АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/774/5/15 Справа № 422/5328/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженої ОСОБА_7 ,

захисника засудженої ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську кримінальну справу відносно ОСОБА_7 , засудженої за вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_8 в інтересах останньої, адвоката ОСОБА_10 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 , а також прокурора ОСОБА_11 , який приймав участь у розгляді справи, на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2014 року,
В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженку м. Рибінськ Ярославської області, громадянку України, яка має вищу освіту, розведена, працює у ТОВ Дніпроленд начальником відділу з питань інвентаризації земель, мешкає по АДРЕСА_1 , раніше не судима,

визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено їй покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки шість місяців з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки.

ОСОБА_7 визнано виною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_7 , 11 вересня 2009 року, приблизно о 15 годині 40 хвилин, керуючи власним, технічно справним автомобілем ВАЗ-2107 д/н НОМЕР_1 , рухалась по вул. Набережній Заводській з боку вул. Павлова в напрямку Кайдацького мосту у м. Дніпропетровську.

На шляху прямування, ОСОБА_7 порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед зміною напрямку руху керованого нею автомобіля, не переконалася в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінила напрямок руху автомобіля вліво, в внаслідок чого, в районі е/о 218 допустила зіткнення з рухомим в попутному напрямку по суміжній смузі ліворуч, мотоциклом Kawasaki, д/н НОМЕР_2 , під управлінням водія ОСОБА_9 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, потерпілому ОСОБА_9 , були завдані тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя в момент заподіяння.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом - легковим автомобілем ВАЗ-2107, порушила вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, який говорить: Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, невиконання якого, знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

В апеляціях:

- адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, як незаконний та необґрунтований, та повернути справу прокурору для додаткового розслідування. На переконання адвоката, вирок суду першої інстанції неможливо визнати законним та справедливим, як у зв`язку з його суворістю, так й з точки зору доведеності вини його підзахисної. Адвокат зазначає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного вироку допустив істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, досудове та судове слідство проведено неповно та однобічно, а здобуті на досудовому слідстві та досліджені судом докази не підтверджують винність засудженої. На переконання захисника, досудове слідство було проведено поверхово та не об`єктивно, а в основу вироку судом були покладені недопустимі докази, отримані з грубим порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства. Так, ОСОБА_8 вказує на те, що слідчий експеримент на місці злочину було проведено з грубим порушенням вимог КПК України. Разом з тим, адвокат посилається також й на суперечливий зміст автотехнічних експертиз. Поряд з цим, на думку ОСОБА_8 , підставою для скасування вироку є те, що, в порушення вимог 60 КПК України, досудове розслідування було проведено особою, яка підлягає відводу. Також захисник вказує на те, що висновок суду про доведеність вини його підзахисної ґрунтується на суперечливих та неузгоджених між собою доказах, які не були належним чином оцінені судом.

- прокурор, який приймав участь у розгляді справи, не оскаржуючи фактичні обставини справи, просить вирок суду скасувати та постановити свій вирок відповідно до вимог ст. 19 КПК України, виправивши описки в показаннях свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на порушення судом вимог ст. 19 КПК України. Разом з тим, прокурор вказує на описку при зазначенні показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у даті скоєння злочину.

- адвокат ОСОБА_10 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання особі засудженої внаслідок м`якості та малозначності задоволення цивільного позову, та винести свій вирок, яким призначити засудженій максимально суворе покарання та збільшити суму відшкодування за цивільним позовом до 240000 грн. Свої вимоги представник потерпілої обґрунтовує тим, що засуджена завдала йому тяжкі тілесні ушкодження, не визнала свою вину, не відшкодувала збитки, а також не вибачилась за скоєне. На думку ОСОБА_10 зазначені обставини не були об`єктивно оцінені судом, у зв`язку з чим засудженій було призначено не справедливе покарання. Щодо цивільного позову, адвокат вказує на те, що задоволена судом першої інстанції сума відшкодування не відповідає понесеним моральним та фізичним втратам потерпілого.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи прокурора, який не підтримав апелянтів та просив вирок суду залишити без змін, думку засудженої, яка підтримала апеляції прокурора, свого захисника та заперечувала проти задоволення апеляції представника потерпілого, позицію адвоката засудженої, який підтримав свою апеляцію та апеляцію прокурора, міркування потерпілого, який підтримав апеляцію свого представника та заперечував проти задоволення апеляції прокурора та захисника засудженої, перевіривши матеріали справи в межах апеляцій, обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції захисника засудженої, представника потерпілого та прокурора, який приймав участь у розгляді справи, підлягають залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 323 КПК України, вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суду належить оцінити всі зібрані у справі докази, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних та інших джерелах, з точки зору їх належності, допустимості і достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 324 КПК України.

