УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №274/472/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.3 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2015 року м. Житомир
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі: ОСОБА_5 ,
з участю прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
представника потерпілого: ОСОБА_11 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця і жителя АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України та призначено покарання - сім років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 09.12.2013 року, зарахувавши час тримання від вартою з 29.11.2013 року 02.12.2013 року.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 понесені ним процесуальні витрати в сумі 10 445, 92 грн. та 200 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, на користь потерпілої ОСОБА_9 31 723 грн. на відшкодування матеріальної та 400 000 грн. На відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Бердичівської центральної міської лікарні 13 116, 45 грн. за стаціонарне лікування ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1565, 60 грн. процесуальних витрати в зв`язку із залученням експерта для проведення експертизи технічного стану транспортного засобу, судово-транспортно-трасологічної експертизи, судово-автотехнічних експертиз.
Згідно вироку суду, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що близько 13 години 10 хвилин 29 листопада 2013 року грубо порушуючи вимоги п.2.9 а Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем Mersedes-Bens Vito державний номер НОМЕР_1 та рухався по правій смузі проїзної частини вул. Пушкіна в м. Бердичеві у напрямку вул. Шевченка. Рухаючись автомобілем поблизу будинку № 32 ОСОБА_7 , в порушення вимог п.2.3 б) Правил, будучи неуважним, не простежив за зміною дорожньої обстановки та в порушення вимог п.п.10.1, 11.2, 12.3 Правил, перед зміною напрямку руху, не переконався що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, безпричинно виїхав на смугу зустрічного руху та продовжуючи по ній рух, при виникненні небезпеки та перешкоди, яку об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого передньою лівою частиною автомобіля здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_13 і малолітнього ОСОБА_12 , які йшли біля лівого краю проїзної частини у попутному напрямку.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди малолітньому пішоходу ОСОБА_12 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми; крововиливів під оболонки та у тканину головного мозку; мозкової коми ІІ-ІV ст.; саден та крововиливів в ділянці голови; травматичного перелому нижньої частини тіла 1-го грудного хребця з розривом міжхребцевого диску та ушкодження спинного мозку; забою легень; двобічного гемо-пневмотораксу - у сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя та знаходяться у прямому причинному зв`язку зі смертю. Смерть ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 настала від травми із залученням декількох ділянок тіла: закритої черепно-мозкової травми; крововиливів під оболонки та у тканину головного мозку; травматичного перелому нижньої частини тіла 1-го грудного хребця з розривом міжхребцевого диску та ушкодження спинного мозку; забою легень; двобічного гемо-пневмотораксу - що призвело до розвитку мозкової коми ІII-ІV ст., поліорганної недостатності та післяреанімаційної хвороби, внаслідок чисельних зупинок дихання та серцевої діяльності.
Пішоходу ОСОБА_13 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді переломів ребер справа та зліва, перелому грудини, забоїв серця, легень, лівої нирки, розриву селезінки, внутрішньої кровотечі, множинних саден та крововиливів на тулубі та кінцівках. Смерть ОСОБА_13 настала в результаті тупої травми тулуба та кінцівок, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю.
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п.2.3 б, 10.1, 11.2, 12.2 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року знаходяться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки й виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та з її наслідками.
В цьому ж провадженні ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 08 січня 2015 року відмовлено у задоволення заяви ОСОБА_9 про виправлення описки у вироку суду. Як на підставу прийняття такого рішення суд послався на те, що зміст мотивувальної і резолютивної частини вироку в частині розміру відшкодування потерпілій ОСОБА_9 матеріальної шкоди є однаковий, а тому збільшення суми відшкодування шкоди не можна вважати опискою.
