Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
22 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: ОСОБА_1

Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Секретаря судового засідання: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду м.Рівне кримінальне провадження №0000908 за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Дубенського міськрайонного суду від 27 січня 2015 року по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Берездів Хмельницької області, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, одруженого, пенсіонера, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, за ч.1 ст.125 КК України,

З участю прокурора: ОСОБА_6 .

Потерпілої: ОСОБА_7 .

Обвинуваченого: ОСОБА_5

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Дубенського міськрайонного суду від 27 січня 2015 року ОСОБА_5 визнано винним за ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в сумі 510 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 200 грн. моральної шкоди. Відмовлено у задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з безпідставністю.

Як визнав суд, 17 жовтня 2014року близько 18 год. на території пасовища в с.Тараканів Дубенського району Рівненської області між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 виникла суперечка. В процесі суперечки, на грунті неприязних стосунків ОСОБА_5 вихопив з рук ОСОБА_7 дерев`яну палицю навмисне з ціллю спричинення тілесних ушкоджень наніс останній удар в ділянку стегна лівої ноги, спричинивши потерпілій тілесне ушкодження у вигляді синця на лівому стегні, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 , доводить що 17 жовтня 2014року на пасовищі ОСОБА_7 спровокувала конфлікт, і накинувшись на нього нанесла йому тричі палицею по голові, спині і руці. Тоді він вирвав з її рук палицю, при цьому задів її. Вказує, що при ухваленні вироку судом не враховано покази свідків. Зокрема зазначає, що ці обставини підтвердили свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 .

Просить вирок скасувати та виправдати його, як невинного.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу та просить його виправдати, пояснення потерпілої ОСОБА_7 про законність вироку, думку прокурора ОСОБА_6 , про залишення вироку без зміни, допитавши свідків та дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження передбаченого цим Кодексом. Обґрунтованість рішення передбачає його ухвалення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінених судом відповідно ст..94 КПК. Також суд має навести належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом ч.ч.2,3 ст.373 КПК України, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, який не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому, відповідно до ч.3 п.2 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку вказується формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним та докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Однак, як убачається з вироку, вказаних вимог закону суд першої інстанції під час ухвалення обвинувального вироку належним чином не виконав, чим допустив істотне порушення кримінально-процесуального закону у даному кримінальному провадженні.
Так, в основу обвинувального вироку суд поклав визнавальні показання обвинуваченого ОСОБА_5 , показання потерпілої ОСОБА_7 про заподіяння їй обвинуваченим умисних тілесних ушкоджень, яка в судовому засіданні визнала, що свідками події були ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також показання вищезазначених свідків, висновок судово-медичної експертизи щодо визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій та дані слідчого експерименту з обвинуваченим.
Проте, з точки зору належності та допустимості ці докази суд не проаналізував, належної оцінки їм не дав, а викладені судом висновки не відповідають фактичним обставинам справи.
Відповідно вимог статей 85, 86 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, а допустимим визнається доказ, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.
Як убачається зі справи, в ході досудового розслідування ОСОБА_5 , щодо обставин нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 був допитаний як свідок 31.10.2014року з 10год. 27хв до 11год 45хв. (а.с.30-31), а об 11год.57хв. з ним як свідком проводився слідчий експеримент (а.с.32-33)
Пункт 6 ч.2 ст.87 КПК передбачає недопустимість доказів отриманих від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним, обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні. Це випливає також внаслідок порушення права особи зберігати мовчання (ст.18 КПК). Європейський суд з прав людини визнає це порушенням ст.6 Конвенції, про що вказав у своєму рішенні у справі «Шабельнік проти України» №16404/03, 2009.
Отже, зазначені докази, а саме, показання ОСОБА_5 щодо обставин події з потерпілою ОСОБА_7 даному кримінальному провадженні є неприйнятними та недопустимими доказами.
Відповідно вимог ст.95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих в порядку ст.225 цього Кодексу. У вироку суд зазначив, що ОСОБА_5 свою вину у скоєному злочині визнав повністю, підтвердивши обставини його скоєння. Проте, із технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове провадження вбачається, що допит обвинуваченого ОСОБА_5 по суті обвинувачення взагалі не проводився, він відсутній на аудіо диску. Таких даних про вільні покази обвинуваченого щодо обставин справи не містяться і в журналі судового засідання (а.с.34, а.с.48-50).
Разом з тим, сам ОСОБА_5 повністю заперечив факт умисного спричинення ним тілесних ушкоджень потерпілій і ствердив, що його дії були викликані нанесенням ОСОБА_11 йому ударів палицею в різні ділянки тіла, на що у відповідь він завдав удар по лівому стегну, коли захищаючись, вирвав з рук потерпілої палицю з метою припинити побиття.
Крім того, вирок суду в частині зазначення показань свідків не повністю відповідає оригінальному примірнику технічного носія інформації судового засідання. Показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 суд вирвав з контексту і виклав у вироку таким чином, що під час суперечки ОСОБА_5 вихопивши з рук ОСОБА_7 дерев`яну палицю навмисне наніс останній удар в ділянку стегна лівої ноги. Проте, суд не навів у вироку повних показань цих свідків і їм не дано належної оцінки. Зокрема, в суді вони ствердили, що потерпіла ОСОБА_7 під час виниклого словесного конфлікту почала наносити ОСОБА_5 удари по плечах, руках та інших ділянках тіла, після чого він її вдарив палицею, коли вирвав з рук потерпілої.
Посилання у вироку як на доказ винуватості ОСОБА_5 на таку процесуальну дію в ході досудового розслідування як слідчий експеримент (а.с.32-33) недопустиме з вишенаведених підстав, як таке, що суперечить вимогам ст..87 КПК.
Що ж до показань потерпілої ОСОБА_7 про спричинення їй тілесних ушкоджень обвинуваченим, колегія суддів оцінює їх критично, оскільки вони суперечать показанням свідків та обвинуваченого у даному кримінальному провадженні, які з самого початку досудового розслідування та в судовому засіданні давали послідовні й об`єктивні показання щодо обставин події.
Відповідно вимог ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення час, місце, спосіб, винуватість обвинуваченого, форма вини, мотив, мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням та ін. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Аналізуючи докази у даному кримінальному провадженні, на які послався суд, як на підтвердження винуватості ОСОБА_5 в інкримінованому злочині за ч.1 ст.125 КК України., колегія суддів дійшла висновку, що їх оцінка з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення проведена судом першої інстанції без дотримання вимог ст.ст.91, 94 КПК України.
Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що в діях ОСОБА_5 відсутній склад злочину, передбачений ч.1 ст..125 КК України. За змістом вказаної статті відповідальність настає у випадку умисного та протиправного заподіяння шкоди здоров`ю іншої людини. Заподіяння такої шкоди за обставин, які виключають протиправність діяння, усуває відповідальність за спричинені тілесні ушкодження.
Відповідно до п.1 ст.36 КК України та роз`яснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» №1 від 26 квітня 2002року необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому хто посягає шкоди,необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
За таких обставин доводи засудженого ОСОБА_5 , який заперечив свою винність в умисному заподіянні ОСОБА_7 тілесних ушкоджень і ствердив, що його дії були вимушеним заходом захисту для припинення протиправних дій потерпілої, яка неодноразово наносила йому удари дерев`яною палицею і є обґрунтованими, оскільки вони підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції. Ці показання узгоджуються між собою та з показаннями самого обвинуваченого є послідовними і достовірними.
Інших належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_5 у даній справі немає та при апеляційному розгляді стороною обвинувачення не надано.
За змістом ст.404 КПК України розгляд справи в суді апеляційної інстанції проводиться в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

На підставі наведеного та за таких істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, неповноти судового розгляду та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у відповідності ст..409412 КПК України, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 за ч.1 ст.125 КК України підлягає закриттю за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення злочину на підставі ч.1 п.2 ст.284 КПК України.

Виходячи з наведеного, підстав для задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_5 на її користь матеріальної та моральної шкоди немає.

На підставі наведеного та керуючись ч.1 п.2 ст.284, ст.405, ст.407, 417, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Дубенського міськрайонного суду від 27 січня 2015 року по обвинуваченню ОСОБА_5 за ч.1 ст.125 КК України скасувати.
Кримінальне провадження №0000908 по обвинуваченню ОСОБА_5 за ч.1 ст.125 КК України закрити на підставі ч.1 п.2 ст.284 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
В задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_5 на її користь матеріальної та моральної шкоди в сумі 5555 грн. 35 коп. відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_2