і вже тиждень ніхто не міг зв`язатися з ним. Стверджував, що батько ОСОБА_25 знав, де він працює, бо зупиняв його на дорозі неодноразово як працівник міліції.
Свідок ОСОБА_26 в судовому засіданні підтвердила, що в серпні 2013р. близько 23.00 год. вона була зі своєю знайомою на автобусній зупинці в с. Вовче Турківського району і бачила, що на відстані 100-150 м від них стояв автомобіль з увімкненими фарами. Через деякий час назустріч цьому автомобілю виїхав інший автомобіль і зупинився неподалік. Чула, що когось копали, тому і почала кричати. Осіб, які наносили удари, було двоє, проте вона не бачила, хто це був. Через 2-3 хв. один автомобіль поїхав, а до них підійшов ОСОБА_27 і питав, чи не знають вони, хто це був на автомобілі.
Свідок ОСОБА_28 , батько обвинуваченого ОСОБА_8 , в судовому засіданні пояснив, що в цей день його син разом із ОСОБА_20 були вдома в с. Вовче Турківського району, проте під вечір син з дівчиною поїхали до ОСОБА_13 . На наступний день він поїхав в міліцію, бо йому подзвонили, що ніби то його син побив ОСОБА_29 .. Син його не міг цього зробити, оскільки зі слів працівника міліції ОСОБА_30 особа, яка побила ОСОБА_31 , з опису самого потерпілого була з довгим волоссям, а в його сина коротке волосся і він в цей вечір не був в с. Вовче. Він поїхав додому, взяв фотокартку сина і знову повернувся в міліцію. ОСОБА_30 здивувався, коли подивився на фото його сина і сказав йому піти в лікарню, де в цей час знаходився ОСОБА_27 , і показати йому цю фотографію, що він і зробив. Потерпілий придивлявся до фото, говорив, що може помилятися, але що все таки це був його син. Також потерпілий говорив, що підозрює ОСОБА_15 у його побитті, оскільки мав з ним до цього інцидент, а до його сина претензій не має, бо він лише розривав їх. Просив його привести йому другого, який сидів в автомобілі. Він з метою перевірки таких відомостей зустрівся з ОСОБА_15 , проте останній взагалі заперечив, що в цей вечір був з його сином. Він хотів це питання вирішити мирно, їздив по селу і розпитував людей про цей інцидент, проте так як це не міг бути його син, не бачить потреби щось вирішувати з потерпілим. З сином не міг зв`язатися декілька днів, але коли додзвонився, син був дуже здивований, що його шукає міліція, зразу ж заперечив свою причетність до даного побиття. Автомобілем марки "Ауді", на якому ніби то були особи, що побили ОСОБА_31 , ні він, ні його син ніколи не користувалися і у власності не мали. В нього та в сина є ідентичні автомобілі марки "Мітсубісі Кольт", хетчбеки, які ніяк не можна сплутати з седаном марки Ауді. Його син міг інколи їздити на автомобілях його знайомих, але ні в кого з них немає ОСОБА_32 седану. Уже згодом біля будівлі міліції, коли його сина викликали на допит і він на вулиці побачив ОСОБА_31 , сказав йому, що взагалі його не знає. До цього жодних інцидентів за участю його сина не було. Він не знав, де працює ОСОБА_27 , бо ніколи не бачив його у форменому одязі і потерпілий ніколи не зупиняв його, коли він їхав на автомобілі.
Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що в цей вечір, коли побили потерпілого, вона каталася на автомобілі з своїм хлопцем - ОСОБА_33 , братом ОСОБА_34 . Коли в сторону ОСОБА_18 почула обвинувачення, почала пригадувати події цього вечора. ОСОБА_18 приїхав до неї близько 21.00 год., його бачили її сестри та батьки. ОСОБА_34 та ОСОБА_12 в цей вечір вони не бачили. ОСОБА_17 був обурений, коли почув, що потерпілий ОСОБА_27 підозрює його в побитті, оскільки не був до цього причетним і весь вечір до близько 01-02.00 год. був з нею.
Зі слів спеціаліста УОТЗ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_35 одразу після прибуття на місце вчинення злочину ними проводиться радіорозвідка. Саме за допомогою цього було встановлено, що в зоні дії базової станції с. Боберка Старосамбірського району 22.44.29 був зафіксований дзвінок з телефону ОСОБА_36 ( НОМЕР_1 , яким станом на 13.08.2013р., як встановлено у судовому засіданні, користувався ОСОБА_24 ), а вже в 22.45.17, тобто менше ніж за 1 хвилину, дзвінок з цього номера був зафіксований в зоні дії базової станції с. Шандровець Турківського району, тобто в момент вчинення злочину (22.45 год.) Абонент ОСОБА_37 знаходився в межах місця події. Абонент (як встановлено на досудовому розслідуванні станом на 13.08.2013р. цим номером користувалася ОСОБА_22 ) в період вчинення злочину був в зоні дії базових станцій м. Львова.