В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи обставин доведеності вини ОСОБА_7 просить вирок суду змінити через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким зазначити у резолютивній частині вироку про залишення арешту на майно обвинуваченого ОСОБА_7 , автомобіль «Мерседес-Бенц Віто» р.н. НОМЕР_1 та 1/3 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , з метою забезпечення виконання вирішених цивільних позовів у кримінальному провадженні. Посилається на те, що резолютивна частина вироку не відповідає вимогам ст. 374 КПК України, оскільки не вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження. Зазначає, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 17.01.2014 року за клопотанням сторони обвинувачення накладено арешт на майно ОСОБА_7 з метою забезпечення цивільного позову потерпілої сторони.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 не оспорюючи винуватості ОСОБА_7 просить вирок суду змінити. Зменшити ОСОБА_7 міру покарання в межах мінімальної санкції ч.3 ст. 286 КК України та розміри стягнень моральних збитків виходячи з принципів розумності і справедливості. Вважає, що призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, а цивільний позов вирішено неправильно. Суд при призначені покарання безпідставно визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки така обставина є ознакою кримінального правопорушення порушення Правил безпеки дорожнього руху. В порушення вимог ст. 66 КК України суд не врахував при призначені покарання жодної обставини, що пом`якшують покарання. На його думку такими обставинами є: повне визнання вини, неодноразові вибачення перед потерпілими, часткове відшкодування завданих збитків. Суд не врахував дані про особу обвинуваченого, який перебуваючи під вартою одружився, в нього народилася дитина. Не була врахована суспільна небезпека вчиненого правопорушення, а саме, що кримінальна відповідальність за ч.3 ст. 286 КК України наступає у разі загибелі кількох осіб, тобто 2-х і більше. В даному випадку загинула мінімальна кількість осіб. Тому вважає, що прокурор у більшій відповідності до вимог закону орієнтував суд призначити ОСОБА_7 шість років позбавлення волі. Враховуючи при призначенні покарання думку потерпілого ОСОБА_10 щодо необхідності призначення обвинуваченому суворої міри покарання, суд не врахував, що ОСОБА_10 визнаний потерпілим від загибелі однієї особи і тому не мав права вимагати від суду призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 9 років позбавлення волі, що більше навіть за максимальне покарання передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України. ОСОБА_7 вже рік знаходиться під вартою фактично в умовах тюремного режиму, де режим значно важчий, ніж колонія з мінімальним рівнем безпеки де він відбуватиме покарання. Вважає, що розмір стягнень на відшкодування моральних збитків судом визначено у завищених розмірах. Стягуючи на користь ОСОБА_10 200000 грн. на відшкодування моральних збитків, суд не врахував, що він з сином не проживав, на його утримання коштів не надавав і має заборгованість по аліментах в розмірі 63 000 грн., що не заперечував. Стягуючи 400000 грн. на відшкодування моральних збитків потерпілій ОСОБА_14 , суд не врахував, що її мати ОСОБА_13 грубо порушила Правила дорожнього руху, на чому наполягав і потерпілий ОСОБА_10 . При стягненні моральних збитків з ОСОБА_7 у розмірі 600000 грн. суд не врахував і принцип розумності і справедливості. ОСОБА_7 у найближчі роки не зможе відшкодувати завдані збитки, оскільки знаходиться під вартою і згідно вироку суду буде відбувати покарання в місцях позбавлення волі. Тим більше, що згідно вироку, з ОСОБА_7 стягненні гроші на відшкодування матеріальних збитків, кошти на користь лікувальних закладів та судові витрати.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду змінити. Зменшити йому покарання в межах ст. 286 КК України та розмір стягнень моральних збитків. Вважає, що суд призначив занадто суворе покарання без врахування кваліфікації ч.3 ст. 286 КК України, думки прокурора, який просив призначити, шість років позбавлення волі, обставин справи та обставин, що пом`якшують покарання, те що він не переховувався, надавав допомогу, поводився адекватно відносно даної ситуації. При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди судом не було враховано його соціальний, майновий стан, сімейний стан, те, що він має на утриманні малолітню дитину. Задовольняючи позов ОСОБА_10 судом не було звернуто увагу на пояснення потерпілої ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_10 винен їй аліменти в сумі 64 000 грн. Стягуючи кошти за послуги представника суд не взяв до уваги, що ОСОБА_10 має юридичну освіту.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 не оспорюючи кваліфікації та встановлення винуватості обвинуваченого просить вирок суду скасувати. Ухвалити новий вирок. Призначити ОСОБА_7 покарання у виді 9 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Стягнути з ОСОБА_7 на його користь моральну шкоду в розмірі 300000 грн. Вирішити питання щодо долі речових доказів, автомобіля «Мерседес-Бенц Віто» д.н. НОМЕР_1 . Вважає вирок в частині призначеного покарання та в частині вирішення заявленого ним позову незаконним. Зазначає, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає загальним засадам призначення покарання, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість. У вироку не зазначено, що обвинувачений притягувався до кримінальної відповідальності за ст. 309 КК України і неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП, що на його думку є суттєвими обставинами, які свідчать про те, що ОСОБА_7 належних висновків не зробив, є небезпечним для суспільства і потребує тривалого позбавлення волі для перевиховання. Судом першої інстанції не надано правової оцінки тому факту що пішохід ОСОБА_13 , яка супроводжувала його малолітнього сина порушила вимоги п.