АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 210/1736/14-кСуддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/79/К/15Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 лютого 2015 року м. Кривий Ріг
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт. Усть-Камчатськ Російської Федерації, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,
у скоєнні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Учасники судового провадження:
Прокурор ОСОБА_9
Обвинувачені - ОСОБА_6 , ОСОБА_8
Захисники - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про зміну вироку відносно ОСОБА_8 шляхом виключення з його мотивувальної частини визнаної судом пом`якшуючої покарання обставини відшкодування заподіяної шкоди в повному обсязі.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати оскаржуваний вирок та виправдати його підзахисного за недоведеністю вини останнього у вчиненні інкримінованого йому злочину. Також посилається на те, що обрана цьому обвинуваченому міра покарання є на його думку, занадто суворою і такою, що не відповідає обставинам справи та особі ОСОБА_6 , що дає суду апеляційної інстанції можливість переглянути її у бік пом`якшення.
В апеляційні скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить справу відносно нього переглянути з урахуванням зазначених ним обставин.
Обвинуваченим ОСОБА_8 та його захисником вирок в апеляційному порядку не оскаржено.
Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_6 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України, та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 71 КК України до цього покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 04 червня 2014 року та остаточно призначене покарання за сукупністю вироків у виді 6 років позбавлення волі.
ОСОБА_8 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України, та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.
За обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, ОСОБА_6 05 березня 2014 року приблизно о 21 годині 30 хвилин, реалізуючи злочинний намір, спрямований на відкрите викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб, діючи повторно, спільно з раніше відомим йому ОСОБА_8 та невстановленими особами, перебуваючи біля центрального входу до адміністративної будівлі Державного вищого навчального закладу Криворізький національний університет Криворізький педагогічний інститут, розташованої по проспекту Гагаріна, 54 у Дзержинському районі міста Кривого Рогу, шляхом ривку відкрито викрали майно потерпілого ОСОБА_12 , а саме мобільний телефон марки iPhone4 в корпусі чорного кольору, IMEI НОМЕР_1 , вартістю 2500 гривень з сім картою оператору зв`язку Публічного акціонерного товариства Київстар з абонентським номером НОМЕР_2 , вартістю 25 гривень, та грошові кошти - 1 долар США та 150 білоруських рублів, що згідно встановленого Національним банком України курсу становить, відповідно, 9,45 грн. та 0,15 грн., після чого, з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим зникли, спричинивши майнові збитки на загальну суму 2.534, 60 грн.
Вчинені ОСОБА_6 та ОСОБА_8 вищезгадані дії були кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України як грабіж за ознаками відкритого викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчиненого повторно за попередньою змовою групою осіб.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор, не спорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій обвинувачених, посилається на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню. На думку цього апелянта, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом було помилково враховано як пом`якшуючу обставину добровільне відшкодування заподіяної шкоди, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачені були затримані інспекторами патрульно-постової служби через короткий проміжок часу після скоєння злочину, викрадені у потерпілого речі були вилучені у обвинувачених під час оформлення протоколу затримання, що свідчить про повернення потерпілому зазначеного майна завдяки діям працівників міліції і спростовує висновок суду про добровільність відшкодування.
В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що судом першої інстанції не були враховані показання його та ОСОБА_8 , згідно яким ОСОБА_6 не було на місці вчинення злочину і, відповідно, до цієї події він непричетний.
Також суд залишив поза увагою непослідовність показань потерпілого, який первісно зазначив, що ОСОБА_6 не було на місці скоєння злочину, втім після розмови зі слідчим свої показання змінив. При цьому ані впізнання, ані очна ставка між ними проведена не була.
Просить врахувати, що на досудовому слідстві показання зізнавального характеру були дані ним під моральним та фізичним впливом співробітників міліції, які йому погрожували та відмовили у наданні можливості скористатися послугами захисника, внаслідок чого кримінальне провадження здійснювалося без адвоката.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 зазначає, що, на його думку, висновки суду про винність його підзахисного у вчиненні інкримінованого злочину грунтуються на суперечливих доказах та припущеннях.
Так, суд безпідставно не врахував показання ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про те, що останній у вчиненні злочину участі не приймав та зустрівся з ОСОБА_8 після вчинення цим обвинуваченим злочину. При цьому ОСОБА_8 його про ці обставини не повідомив та лише передав йому гроші, відібрані в потерпілого, про які ОСОБА_6 подумав, що вони належать ОСОБА_8 .