Згідно з ч.2 ст.62 Конституції України та ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України та ч.4 ст.17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.
Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Згідно ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний для прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2011від 20.10.2011р. визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Під час судового розгляду стороною обвинувачення як доказ вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.384 КК України, представлено протокол допиту ОСОБА_9 в якості свідка у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_38 .. Проте згідно ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо та не може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, а згідно ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав у судовому засіданні або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них. З огляду на наведене суд критично ставиться до доводів сторони обвинувачення про те, що в якості доказу вини ОСОБА_9 слід використати її покази, дані на досудовому слідстві, і розцінює досліджений протокол допиту як недопустимий доказ у справі, а, відтак, і довідка про аналіз інформації операторів телекомунікацій, на які посилається сторона обвинувачення як на основний доказ надання ОСОБА_20 неправдивої інформації під час допиту в якості свідка на досудовому розслідуванні визнається судом неналежним доказом, оскільки вона є похідним доказом від протоколу допиту і базується на пояснення ОСОБА_20 , даних на досудовому розслідуванні, які суд не вправі взяти до уваги, а інформація, викладена у цій довідці без протоколу допиту ОСОБА_20 не містить самостійної доказової бази і не підтверджена іншими належними та допустимими доказами. Інших доказів причетності ОСОБА_9 до вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення стороною обвинувачення надано не було. Більше того, довідка про аналіз інформації операторів телекомунікацій в тій частині, що абонент НОМЕР_2 (як встановлено на досудовому розслідуванні станом на 13.08.2013р. цим номером користувалася ОСОБА_22 ) в період вчинення злочину був в зоні дії базових станцій м. Львова, не суперечить поясненням ОСОБА_25 , який стверджував, що ОСОБА_20 дійсно, коли їхала до нього в гості 13.08.2013р., забула свій мобільний телефон у м. Львові і з нього могли здійснюватися дзвінки її подружками.
Протокол пред`явлення особи до впізнання від 25.09.2013р. також визнається судом недопустимим доказом, оскільки під час проведення вказаної слідчої дії були порушені вимоги ст.228 КПК України, зокрема: згідно ч.7 вищевказаної статті особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню. Як вбачається з дослідженого в судовому засіданні протоколу, ОСОБА_7 було пред`явлено чотири фотознімки осіб чоловічої статі, на яких ОСОБА_8 був лише однією особою з довгим волоссям, що є суттєвою відмінністю у зовнішності осіб чоловічої статі і ставить під сумнів належність проведення такої слідчої дії. Більше того, як пояснив у судовому засіданні свідок ОСОБА_28 та обвинувачений ОСОБА_8 , останній вже довгий час не носить довгого волосся і станом на серпень 2013р. мав коротку стрижку.
Крім того, незрозумілою для суду залишається доцільність проведення такої слідчої дії як пред`явлення для впізнання, оскільки як вказував в судовому засіданні ОСОБА_7 він добре знав з вигляду ОСОБА_8 , оскільки вони проживають в одному населеному пункті, і впізнав його після побиття, проте плутався в імені. Суд розцінює такі дії досудового розслідування як штучне створення доказової бази з огляду на відсутність інших належних та допустимих доказів вини ОСОБА_8 в інкримінованому йому злочині.
Інформація ПрАТ "МТС України" про вхідні та вихідні дзвінки абонента НОМЕР_3 ( ОСОБА_8 ) станом на 22.44-22.45 год. 13.08.2013р., які були зафіксовані в зоні дії базових станцій с. Шандровець та с. Боберка Турківського району, також не може бути покладена в основу обвинувального вироку суду, оскільки сама фіксація дзвінків в зоні дії цих базових станцій, які знаходяться в безпосередній близькості до с. Вовче Турківського району, де відбулася сама подія, не свідчать про безпосередню причетність ОСОБА_8 до вчинення злочину. Більше того, як пояснив сам ОСОБА_8 , а в подальшому і підтвердила ОСОБА_9 , вони дійсно в районі 22-23 год. 13.08.2013р. були недалеко с. Вовче Турківського району, де ОСОБА_24 хотів показати ОСОБА_20 витік р. Дністер, а тому цілком ймовірно, що його дзвінки були зафіксовані в районі базових станцій с. Шандровець та с. Боберки Турківського району. Крім цього, як зазначено у висновку судово-медичної експертизи № 152 від 21.08.2013р. зі слів ОСОБА_7 його побили близько 23.30 год. (т.2 а.с.61), свідок ОСОБА_26 також вказувала, що все сталося в 23.00 год., оскільки саме тоді прибуває автобус в с. Вовче Турківського району, проте в обвинувальному акті з невідомих для суду причин стороною обвинувачення ставиться час події саме 22.45год., хоча жодним доказом не підтверджується факт вчинення злочину саме в цей час, що розцінюється судом як штучне створення доказової бази стороною обвинувачення з метою прив`язки часу вчинення злочину до інформації ПрАТ "МТС Україна" про зафіксовані телефонні дзвінки абонента НОМЕР_3 в зоні дії базових станцій на цій же території.