На думку колегії суддів, висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй діяння є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Порушень кримінально-процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість засудженої та на кваліфікацію її дій, колегією суддів не виявлено.

Відтак, винність засудженої ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, підтверджується дослідженими в ході судового розгляду показаннями: потерпілого ОСОБА_9 , який вказав на те, що ДТП сталося внаслідок зміни напрямку руху автомобіля засудженої, яка не переконалась у безпечності здійснюваного маневру; показаннями свідка ОСОБА_14 , який керував автомобілем, що рухався попереду автомобіля засудженої, який також вказав на зміну траєкторії руху автомобіля засудженої та зауважив, що жодних перешкод для його руху не чинив; свідка ОСОБА_15 слідчого, що виїжджав за місцем ДТП, який зазначив, що під час проведення слідчих дій засуджена вказувала на несправність гальмівної системи, у зв`язку з чим слідчим ОСОБА_16 було її перевірено та встановлено, що остання є справною; показаннями свідка ОСОБА_12 , який також рухався на мотоциклі по переду потерпілого, який вказав на те, що чув звук гальм та у дзеркало заднього виду бачив як автомобіль засудженої різко загальмував, а повернувшись, побачив як він змістився вліво та збив мотоцикл потерпілого; свідка ОСОБА_16 слідчого, що проводив слідчі дії, який зазначив, що проводив перевірку гальмівної системи автомобіля засудженої та у зв`язку з тим, що останній не змінив напрямок руху при гальмуванні, дійшов висновку про її справність; крім того, слідчий також зазначив, що визначив приналежність сліду юза саме лівому колесу з урахуванням розташування автомобіля, напрямку його руху, показань свідків та очевидців ДТП; свідка ОСОБА_17 , який проводив дві експертизи у кримінальній справі та вказав на те, що зіткнення автомобіля ВАЗ і мотоцикла Кавасакі відбулося на смузі руху автомобіля, а також зазначив, що згідно з Правилами дорожнього руху під час руху автомобіля зі швидкістю 40 км/год, при гальмуванні допускається відведення автомобіля у сторону, навіть за відсутності впливу на кермо; крім того, при прямолінійному гальмуванні відведення автомобіля можливе у межах 3,5 метра в ліву сторону, а слідчий експеримент може проводити фахівець, який має навички та знання в русі автомобіля, при цьому володіння спеціальними навичками або знаннями не потрібно; свідка ОСОБА_18 , який також проводив експертизу по казаній справі, який пояснив суду, що засуджена вплинула на зміну напрямку руху автомобіля, яким керувала, а також зазначив, що порушень вимог ПДР з боку потерпілого не було, ДТП сталася в результаті порушень п. 10.1 ПДР засудженою та обставини справи вказують на те, що її автомобіль був керованим та рухався без екстреного гальмування.

Крім того, вина засудженого підтверджується й дослідженими судом письмовими доказами, а саме: протоколом огляду місця ДТП, схеми до нього та фототаблицею від 11 вересня 2009 року (т. 1, арк.с. 3-11); протоколом огляду та перевірки технічного стану транспорту від 11 вересня 2009 року та фототаблицею до нього (т. 1, арк.с. 12-16); протоколом огляду перевірки технічного стану транспорту від 11 вересня 2009 року та фототаблицею до нього (т. 1, арк.с. 17-21); висновком судової транспортно-трасологічної експертизи № 70/229-766 від 23 листопада 2009 року, а також схемою ДТП та фототаблицею до нього (т. 1, арк.с. 47-56); висновком судово-медичної експертизи № 4252-Е від 13 листопада 2009 року (т. 1, арк.с. 63); протоколом відтворення обстановки та обставин події від 04 грудня 2009 року за участю потерпілого, схемою до нього та фототаблицею (т. 1, арк.с. 73-76); висновком комплексної судово-автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 1547-1548-10 від 18 серпня 2010 року (т. 1, арк.с. 135-151); висновком комісійної судово-автотехнічної експертизи № 70/27-488 від 17 вересня 2010 року (т. 1, арк.с. 165-168); протоколом відтворення обстановки та обставин події від 15 жовтня 2010 року за участю засудженої, схемою до нього та фототаблицею (т. 1, арк.с. 173-180); висновком комісійної судово-медичної експертизи № 41 від 08 квітня 2011 року (т. 2, арк.с. 14-54); висновком повторної комісійної судової автотехнічної експертизи № 1212 від 04 квітня 2012 року (т. 2, арк.с. 87-101).

Проаналізувавши вищезазначені докази у своїй сукупності, колегія суддів не вбачає підстав сумніватися в їх достовірності та погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність вини засудженої, що ґрунтується на таких доказах, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Разом з тим, надаючи юридичну оцінку доводам адвоката засудженої в частині невідповідності висновків суду першої інстанції про доведеність вини його підзахисної фактичним обставинам справи, неповноти та однобічності досудового та судового слідства, істотного порушення судом вимог кримінально-процесуального закону, колегія суддів приходить до висновку про їх необґрунтованість.

Так, посилаючись як на підставу для скасування вироку суду першої інстанції, адвокат вказує на те, що висновки експертиз, що містяться в матеріалах справи, спростовують вину засудженої.

Дослідивши вказане твердження, колегія суддів не може погодитись зі стороною захисту, виходячи з наступних підстав.

Обґрунтовуючи відсутність своєї вини, засуджена вказує на те, що дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок заносу її автомобіля при екстреному гальмуванні.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з висновком первинної експертизи № 70/29-766 від 23 листопада 2009 року (т. 1, арк.с. 47-55), встановити експертним шляхом чи рухався автомобіль засудженої в момент зіткнення з мотоциклом потерпілого не надалось можливим.

Висновком судової авто-технічної експертизи № 38-10 від 25 січня 2010 року (т. 1, арк.с. 97-111), встановлено, що визначити механізм ДТП не надалось можливим, у зв`язку з відсутністю вихідних даних, які б дозволили експертним шляхом встановити механізм стадії зближення транспортних засобів та їх взаємне розташування на момент зіткнення.

Разом з тим, за відсутню таких даних, експертом було надано висновки згідно свідчень потерпілого та засудженої окремо.

Так, врахувавши показання засудженої, експерт дійшов висновку, що встановити чи мав технічну можливість потерпілий запобігти ДТП не надається можливим, а також зазначив, що засуджена знаходилась в аварійній ситуації.

Поряд з цим, взявши до уваги свідчення потерпілого, експерт вказав на те, що засуджена мала технічну можливість запобігти зіткненню. При цьому, на переконання експерта, в діях останньої вбачається порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху України, невиконання яких, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з пригодою.

Відповідно до висновку комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 1547-1548-10 від 18 серпня 2010 року (т. 1, арк.с. 135-151), встановити експертним шляхом чи знаходився автомобіль засудженої на момент зіткнення з мотоциклом потерпілого в рухомому стані або стояв не надалось можливим.

При цьому, експертом також надано декілька висновків щодо наявності чи відсутності вини засудженої, а саме з урахуванням її показань та свідчень потерпілого.

Так, з урахуванням показань засудженої, експерт вказав на те, що дії останньої по запобіганню зіткнення з мотоциклом потерпілого не визначились звичайними прийомами управління транспортними засобами, які регламентуються правилами дорожнього руху України.

Разом з тим, виходячи з показань потерпілого, експерт дійшов висновку, що він не мав технічної можливості уникнути зіткнення та в його діях не вбачається порушень Правил дорожнього руху України.

При цьому, експерт зазначив, що таку можливість засуджена мала, однак порушила вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України та скоїла ДТП.

Висновком експерта № 70/27-488 від 17 вересня 2010 року (т. 1, арк.с. 165-168) встановлено, що потерпілий повинен був діяти відповідно до п. 12.3 Правил дорожнього руху України, однак, з технічної точки зору, їх невиконання не знаходиться в причинному зв`язку з настанням ДТП.

Крім того, експерт дійшов висновку, що засуджена повинна була діяти згідно з вимогами п.п. 10.1 та 12.9 (ч. г) Правил дорожнього руху України, а також зазначив, що незалежно від причин зміни напрямку руху (застосування екстреного гальмування, як з різким поворотом керма, так і без нього) в діях останньої вбачається порушення п.п. 10.1 та 12.9 (ч. г) Правил дорожнього руху України.

Висновком комплексної комісійної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 1134-11 від 16 травня 2011 року (т. 2, арк.с. 38-63) встановлено, що визначити механізм ДТП можливо у двох варіантах, з урахуванням показань потерпілого та свідчень засудженої. При цьому, однозначного висновку щодо наявності або відсутності вини засудженої експерт також не надав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 65 та ч. 1 ст. 67 КПК України, на переконання колегії суддів, вказані висновки експертиз не мають наперед встановленої сили, а оцінюються за своїм внутрішнім переконанням та ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, тому посилання на них у вироку є допустимим та не суперечить вимогам кримінально-процесуального закону.

Разом з тим, вирішуючи питання обґрунтованості посилань суду на висновок повторної комісійної судової автотехнічної експертизи № 1212 від 04 квітня 2012 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, вказаним висновком експертизи (т. 2, арк.с. 87-100) встановлено, що автомобіль засудженої змінив напрямок руху в результаті дій останньої маневрування вліво в напрямку руху мотоцикла потерпілого. При цьому, експерти дійшли висновку, що технічна можливість запобігти зіткненню транспортних засобів зі сторони засудженої визначалась шляхом виконання нею вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, для чого в останньої не було жодних перешкод технічного характеру. Дії засудженої не відповідали вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України та знаходились, з технічної точки зору, в наслідковому зв`язку з виникненням події ДТП. Разом з тим, експерти зазначили, що потерпілий не мав технічної можливості запобігти зіткненню шляхом застосування своєчасного гальмування, тобто шляхом виконання ним вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, а тому в діях останнього не вбачається порушень Правил дорожнього руху України, які б знаходились в наслідковому зв`язку з подією ДТП.

Крім того, як вбачається з дослідницької частини зазначеної експертизи (т. 2, арк.с. 88), остання не є повторною по відношенню до раніше проведених № 38-10 (т. 1, арк.с. 97-111), № 1547-1548-10 (т. 1, арк.с. 135-151), № 70/27-488 від 17 вересня 2010 року (т. 1, арк.с. 165-168), оскільки кількість та зміст питань, поставлених на вирішення експертиз, відрізняється від питань, поставлених на вирішення даної експертизи, при цьому після проведення вказаних експертиз було проведено відтворення обстановки та обставин події (т. 1, арк.с. 173-180), під час якого було встановлено нові вихідні дані за показаннями засудженої.

Таким чином, виходячи з того, що вказаний висновок однозначно вказує на наявність вини засудженої, не містить в собі суперечностей, а також беручи до уваги те, що вказана експертиза є повторною по відношенню до проведеної 16 травня 2011 року (т. 2, арк.с. 38-63) у колегії суддів відсутні підстави визнати такий висновок недопустимим доказом у справі.

Щодо доводів захисника ОСОБА_8 про порушення вимог КПК України в частині порядку проведення слідчого експерименту, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість останніх.

Як вбачається з матеріалів справи (т. 1, арк.с. 17-21), слідчий експеримент, на який посилається адвокат, взагалі не проводився, оскільки не передбачений діючим на той час кримінально-процесуальним законом в редакції 1960 року.

Натомість, слідчим, за участю понятих, було лише оглянуто та перевірено технічний стан транспортного засобу засудженої та складено відповідний протокол, що не суперечить вимогам закону.

Щодо зазначених у протоколі відомостей та їх відповідності події ДТП, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з показань засудженої, остання рухалась зі швидкістю 60 км/год.

Разом з тим, виходячи з протоколу огляду та перевірки технічного стану автомобіля засудженої, з метою визначення справності гальмівної системи останнього, слідчим було здійснено експериментальний заїзд зі швидкістю 40 км/год із застосуванням екстреного гальмування.

За результатами проведення такого заїзду слідчий дійшов висновку про те, що гальмівна система автомобіля є справною, про що наголосив у протоколі.

Колегія суддів вважає несуттєвими вказані розбіжності у швидкості руху автомобіля, виходячи з того, що технічна справність її автомобіля, зокрема його гальмівної системи, жодним з учасників справи не заперечувалась.

Крім того, з вказаним протоколом засуджена була ознайомлена та жодних зауважень не надала.

При цьому, колегія суддів бере до уваги й те, що під час проведення експертизи, експерти, зокрема, виходили також і із тієї швидкості руху, на яку посилалась засуджена під час відтворення обстановки та обставин події (т. 1, арк.с. 173-180), а тому такі суперечності жодним чином не могли вплинули на їх висновки.

З урахуванням наведеного, виходячи з того, що доводи захисника ОСОБА_8 не знайшли свого підтвердження та спростувались наявними в матеріалах справи доказами, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги останнього про необхідність скасування вироку та направлення справи на додаткове розслідування задоволенню не підлягають.

Щодо вимог прокурора про необхідність скасування вироку суду, у зв`язку з порушенням судом вимог ст. 19 КПК України, а також необхідністю внесення виправлень в показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , колегія суддів вважає, що останні є безпідставними.

Так, виходячи з протоколу судового засідання (т. 2, акр.с. 184), засудженій ОСОБА_7 було роз`яснено вимоги ст. 19 КПК України та остання заявила клопотання про слухання справи на російській мові. При цьому, заперечень від інших учасників справи, з цього приводу не надходило.

За таких обставин, визнати обґрунтованими доводи прокурора колегія суддів не може.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав й для скасування вироку, у зв`язку з необхідністю внесення виправлень у показання свідків, виходячи з того, що така підстава для скасування або зміни судового рішення не передбачена ст. 367 КПК України.

Поряд з цим, вирішуючи питання про правильність застосування кримінального закону та обґрунтованість призначеного судом першої інстанції покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з роз`яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного суду України Про практику призначення судами кримінального покарання від 24 жовтня 2003 року № 7, при призначенні покарання суд повинен в повній мірі враховувати ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, дані про особу, а також ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, покарання засудженій ОСОБА_7 призначено відповідно до вищезазначених вимог.

Як вбачається з вироку, при визначенні виду та розміру покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого засудженою злочину, який відноситься до категорії тяжких та вчинений нею з необережності, а також особу засудженої, яка є раніше не судимою.

При цьому, обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав сумніватись у достовірності встановлених судом відомостей.

Оцінюючи їх у своїй сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині необхідності призначення засудженій ОСОБА_7 основного покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням додаткового - у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Відтак, на переконання колегії суддів, суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів можливе лише в умовах її ізоляції від суспільства, а тому призначене покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

Щодо вимог представника потерпілого про необхідність збільшення суми відшкодування моральної шкоди за цивільним позовом, колегія суддів приходить до висновку, що останні задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає між іншим у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, зокрема, юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з обставин справи, потерпілий зазнав фізичних та моральних страждань, пов`язаних з порушенням звичного способу життя, які суд першої інстанції оцінив у 50000 грн.

На переконання колегії суддів, такий розмір моральної шкоди є об`єктивним та в повній мірі відповідає моральним втратам потерпілого, а тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції та не вбачає підстав для збільшення суми, що підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Беручи до уваги викладене, на підставі оцінки й аналізу наведених у вироку доказів, які повно і всебічно перевірялися в судовому засіданні, суд обґрунтовано визнав винною ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було допущено порушень кримінально-процесуального закону, його висновки, наведені у вироку, в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи, а призначене покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженої та є справедливим.

На підставі викладеного й керуючись п. 15 Розділу ХІ Перехідних положень КПК України та ст. ст. 365, 366, 379 КПК України (в редакції 1960 року), колегія суддів апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляції адвоката ОСОБА_8 в інтересах засудженої ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_10 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 , а також прокурора ОСОБА_11 , який приймав участь у розгляді справи, залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2014 року без змін.

Судді апеляційного суду :
____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4