справа 274/338/15-к провадження: 1-кп/0274/156/15
В И Р О К І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17.02.2015 року м. Бердичів
Бердичівський міськрайонний суд в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши кримінальне провадження відносно
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Семенівка, Бердичівського району, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, пенсіонера, раніше несудимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , - за ст. 388 ч. 1 КК України,
за участю сторін: прокурора ОСОБА_4 ; обвинуваченого ОСОБА_3 ,-
В С Т А Н О В И В:
21.11.2013 року актом арешту й опису майна, складеним державним виконавцем ВДВС Козятинського МРУЮ, ОСОБА_3 було передано на відповідальне зберігання описане та арештоване майно, а саме лекговий автомобіль "Пежо Експерт" білого кольору, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_5 , про що свідчить його особистий підпис у акті опису й арешту майна.
Під час передачі автомобіля державним виконавцем ОСОБА_3 попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 388 ч. 1 КК України, тобто про розтрату, відчуження, приховування, підміну майна, на яке накладено арешт.
11.03.2014 року ОСОБА_3 з метою приховати майно, на яке накладено арешт, здійснив перереєстрацію даного транспортного засобу без зняття його з обліку на ім`я ОСОБА_3 та було змінено державний номерний знак на НОМЕР_2 .
25.04.2014 року державним виконавцем ОСОБА_3 направлено вимогу-попередження надати транспортний засіб, переданий йому на відповідальне зберігання, для огляду та для вилучення з метою його подальшої реалізації. Вимогу державного виконавця ОСОБА_3 отримав 29.04.2014 року. Проте, з`явившись до ВДВС Бердичівського МРУЮ, з метою приховати майно, на яке накладено арешт, відмовився надати транспортний засіб для огляду та для вилучення з метою його подальшої реалізації.
Отже, ОСОБА_3 , незважаючи на те, що був попереджений про кримінальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування, підміну майна, на яке накладено арешт, здійснив перереєстрацію описаного та арештованого майна.
Діями, які виразилися в приховуванні майна, на яке накладено арешт, здійснене особою, якій це майно ввірено, ОСОБА_3 скоїв злочин, передбачений ст. 388 ч. 1 КК України.
23.01.2015 року між прокурором Бердичівської міжрайонної прокуратури ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 укладено угоду про визнання винуватості, згідно з якою сторони визнають правильність кваліфікацій дій підозрюваного за ст. 388 ч. 1 КК України та узгоджують вид і розмір покарання у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому еквіваленті складає 8500 грн., без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
В судовому засіданні обвинувачений та прокурор підтримали угоду.
Вирішуючи питання про відповідність цієї угоди вимогам КПК України та закону, суд враховує наступне.
Відповідно до ст. 469 ч. 4 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладання угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.
Злочин, передбачений ст. 388 ч. 1 КК України, є злочином невеликої тяжкості, суспільна небезпечність цього злочину полягає в тому, що він порушує нормальну діяльність органів, які забезпечують належне виконання судових актів, перешкоджає виконанню вироків, рішень, ухвал та постанов у кримінальних, цивільних справах і справах про адміністративні правопорушення.
У даному кримінальному провадженні відсутній потерпілий, а тому шкоди завдано лише державним та суспільним інтересам, тобто сторони при укладенні угоди дотримались вимог ст. 469 ч. 4 КПК України.
Не встановлено і порушень вимог ст. 469 ч. 5 КПК України, оскільки угоду про визнання винуватості укладено після повідомлення ОСОБА_3 про підозру і до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.
Сторонами дотримано вимоги положень ст. 470 КПК України, в угоді у відповідності до цих вимог зазначено ступінь та характер сприяння підозрюваного у проведенні кримінального провадження, щодо нього та інших осіб, характер і тяжкість обвинувачення (підозри), наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень, наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.
Також дотримано вимоги ст. 472 КПК України, в угоді зазначено сторони, їх анкетні дані та статус, формулювання підозри та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного на його призначення, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди. В угоді зазначена дата її укладення та вона скріплена підписами сторін.
Укладення угоди між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 є добровільним, на чому наголосили сторони в судовому засіданні.
Умови угоди не суперечать вимогам КПК України та закону, не порушують прав, свобод чи інтересів сторін та інших осіб, невідповідності умов угоди інтересам суспільства не встановлено.
Підстав вважати, що укладення угоди про визнання винуватості не було добровільним, у суду немає. Для визнання винуватості ОСОБА_3 наявні фактичні підстави.
Сторони висловили одноголосну думку про затвердження угоди, що фактичні обставини, які зазначені у підозрі, відповідають дійсності.
Приймаючи до уваги узгоджене покарання, поведінку ОСОБА_3 при проведенні досудового розслідування та судового розгляду, підстав для обрання щодо нього запобіжного заходу не вбачається.
Керуючись ст.ст. 369-372, 373-374, 469, 471, 474-475 КПК України, суд, -
у х в а л и в :
затвердити угоду про визнання винуватості від 23.01.2015 року, укладену між прокурором Бердичівської міжрайонної прокуратури ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 .
Визнати винуватим ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 388 ч. 1 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами покарання у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому еквіваленті складає 8500 грн., без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_3 не обирати.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд.

При цьому вирок може бути оскаржений обвинуваченим виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначене покарання; невиконання судом вимог, встановлених ст. 474 ч.ч. 4-7 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після проголошення.

Головуючий ОСОБА_1