При цьому, як було справедливо зазначено у судовому засіданні стороною захисту, і з чим у повній мірі погоджується суд, усі слідчі дії, які проводилися працівниками СВ Старосамбірського РВ ГУМВСУ у Львівській області у даному кримінальному провадженні визнаються недопустимими, а, відтак, і докази, отримані внаслідок таких дій слід визнати недопустимими, оскільки вони отримані не у порядку, встановленому КПК України. Дійсно, в матеріалах справи міститься постанова прокурора Турківського району радника юстиції ОСОБА_39 про визначення територіальної підслідності даної справи від 15.08.2013р., якою СВ Старосамбірського РВ ГУМВСУ у Львівській області доручено проводити досудове розслідування кримінального правопорушення за ч.2 ст.342 КК України, внесеного до ЄРДР за № 0000502 від 14.08.2013р. (т.2 а.с.186), проте ч.5 ст.218 КПК України чітко визначено, що спори про підслідність вирішує керівник органу прокуратури вищого рівня, з огляду на що прокурор місцевої прокуратури не вправі був приймати таке процесуальне рішення.
Такі досліджені у судовому засіданні докази як рапорт в.о. першого заступника начальника Турківського РВ, начальника СВ Турківського РВ ОСОБА_7 від 14.08.2013р., висновок судово-медичної експертизи № 152 від 21.08.2013р., витяг з наказу № 263 о/с від 18.06.2013р. по особовому складу, висновок службового розслідування за фактом отримання виконуючим обов`язки першого заступника начальника відділу-начальника СВ Турківського РВ ГУМВСУ у Львівській області капітаном міліції ОСОБА_7 тілесних ушкоджень від 22.08.2013р. суд відповідно до вимог ст.ст.85-86 КПК України визнає належними та допустимими. Проте, оцінюючи їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, розглянувши кримінальне провадження по суті, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинувачених, потерпілого, свідків та дослідивши запропоновані докази, перевіривши доводи учасників процесу, вияснивши у них, чи усі докази вони подали для підтвердження своїх доводів, суд прийшов до переконання, що як під час досудового розслідування справи, так і під час судового розгляду не доведено причетності ОСОБА_8 до інкримінованого йому кримінального правопорушення та наявності у діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.384 КК України.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір. Статтею 62 Конституції України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Аналіз досліджених доказів переконав суд у тому, що жоден з запропонованих стороною обвинувачення і перевірених у судовому засіданні належних та допустимих доказів як окремо, так і в сукупності з іншими доказами, не може бути покладений в безпосереднє підтвердження вини обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень.
Так, ОСОБА_40 обвинувачується у тому, що 13.08.2013р. в с. Вовче Турківського району, достовірно знаючи, що ОСОБА_27 є працівником правоохоронного органу, заподіяв йому тілесні ушкодження. Проте жодними доказами, окрім пояснень потерпілого ОСОБА_27 , не підтверджено факту перебування ОСОБА_41 в цей вечір саме у цьому місці. Більш того, покази самого потерпілого суд також оцінює критично, оскільки одразу після його побиття він не поїхав за автомобілем, в якому сиділи особи, що його побили, а пішов до двох жінок, які стояли на автобусній зупинці, щоб запитати, чи не знають вони, хто був в цьому автомобілі, тобто сумнівався у цьому. Це також підтверджено показами свідка ОСОБА_26 .. Також із показань свідка ОСОБА_42 вбачається, що після того, як він у лікарні показав ОСОБА_27 фотокартку свого сина, ОСОБА_27 говорив, що може він і помиляється, проте згодом сказав, що це все таки був ОСОБА_43 .. Крім того, в своєму рапорті на ім`я т.в.о. начальника Турківського РВ ГУМВСУ у Львівській області від 14.08.2013р. ОСОБА_7 вказував, що в автомобілі за кермом сидів ОСОБА_44 (прим. обвинувачений - ОСОБА_45 ) та ще двоє хлопців, тобто всього троє чоловік, а не двоє, як вказував потерпілий в судовому засіданні. Удар згідно рапорту йому наніс ОСОБА_44 коли він вже повертався до свого автомобіля, а в судовому засіданні потерпілий стверджував, що удари йому почали наносити коли він розмовляв по мобільному телефону, стоячи біля автомобіля обвинуваченого. Із даних показів потерпілого та свідків у суду виникає підозра, що потерпілий не був до кінця впевненим в особі, яка його побила, а усі сумніви згідно ст.62 Конституції України суд зобов`язаний тлумачити на користь особи, яка обвинувачується.
