Ухвала

іменем україни

18 грудня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого ОСОБА_11,
суддів ОСОБА_12 і ОСОБА_13,
при секретарі судового засідання ОСОБА_14,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження №0002671 щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця АДРЕСА_1,

та

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця та мешканця АДРЕСА_2,

за участю прокурора ОСОБА_15,
потерпілої ОСОБА_8,
представника потерпілої ОСОБА_9,

ВСТАНОВИЛА:

З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернулась потерпіла ОСОБА_8 з вимогами про скасування постановлених щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 судових рішень.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2013 року кримінальне провадження №0002671 щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні ними злочину, передбаченого ст. 128 КК України на підставі ст. 44, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України закрито, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2014 року ухвалу місцевого суду залишено без зміни.

В касаційній скарзі потерпіла посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Мотивуючи скаргу ОСОБА_8 зазначає про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вчинили умисний злочин і їх дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 122, а не за ст. 128 КК України. Зазначає потерпіла й про те, що дані, наявні в журналі судового засідання не відповідають інформації, наявній на технічному носії, що є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, на що не звернув уваги й апеляційний суд при залишенні ухвали місцевого суду без зміни.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 органами досудового розслідування було висунуте обвинувачення в тому, що вони 6 листопада 2009 року приблизно о 20 годині на розширеному засіданні членів правління в службовому приміщенні ЖБК Академічний-17 по вул. Чорнобильській, 12-а в м. Києві, в ході словесного конфлікту із ОСОБА_8, тягнучи її із-за столу, за яким вона складала акт засідання правління, внаслідок чого нога потерпілої застрягла між підлогою й стінкою столу, діючи узгоджено, виштовхали ОСОБА_8 з даного приміщення, чим необережно заподіяли потерпілій тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Заслухавши доповідача, прокурора, який вважав судові рішення законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, питання зазначені в касаційній скарзі потерпілої щодо неповноти досудового розслідування, не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі. За обвинувальним актом, який з матеріалами кримінального провадження надійшов до Святошинського районного суду м. Києва, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 6 листопада 2009 року вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ст. 128 КК України.

На момент проведення судом підготовчого судового засідання, передбачені ч. 1 ст. 49 КК України строки минули. У звʼязку із чим захисником ОСОБА_10 було заявлено клопотання про звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності.

Суд, відповідно до приписів ч. 4 ст. 286 КПК України, розглянув клопотання та керуючись вимогами п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК про можливість закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених п.п. 4, 8 ч. 1 або ч. 2 ст. 284 КПК України, прийняв рішення про задоволення такого клопотання щодо обвинувачених.

Згідно з ч. 2 ст. 288 КПК України при вирішенні питання про звільнення від кримінальної відповідальності, суд зобов'язаний з'ясувати думку потерпілого щодо можливості прийняття такого рішення.

Однак, думка учасників судового провадження щодо звільнення від кримінальної відповідальності особи, яка не заперечує таке звільнення, не може вплинути на прийняття рішення про звільнення її від кримінальної відповідальності, оскільки прийняття такого рішення є не правом суду, а його обовʼязком. Такі рекомендації судам надано постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», зокрема її пунктом восьмим.

За наведених обставин, рішення місцевого суду про закриття провадження щодо обвинувачених на підставі ст. 44, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України ґрунтується на законі, а судові рішення щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є законними, обґрунтованими та мотивованими й підстав для їх скасування колегія суддів не вбачає.

Рішення про закриття провадження щодо обвинувачених в підготовчому засідання, яке, як зазначалось, ґрунтується на законі, унеможливило проведення судового розгляду.

Доводи, зазначені потерпілою в касаційній скарзі щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 296 КК України, підлягають вирішенню лише під час судового розгляду.

Крім того, нормами ч. 2 ст. 317 КПК України головуючого зобовʼязано забезпечити учасникам судового провадження можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, у разі наявності їх клопотання про це. Однак, такий обовʼязок покладено на головуючого лише у разі призначення справи до судового розгляду.

Крім того, положеннями ч. 2 ст. 347 КПК України висунуто вимогу оголошення прокурором обвинувального акта в повному обсязі, або його короткого викладу, після проведення підготовчих дій та у разі оголошення головуючим про початок судового розгляду.

Отже законодавцем не передбачено оголошення прокурором обвинувального акта, ознайомлення учасників судового провадження з матеріалами кримінального провадження та зміну обсягу обвинувачення в підготовчому судовому засіданні. Крім того, розгляд питання щодо предʼявленого цивільного позову, також вирішується під час судового розгляду. Закриття провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України не позбавляє потерпілу можливості звернутись в місцевий суд з позовом в порядку цивільного судочинства.

Вказаним спростовано доводи касаційної скарги ОСОБА_8 про істотні порушення судом вимог кримінального процесуального законодавства під час проведення підготовчого провадження.

Не встановлено також і порушень вимог п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України, як і порушень вимог закону щодо ведення журналу судового засідання.

Апеляційний суд, перевіряючи ухвалу місцевого суду, та вирішуючи питання щодо дотримання місцевим судом вимог кримінального процесуального законодавства при постановленні рішення щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не встановив таких порушень, та з огляду на зазначене, погоджуючись з думкою місцевого суду щодо необхідності закриття провадження, виклав свій висновок у законному, обґрунтованому та мотивованому судовому рішенні.

В ухвалі апеляційного суду, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України, наведено переконливі доводи щодо прийнятого рішення, дано вичерпну відповідь на доводи апеляційної скарги потерпілої та належним чином сформульовано висновок щодо законності й обґрунтованості ухвали місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2013 року й ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2014 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала набуває чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13