Також суд не дав оцінки показанням потерпілого ОСОБА_12 у судовому засіданні 13.10.2014 р. про те, що він не пам`ятає, щоб ОСОБА_6 відбирав в нього будь-які гроші або вчиняв щодо нього будь-які протиправні дії, що на думку захисника спростовує причетність його підзахисного до вчинення інкримінованого йому злочину.
Крім того, суд обгрунтував свої висновки про винність ОСОБА_6 показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які є співробітниками міліції та не були безпосередніми очевидцями події злочину, а лише затримували обвинувачених.
Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який свою апеляційну скаргу підтримав, проти апеляційних скарг обвинуваченого та захисника заперечував; обвинуваченого ОСОБА_6 , який свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу захисника підтримав, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечував; захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , який свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу підзахисного підтримав, вирішення питання про обґрунтованість апеляційної скарги прокурора залишив на розсуд суду; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які вирішення апеляційних скарг залишили на розсуд суду; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Так, відповідно до ст. 404 ч. 1 КПК України вирок суду першої інстанції переглядається апеляційним судом у межах апеляційних скарг. Висновки суду про фактичні обставини справи, встановлені відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186 КК України та призначене покарання не оскаржуються, у зв`язку з чим колегією суддів не перевіряються.
Аналізуючи доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, колегія суддів приходить до наступного.
Висновок суду про винність цього обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, на думку колегії суддів є правильним та підтверджується сукупністю доказів, досліджених судом першої інстанції з дотриманням вимог закону, що доводами апеляційних скарг не спростовується.
Так, суд першої інстанції обгрунтовано відкинув показання ОСОБА_6 про те, що він до злочину непричетний і на місці події не був, а лише пізніше зустрів знайомого йому ОСОБА_8 на зупинці громадського транспорту, де їх обох затримали працівники міліції, та показання у суді ОСОБА_8 , який ці показання ОСОБА_6 підтвердив та пояснив, що на етапі слідства під тиском працівників міліції оговорював останнього.
Ці показання обвинувачених спростовуються низкою інших доказів, які узгоджуються між собою, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_12 , який впізнав обох обвинувачених як осіб, що вчинили злочин щодо нього; протоколом затримання ОСОБА_6 від 06.03.2014 р., згідно якому в останнього у присутності понятих були вилучені кошти в іноземній валюті, раніше відібрані в потерпілого під час вчинення злочину щодо нього (т. 1 а.с. 25, 26); протоколами одночасного допиту обвинувачених між собою та обвинуваченого ОСОБА_6 з потерпілим ОСОБА_12 .Є, під час яких обставини вчинення злочину були підтверджені та заперечень не викликали (т. 1 а.с. 135-140); протоколами слідчих експериментів (т. 1 а.с. 144-153), у межах яких обвинувачені, кожний окремо, у присутності понятих дали детальні і такі, що повністю збігаються між собою, показання щодо місця та обставин вчинення інкримінованого їм злочину, а також подій, що безпосередньо передували цьому, та наступних подій до часу затримання їх співробітниками міліції.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо непослідовності показань потерпілого не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження, з яких вбачається, що потерпілий безпосередньо вказав працівникам міліції на обвинувачених як на осіб, що вчинили щодо нього злочин, після чого останні були затримані (т. 1 а.с. 14); у межах одночасного допиту ОСОБА_12 та ОСОБА_6 потерпілий впевнено впізнав цього обвинуваченого як одну з осіб, що вчинили щодо нього злочин, і сам ОСОБА_6 ці обставини підтвердив (т. 1 а.с. 138-140); у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_12 впізнав обох обвинувачених як осіб, що 05 березня 2014 року брали участь у вчиненні злочину щодо нього, та дав докладні пояснення, що збігаються з його показаннями на досудовому слідстві. З урахуванням наведеного відсутні достатні підстави для висновку про непослідовність показань потерпілого і про те, що він будь-коли зазначав, що ОСОБА_6 не був присутній на місці вчинення злочину.
Посилання обвинуваченого на те, що первісні показання зізнавального характеру були дані ним під тиском працівників міліції, не є переконливими. Так, під час розгляду справи судом першої інстанції ці доводи були досліджені шляхом призначення прокурорської перевірки (т. 2 а.с. 140), під час якої викладені обвинуваченими обставини не знайшли підтвердження та було констатовано відсутність підстав для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 2 а.с. 168, 169).