п.4.1, 4.6 ПДР України, перебувала в стані алкогольного сп`яніння та не могла реально оцінювати оточуючу обстановку і адекватно реагувати на її зміну, що стало однією із причин загибелі його сина. Судом не зазначено із яких фактичних даних, яких обставин та принципів він виходив, визначаючи стягнення на його користь 200000 грн. моральної шкоди, хоча розмір заподіяної йому моральної шкоди пов`язаної із загибеллю сина визначено експертом психологом Київського НДІСЕ. Судом не наведено ніяких доказів в обґрунтування стягнутої моральної шкоди на користь ОСОБА_9 , що є неприпустими. Посилання суду на матеріальний стан обвинуваченого при визначені розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню, прямо суперечить вимогам ч.4 ст. 1193 Цивільного кодексу України. Також, судом не вирішено питання про долю речових доказів, конкретно автомобіля, який належить особисто обвинуваченому, має певну вартість, і може бути майном яке слугуватиме частковим відшкодуванням заподіяної шкоди.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення інших скарг, потерпілу ОСОБА_9 , яка підтримала подану нею апеляційну скаргу, заперечувала проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, а у вирішенні апеляційних скарг прокурора і потерпілого ОСОБА_10 поклалася на розсуд суду, потерпілого ОСОБА_10 , його представника, які підтримали подану апеляційну скаргу потерпілого та апеляційну скаргу прокурора, в частині вирішення долі речових доказів в провадженні, а у вирішенні апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 покладаються на розсуд суду, заперечували проти задоволення скарг обвинуваченого і його захисника, обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подані ними апеляційні скарги і заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора і потерпілих, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Згідно ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Основне покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді позбавлення волі судом першої інстанції призначено ближче до нижчої межі санкції ч.3 ст.286 КК України і додаткове покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами у максимальному розмірі даної частини статті. При визначенні такого покарання суд дотримався загальних засад призначення покарання передбачених ст.65 КК України. Судом першої інстанції враховано суспільну небезпеку вчиненого правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким і вчинено з необережності, особу винного, який одружений, має на отриманні неповнолітню дитину, думку потерпілих, які наполягали на суворому покаранні, відшкодування шкоди у незначному розмірі. Обставин, що пом`якшують покарання судом першої інстанції не встановлено. Обставиною, що обтяжує покарання є вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп?яніння. Суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин провадження, характеру вчиненого правопорушення, правильно прийшов до висновку про те, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів є покарання у виді позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами.
За наведених обставин доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , що призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого правопорушення та особі засудженого, без врахування обставин, що пом?якшують покарання, не врахування думки прокурора про призначення більш м?якого покарання і його слід пом?якшити, а потерпілого ОСОБА_10 , що воно не відповідає загальним засадам призначення покарання, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є м?яким і основне покарання слід призначити у виді дев?яти років позбавлення волі, не відповідають матеріалам провадження і є безпідставними.
Безпідставними є доводи захисника ОСОБА_8 , що суд при призначені покарання безпідставно визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки така обставина є ознакою кримінального правопорушення порушення Правил безпеки дорожнього руху. Такі доводи не відповідають вимогам ст. 67 КК України. Частиною 4 статті 67 КК України передбачено, що якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачено в статті Особливої частини кримінального кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує. Вчинення ОСОБА_7 злочину в стані алкогольного сп`яніння не є ознакою злочину передбаченою ч. 3 ст. 286 КК України і не впливає на кваліфікацію його дій.
Доводи захисника і обвинуваченого, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 66 КК України не врахував при призначені покарання ОСОБА_7 обставин, що пом`якшують покарання, повне визнання вини, неодноразові вибачення перед потерпілими, часткове відшкодування завданих збитків, що він вже рік знаходиться під вартою фактично в умовах тюремного режиму, де режим значно важчий, ніж колонія з мінімальним рівнем безпеки де він відбуватиме покарання заслуговують на увагу. Проте такі обставини не дають підстав для призначення ОСОБА_7 більш м?якого покарання ніж призначив йому суд першої інстанції.
Відповідно ч.1 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Потерпілий ОСОБА_10 підтвердив, договорами, квитанцією, актом виконаних робіт, понесені ним процесуальні витрати. Закон не обмежує в праві потерпілого на одержання понесених процесуальних витрат у залежності від його освіти, роду занять. За наведених обставин, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , що стягуючи кошти за послуги представника, суд не взяв до уваги, що ОСОБА_10 має юридичну освіту є безпідставними.
Доводи потерпілого ОСОБА_10 , що у вироку не зазначено, що обвинувачений ОСОБА_7 притягувався до кримінальної відповідальності за ст. 309 КК України і неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП і є суттєвими обставинами, які свідчать про те, що він належних висновків не зробив, є небезпечним для суспільства і потребує тривалого позбавлення волі для перевиховання то такі доводи не в повній мірі відповідають матеріалам провадження. Як вбачається з матеріалів провадження зазначені дані були предметом дослідження суду першої інстанції. 26 квітня 2012 року ОСОБА_7 був засуджений Бердичівським міськрайонним судом за ст. 309 КК України до 1700 грн. штрафу. На час вчинення правопорушення судимість погашена. Приймаючи рішення про обрання ОСОБА_7 міри покарання суд зазначену обставину врахував про що зазначив у вироку. Не зазначення у вироку, що ОСОБА_7 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП не є свідченням, що він потребує більш тривалого строку позбавлення волі ніж призначено судом першої інстанції.