Не знайшло свого підтвердження також під час судового слідства можливість керування ОСОБА_8 в цей вечір автомобілем марки "Ауді", на який вказує потерпілий у своїх поясненнях. Свідок ОСОБА_46 ствердив, що ні він, ні обвинувачений ОСОБА_24 ніколи не користувалися автомобілями такої марки, друзі та знайомі також не мають у власності таких автомобілів. Зі слів ОСОБА_42 та обвинувачених ОСОБА_25 та ОСОБА_20 , в цей вечір останні на автомобілі марки "Мітсубісі Кольт" поїхали у м. Львів. Свідок ОСОБА_46 та обвинувачені стверджують, що ОСОБА_14 цілий вечір того дня знаходилася разом з ОСОБА_47 , проте з пояснень потерпілого ОСОБА_27 вбачається, що в автомобілі марки "Ауді" в цей вечір знаходилися лише два хлопці, які і наносили йому згодом удари. Стороною обвинувачення не спростовано вказані факти жодними належними та допустимим доказами. Аналогічним чином жодними доказами не спростовано пояснень обвинуваченої ОСОБА_9 про те, що вона дійсно в цей вечір була з ОСОБА_23 і разом поїхали до Львова.
За таких обставин пояснення потерпілого ОСОБА_27 не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, як і інші запропоновані стороною обвинувачення докази, які були досліджені в судовому засіданні, оскільки фактичні дані, які вони містять, не спростовують доводи обвинувачених та свідків.
Сумнівний характер вчинення саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9 інкримінованих їм кримінальних правопорушень не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", який знайшов свій вияв як в положенні ст.17 КПК України, з якого випливає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має право бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а усі сумніви щодо доведеності вини такої особи тлумачаться на її користь, так і практиці Європейського суду з прав людини, зокрема рішенні від 21.07.2011р. у справі "Коробов проти України", в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", проте така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.
Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст.62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006р. передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у справі "Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain" від 06.12.1998р. Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали свої справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного (Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no.146, p.33, & 77").
Суд звертає увагу на те, що позиція обвинувачених як на досудовому слідстві, так і в судовому засіданні була в цілому послідовною, логічною і, на думку суду, щирою. Виявлені в ході судового розгляду суперечності щодо обставин вчинення злочинів, а також пояснення обвинувачених про їх невинуватість та фальсифікацію доказів не були спростовані, інших належних та допустимих доказів, які б вказували на причетність ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до злочинів, що їм інкримінуються, за викладених в обвинувальному акті обставинах стороною обвинувачення надано не було. Прокурор та потерпілий в судовому засіданні не заявляли клопотань про допит будь-яких інших свідків чи дослідження додаткових письмових матеріалів чи речей.
Згідно досліджених на пропозицію прокурора документів, що містять характеризуючі дані на обвинувачених, останні раніше не судимі, по місцю свого проживання характеризуються позитивно, на обліку в лікарів наркологів та психіатрів не знаходяться. Фактичні дані, які знаходяться у цих документах, також не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку суду.
Таким чином суд, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч.1 ст.337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим не наділений повноваженнями за власною ініціативою проведення певних слідчих дій, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган, безпосередньо дослідивши надані стороною обвинувачення докази та давши їм належну оцінку, керуючись ст.94 КПК України, яка вимагає, щоб суд оцінював докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального правопорушення, керуючись законом, в їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, вважає, що в рамках даного кримінального провадження відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не здобуто жодних переконливих доказів, які б підтверджували пред`явлені їм обвинувачення, і оцінка яких була б позбавлена відповідних сумнівів щодо доведеності участі обвинувачених у вчиненні саме цих кримінальних правопорушень, а тому обвинувачені підлягають виправданню у зв`язку з недоведеність їх участі у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень.
Речових доказів по справі немає, процесуальних витрат немає, цивільний позов не заявлявся, запобіжний захід до обвинувачених не застосовувався.
На підставі викладеного, керуючись ст.62 Конституції України, ст.ст.85-86, 91-94, ч.7 ст.284, ст.ст. 368, 373 КПК України, суд
У Х В А Л И В :
ОСОБА_8 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, і виправдати.
ОСОБА_9 визнати невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.384 КК України, і виправдати.
На вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області через Старосамбірський районний суд Львівської області.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.
Суддя ОСОБА_1