Посилання обвинуваченого на те, що на етапі досудового слідства він був позбавлений можливості скористатися послугами захисника, колегія суддів оцінює критично зважаючи на те, що згідно матеріалам кримінального провадження право на участь захисника було 06.03.2014 р. роз`яснене ОСОБА_6 з видачею відповідних пам`яток під час його затримання р. (т. 1 а.с. 23-26) та під час повідомлення про підозру (т. 1 а.с. 107-114), а також йому було окремо роз`яснене право на захист, при цьому він заявив, що свої права буде захищати самостійно, і це не пов`язане з його матеріальним становищем (т. 1 а.с. 115).
Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо ненадання судом оцінки показанням потерпілого ОСОБА_12 у судовому засіданні 13.10.2014 р. про те, що він не пам`ятає, щоб ОСОБА_6 відбирав в нього будь-які гроші або вчиняв щодо нього будь-які протиправні дії, колегія суддів оцінює критично, оскільки ці показання викладені захисником фрагментарно, що спотворює їх дійсний зміст. Так, з технічного запису судового засідання, прослуханого у межах підготовки до апеляційного розгляду вбачається, що потерпілий впевнено впізнав обох обвинувачених як осіб, що близько 21:30 годин 05 березня 2014 року разом з іншими особами спільно приймали участь у вчиненні злочину щодо нього, та зазначив, що ОСОБА_8 при цьому стояв прямо перед ним та відібрав в нього телефон, а ОСОБА_6 - праворуч від нього, і він не впевнений, чи саме останній взяв його гроші. Ці показання потерпілого суд обгрунтовано оцінив як такі, що підтверджують вину обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочину.
Посилання захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що суд обгрунтував свої висновки про винність ОСОБА_6 показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які є співробітниками міліції та не були безпосередніми очевидцями події злочину, а лише затримували обвинувачених, колегія суддів оцінює критично. Так, ці свідки дали показання виключно щодо відомих їм обставин, які стосуються виявлення обвинувачених, їх затримання та доставки до Дзержинського РВ КМУ, що мають значення для справи.
Також колегія суддів не може погодитися з доводами захисника обвинуваченого щодо суворості призначеного ОСОБА_6 покарання зважаючи на те, що, обираючи таке покарання у вигляді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України з реальним його відбуванням та за правилами ст. 71 КК України, суд з дотриманням вимог ст. 65 КК України достатньою мірою врахував всі обставини, що мають значення, а саме ступінь тяжкості вчиненого злочину, що згідно ст. 12 КК України є тяжким; особу винного, що раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, не працює, винним у скоєному себе не визнав; відсутність обтяжуючих покарання обставин, та з дотриманням вимог закону призначив покарання, що є достатнім для виправлення цього обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
За викладених обставин колегія суддів не вбачає достатніх підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, оскільки зі змісту вироку вбачається, що суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання, сам факт відшкодування матеріальної шкоди потерпілому, не посилаючись при цьому на добровільне відшкодування заподіяної шкоди саме обвинуваченим ОСОБА_8 , як на цьому наполягає прокурор.
Також приймається до уваги, що згідно ч. 2 ст. 66 КК України визнання обставин такими, що пом`якшують покарання, є правом суду, а прокурор, оспорюючи визнання згаданої обставини такою, що пом`якшує покарання обвинуваченого, у той же час не оскаржує справедливість самого покарання за видом та розміром, а отже порушене в апеляційній скарзі питання має формальний характер і не свідчить про неправильність оскаржуваного вироку.
Розглядаючи заяви обвинувачених про застосування до них положень ст. 6 Закону України "Про амністію у 2014 році" (т. 2 а.с. 183, 220), колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки згадана норма закону за її змістом застосовується до засуджених осіб, що відбувають покарання, а отже вирішення такого питання на етапі апеляційного оскарження вироку суду є передчасним.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги прокурора, захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року - залишити без задоволення.
Вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_8 обвинувачених у скоєнні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України - залишити без змін.
Заяви обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про застосування до них положень ст. 6 Закону України "Про амністію у 2014 році" - залишити без задоволення.
Запобіжний захід ОСОБА_8 та ОСОБА_6 залишити попередній - тримання під вартою.
На судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді апеляційного суду
Дніпропетровської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4