Безпідставними є доводи потерпілого ОСОБА_10 , що судом першої інстанції не надано правової оцінки тому факту, що пішохід ОСОБА_13 , яка супроводжувала його малолітнього сина порушила вимоги п.п.4.1, 4.6 ПДР України, перебувала в стані алкогольного сп`яніння та не могла реально оцінювати оточуючу обстановку і адекватно реагувати на її зміну, що стало однією із причин загибелі його сина. Відповідно ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. За пред?явленого обвинувачення слідством не встановлено, що пішохід ОСОБА_13 , яка супроводжувала малолітню дитину порушила вимоги ПДР України і що внаслідок її дій сталася дорожньо-транспортна пригода та її наслідки.
Стаття 409 КПК України містить перелік підстав для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції. Не вирішення судом першої інстанції при постановленні вироку долі речових доказів є порушенням вимог ст. 374 КПК України. Проте тільки таке порушення, відповідно до ст. 409 КПК України не дає підстав для скасування або зміни судового рішення. Прокурор, потерпілий не позбавлені можливості в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України звернутися до суду першої інстанції з клопотанням про вирішення долі речових доказів, автомобіля «Мерседес-Бенц Віто» р.н. НОМЕР_1 та 1/3 частки трикімнатної квартири. За наведених обставин доводи прокурора про скасування вироку суду першої інстанції і постановлення нового, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними. З наведених підстав є безпідставними і доводи потерпілого ОСОБА_10 щодо вирішення долі речових доказів, автомобіля «Мерседес-Бенц Віто».
Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Суд першої інстанції при вирішенні цивільних позовів потерпілих про відшкодування моральної шкоди, визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, зазначених вимог закону дотримався.
Доводи захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , що судом при вирішенні питання розміру стягнень на відшкодування моральних збитків не враховано принцип розумності і справедливості та визначено його у завищених розмірах, а потерпілого ОСОБА_10 , що судом не зазначено із яких фактичних даних, яких обставин та принципів він виходив, визначаючи стягнення на його користь 200000 грн. моральної шкоди, хоча розмір заподіяної йому моральної шкоди пов`язаної із загибеллю сина визначено експертом психологом Київського НДІСЕ, що суддя не є фахівцем в галузі психології і тому не може спростувати або суперечити проти висновку експерта психолога, яким визначено розмір заподіяної йому моральної шкоди, безпідставне посилання суду на принципи розумності і справедливості, реальної можливості отримати відшкодування з урахуванням сімейного і матеріального стану обвинуваченого, не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах провадження.
Предметом дослідження суду першої інстанції були саме ті обставини з якими закон пов`язує встановлення та порядок відшкодування моральної шкоди. При цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, на що і посилався у своєму рішенні. Враховано характер правопорушення внаслідок якого загинуло дві особи, одна з яких є неповнолітньою, моральні страждання потерпілих, їх глибину.
Висновок експерта не має наперед встановленої сили і має враховуватися з урахуванням всіх обставин провадження в сукупності. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об?єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності та частині 3 статті 23 ЦК України.
Не відповідають обставинам провадження доводи потерпілого ОСОБА_10 , що судом не наведено доказів в обґрунтування стягнутої моральної шкоди на користь ОСОБА_9 . У вироку містяться докладні мотиви для прийняття такого рішення.
Безпідставним є доводи потерпілого ОСОБА_10 , що посилання суду на матеріальний стан обвинуваченого при визначені розміру шкоди суперечить вимогам ч.4 ст. 1193 Цивільного кодексу України, оскільки розмір такої шкоди визначається судом в порядку ч.3 ст.23 ЦК України.
Статтею 379 КПК України передбачено, що суд має право виправити допущені в судовому рішенні описки, очевидні арифметичні помилки.
Як вбачається із змісту вироку суду, зміст його мотивувальної і резолютивної частини вироку в частині розміру відшкодування потерпілій ОСОБА_9 матеріальної шкоди є однаковий, наведені мотиви прийняття такого рішення, що не дає підстав вважати таке опискою чи очевидною арифметичною помилкою.
За наведених обставин колегія суддів не знаходить підстав для зміни чи скасування вироку і ухвали суду.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційні скарги, старшого прокурора відділу прокуратури Житомирської області ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2014 року щодо ОСОБА_7 , без зміни.
Апеляційну скаргу ОСОБА_9 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 січня 2015 року про виправлення описки у вироку залишити без задоволення, а ухвалу суду без зміни.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з моменту вручення йому копії судового рішення.
Судді: