АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати з розгляду кримінальних
справах Апеляційного суду міста Києва
в складі:

- головуючого судді
Стрижко С.І.

- суддів
Маліновського О.А.

Юденко Т.М.

- при секретарі
Коняєві Д.М.

- за участю прокурора
Гуменюк Л.М.

Горбаня В.В.

- захисника
ОСОБА_3

- засудженого
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні кримінальну справу за
апеляціями захисника засудженого -
ОСОБА_3, засудженого ОСОБА_4 на вирок
Деснянського районного суду м. Києва
від 24 травня 2013 року згідно з яким, -

- ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м.
Ізюм,Харківської області, українець,
громадянин України, з вищою освітою,
працював оперуповноваженим сектора
карного розшуку ТВМ-2 Деснянського РУ
ГУ МВС України в м. Києві, не одружений,
зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1,
раніше не судимий,

- засуджений за ч. 1 ст. 367 КК України до 1
року обмеження волі, з позбавленням
права обіймати посади, пов'язані з
виконанням функції представника влади
строком на 3 роки. На підставі ст.
ст. 75, 76 КК України ОСОБА_4 звільнено від
відбування покарання з випробуванням,
іспитовим строком - 2 роки та
покладенням обов'язків: не виїжджати за
межі України на постійне місце
проживання без дозволу органу
кримінально-виконавчої інспекції,
повідомляти органи
кримінально-виконавчої інспекції про
зміну місця проживання та періодично
з'являтись на реєстрацію в органи
кримінально-виконавчої інспекції, -

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно із вироком суду першої
інстанції, ОСОБА_4, який відповідно до
наказу ГУ МВС України в м. Києві від 18
січня 2008 року № 66/о/с був призначений на
посаду оперуповноваженого карного
розшуку 2 територіального відділу
міліції Деснянського РУ ГУ МВС України
в м. Києві, у зв'язку з чим виконував
функції представника влади, наділеного
правом у межах своєї компетенції
пред'являти вимоги, приймати рішення,
обов'язкові для виконання іншими
особами, діючи від імені та за
дорученням районного управління
міліції, виконував свої функціональні
обов'язки щодо проведення
оперативно-розшукових заходів по
розкриттю злочинів та виявленню осіб,
які займаються злочинною діяльністю з
метою притягнення їх до
відповідальності, визнаний винуватим у
службовій недбалості , тобто у
неналежному виконанні службовою
особою своїх службових обов'язків
через несумлінне ставлення до них, що
завдало істотної шкоди охоронюваним
законом правам, свободам та інтересам
окремих громадян, а також інтересам
держави наступних обставин.

Так, 26 травня 2009 року до Деснянського РУ
ГУ МВС України в м. Києві із заявою про
нанесення йому невстановленими
особами тілесних ушкоджень звернувся
громадянин ОСОБА_5 Проведення
перевірки за даною заявою керівництвом
Деснянського РУ ГУ МВС України в м.
Києві було доручено
оперуповноваженому ВКР Деснянського
РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_4

28 травня 2009 року, ОСОБА_4, не виконуючи
свої службові обов'язки щодо виявлення
і розкриття злочинів, розшуку осіб,
які їх вчинили, діючи в порушені вимог
ст. ст. 2, 10 Закону України «Про міліцію»,
ст. 4 КПК України 1960 року, без проведення
всіх необхідних заходів, спрямованих
на встановлення осіб причетних до
вчинення злочину, не надав оцінку
отриманим ОСОБА_5 тілесним ушкодженням,
не опитав всіх очевидців вчиненого
злочину та осіб, які були затримані
працівниками міліції під час
відпрацювання території, виніс
незаконну постанову про відмову в
порушенні кримінальної справи за
відсутністю в діях осіб, які спричинили
тілесні ушкодження ОСОБА_5, ознак
складу злочину, передбаченого ст. 296 КК
України.

За результатами проведеної перевірки
прокуратурою Деснянського району м.
Києва встановлено, що 26 травня 2009 року о
22 годині, на перехресті вулиць
Цвєтаєвої та Закревського, що в м.
Києві, група молодих осіб, діючи умисно,
без будь-яких причин нанесла
громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 тілесні
ушкодження за допомогою розбитих
пляшок, про що ОСОБА_5 особисто
повідомив ОСОБА_4 під час відібрання
пояснень. Свідком зазначених подій
була продавець кіоску ОСОБА_7, однак в
ході перевірки вказані особи
оперуповноваженим ВКР Деснянського РУ
ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_4
опитувані не були.

Згідно із висновком прокуратури
Деснянського району м. Києва від 21
вересня 2009 року постанову
оперуповноваженого ВКР Деснянського
РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_4
скасовано та порушено кримінальну
справу № 53-3249 за фактом хуліганства та
ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст.
296 КК України.

Крім того 5 липня 2009 року до
Деснянського РУ ГУ МВС України в м.
Києві із заявою щодо нанесення йому
невстановленими особами тілесних
ушкоджень звернувся громадянин ОСОБА_8
Проведення перевірки за даною заявою
керівництвом Деснянського РУ ГУ МВС
України в м. Києві було доручено
оперуповноваженому ВКР Деснянського
РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_4

7 липня 2009 року ОСОБА_4, не виконуючи
свої службові обов'язки щодо виявлення
і розкриття злочинів, розшуку осіб,
які їх вчинили, діючи в порушенні вимог
ст.. ст. 2, 10 Закону України «Про
міліцію», ст. 4 КПК України 1960 року, без
проведення всіх необхідних заходів,
спрямованих на встановлення осіб
причетних до вчинення злочину, не надав
оцінку отриманим ОСОБА_8 тілесним
ушкодженням у вигляді колото-різаного
поранення ноги, виніс постанову про
відмову у порушенні кримінальної
справи за відсутністю в діях осіб які
спричинили тілесні ушкодження ОСОБА_8,
складу злочину, передбаченого ст. 296 КК
України.

Перевіркою, проведеною прокуратурою
Деснянського району м. Києва,
встановлено, що 5 липня 2009 року, близько
о 1 год. 30 хв., коли громадянин ОСОБА_8
перебував поблизу кіоску по вул.
Закревського, 87 в м. Києві, група
молодих осіб безпричинно нанесла йому
тілесні ушкодження, при чому один з
нападників застосував до нього
предмет, схожий на ніж. Після отримання
тілесних ушкоджень ОСОБА_8 був
госпіталізований.

В подальшому, згідно із висновком
прокуратури Деснянського району м.
Києва від 21 вересня 2009 року постанову
оперуповноваженого ВКР Деснянського
РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_4
скасовано та порушено кримінальну
справу № 53-3250 за фактом хуліганства,
ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст.
296 КК України.

Таким чином, оперуповноважений ВКР
Деснянського РУ ГУ МВС України в м.
Києві ОСОБА_4 в ході проведення
перевірки за заявами ОСОБА_5 та ОСОБА_8
діючи в порушені вимог ст. 2, 10 Закону
України «Про міліцію», ст. 4 КПК України
1960 року, не виконуючи свої
функціональні обов'язки, як того
вимагають інтереси служби, маючи
реальну можливість дослідити в
достатній мірі всі обставини вчиненого
і прийняти законне рішення, не виконав
всі можливі процесуальні дії,
спрямовані на встановлення об'єктивної
істини та проведення повної і
всебічної перевірки, та за наявності в
діях невстановлених осіб ознак тяжкого
злочину, виніс незаконні постанови про
відмову в порушенні кримінальної
справи на підставі п. 2 ст. 6 КПК України
1960 року, що заподіяло істотну шкоду
охоронюваним законом правах
потерпілих, а також підірвало
авторитет та престиж органів державної
влади.

В апеляції захисник ОСОБА_3 просить
скасувати вирок Деснянського
районного суду м. Києва від 24 травня 2013
року щодо ОСОБА_4, а справу закрити на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року
за відсутністю в його діях складу
злочину.

Так апелянт, посилаючись на
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, зазначає,
що під час проведення дослідчої
перевірки за заявами ОСОБА_5 та ОСОБА_8,
приймаючи рішення про відмову у
порушенні кримінальної справи, ОСОБА_4
діяв законно, в межах ст. 97 КПК України,
а відповідні постанови були погоджені
та затверджені безпосередніми
керівниками засудженого. Більш того,
вказані процесуальні рішення ОСОБА_4 не
були оскаржені зацікавленими особами у
встановленому законом порядку. Разом з
тим, на ці обставини, які на думку
апелянта мають суттєве значення по
справі, слідчі органи та суд першої
інстанції уваги не звернув, що свідчить
про неповноту та однобічність
досудового слідства, під час якого, як
це зазначено в апеляції, не були
допитані як свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 та
ОСОБА_11, не витребувані відомості щодо
їх посадових обов'язків, накази про їх
призначення на відповідні посади, не
проведені очні ставки між цими особами
та ОСОБА_4, що призвело не порушення
права засудженого на захист.

Також захисник вказує і на те, що,
визнавши доведеним завдання
засудженим істотної шкоди потерпілим,
органи досудового слідства такий
процесуальний статус ОСОБА_5 та ОСОБА_8
по справі не визначили, заяву ОСОБА_5 до
органів прокуратури від 03.02.2010 року до
справи не приєднали, участь ОСОБА_8 та
ОСОБА_14 для допиту у судовому засіданні
не забезпечили.

При цьому зазначені недоліки не були
усунуті судом першої інстанції під час
судового розгляду після скасування
попереднього рішення про повернення
справи на додаткове розслідування, чим,
за твердженнями апелянта, допущена
неповнота судового слідства.

Крім того, як зазначає захисник,
оскільки згідно із постановами
прокуратури Деснянського району м.
Києва було відмовлено в порушенні
кримінальної справи за ст. 367 КК
України відносно ОСОБА_9, ОСОБА_10 та
ОСОБА_11, то ці процесуальні рішення
свідчать і про відсутність цього
складу злочину і в діях ОСОБА_4

Як убачається із апеляції захисника,
судом першої інстанції не були
належним чином перевірені та оцінені і
показання засудженого, відповідно до
яких саме керівництво
територіального відділу міліції та
районного управління вимагало від
працівників органу дізнання приймати
рішення про заявах громадян про
злочини саме протягом 3 днів, а тому
ОСОБА_4 діяв відповідно до вказівок
своїх безпосередніх керівників. При
цьому засуджений не був наділений
повноваженнями самостійно передавати
отримані під час перевірки матеріали
до слідчого управління. Більш того,
попередні процесуальні рішення про
порушеннями за цими фактами
кримінальних справ відносно ОСОБА_4 за
ознаками злочину, передбаченого ст. 365
КК України були скасовані судами.

Також апелянт вказує і на допущені
досудовим слідством та судом суттєві
порушення вимог
кримінально-процесуального закону, а
саме:

- на неконкретність пред'явленого
ОСОБА_4 обвинувачення, оскільки в ньому
не зазначено, в чому полягає істотна
шкода , що була завдана потерпілим, не
вказаний розмір заподіяних
матеріальних збитків чи розмір шкоди
нематеріального характеру, а відтак і
на порушення права ОСОБА_4 на захист,

- на неналежне виконання слідчим вимог
ст. ст. 218-220 КПК України щодо
ознайомлення з матеріалами справи та
розгляду поданих учасниками на цій
стадії клопотань,

- на безпідставність відхилення судом
першої інстанції клопотань захисту про
закриття провадження по справі та
повернення справи на додаткове
розслідування,

- на безпідставність визнання судом
фактичних обставин за наявності з
цього приводу заперечень засудженого.

В апеляції засуджений ОСОБА_4,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість вироку суду першої
інстанції, наводячи в апеляції доводи,
аналогічні доводам захисника, також
просить вирок суду першої інстанції
скасувати, а справу закрити на підставі
п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року за
відсутності в його діях складу злочину.

При цьому, вказуючи на невідповідність
висновків суду першої інстанції
фактичним обставинам справи,
однобічність та неповноту досудового
та судового слідства, стверджує, що
приймаючи процесуальні рішення про
відмову у порушенні кримінальних справ
за заявами ОСОБА_5 та ОСОБА_8, діяв в
межах своєї компетенції, відповідно до
вимог ст. 97 КПК України та вказівкою
безпосередніх керівників, які погодили
та затвердили підготовлені та
підписані ним постанови, а також
вимагали проводити дослідчу перевірку
лише протягом 3 днів.

Також засуджений, звертаючи увагу на
те, що протягом 2009 року прийняті ним
процесуальні рішення не були оскаржені
заявника, а також на постанови органу
прокуратури про відмову в порушенні
кримінальних справ відносно ОСОБА_9,
ОСОБА_10 та ОСОБА_11, на скасування судом
попереднього рішення про порушення
щодо нього кримінальної справи за
ознаками злочину, передбаченого ст. 365
КК України, вважає необґрунтованим
висновок суду першої інстанції про
наявність в його діях складу злочину,
передбаченого ст. 367 ч. 1 КК України.

Заслухавши доповідь судді, провівши
судове слідство у визначених межах,
вислухавши пояснення прокурора про
законність і обґрунтованість вироку та
відсутність підстав для задоволення
поданих по справі апеляцій, пояснення
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які просили
задовольнити їх апеляції, провівши
судові дебати та надавши засудженому
останнє слово, перевіривши матеріали
справи і обговоривши доводи апеляцій,
колегія суддів уважає їх такими, що не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Висновки суду першої інстанції про
доведеність винуватості ОСОБА_4 у
службовій недбалості, тобто у
неналежному виконанні службовою
особою своїх службових обов'язків
через несумлінне ставлення до них, що
завдало істотної шкоди охоронюваним
законом правам, свободам та інтересам
окремих громадян, а також інтересам
держави, за обставин, викладених у
вироку, є обґрунтованими, підтверджені
представленими в справі, дослідженими
у судовому засіданні та наведеними у
вироку доказами, в їх сукупності, у
тому числі:

- показаннями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10
та ОСОБА_11, які під час допиту і у суді
апеляційної інстанції, в категоричній
формі стверджували про те, що ОСОБА_4, як
самостійна процесуальна особа при
перевірці заяв про вчинення злочинів,
повинен був керуватися вимогам ст. 97
КПК України, яка передбачала як 3 дня,
так і 10 днів на перевірку таких заяв.
При цьому вони не вимагали від
засудженого та інших співробітників
міліції проводити перевірку лише
протягом 3 днів та приймати відповідні
рішення в строк до 3 днів без належної
перевірки та збору усіх необхідних
даних. Під час погодження та
затвердження відповідних постанов про
відмову в порушенні кримінальної
справи ОСОБА_4 запевнив їх, що провів
повну та ретельну перевірку заяв
ОСОБА_5 та ОСОБА_8, та на підставі
зібраних матеріалів приходить до
висновку про необхідність відмови у
порушенні кримінальної справи.

- підтвердженими і у суді апеляційної
інстанції показаннями свідка ОСОБА_5,
за якими після його побиття невідомими
особами у громадському місці, ним була
подана відповідна заява до органів
міліції, яка була передана до розгляду
ОСОБА_4 Останній, не зважаючи на
неодноразові звернення ОСОБА_5 про
необхідність його опитування,
проведення очних ставок з затриманими
за цим фактом особами, витребування
висновку медичного освідування, не
реагував та фактично надавав
неправдиву інформацію про проведення
перевірки у той час, коли вже прийняв
відповідне процесуальне рішення про
відмову в порушенні кримінальної
справи, яке ОСОБА_5 вважав незаконним, а
тому оскаржив його до органів
прокуратури.

- показаннями свідків ОСОБА_15 та
ОСОБА_16, якими були затримані ОСОБА_28 та
ОСОБА_22, як безпосередні учасники
конфлікту з ОСОБА_5, та доставлені до
чергової частини відділу міліції;
показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_19,
які були очевидцями цього конфлікту, а
також даними, що містились у висновках
судово-медичної експертизи щодо
наявності у ОСОБА_5 відповідних
тілесних ушкоджень,

- показаннями свідків ОСОБА_20 та
ОСОБА_21, які були очевидцями конфлікту
за участю ОСОБА_8, даними, що містились у
висновках судово-медичної експертизи
щодо наявності у останнього
відповідних тілесних ушкоджень.

Наведеним доказам суд першої інстанції
дав належну оцінку та обґрунтовано
поклав їх в основу обвинувального
вироку.

Так, на підставі отриманих та
досліджених доказів як судом першої
інстанції, так і колегією суддів під
час проведеного судом апеляційної
інстанції судового слідства, було
беззаперечно встановлено, що ОСОБА_4,
працюючи на посаді оперуповноваженого
карного розшуку ТВМ-2 Деснянського РУ
ГУ МВС України, 27 травня 2009 року отримав
на розгляд матеріали із заявою ОСОБА_5
про спричинення йому 26 травня 2009 року
невідомими особами тілесних ушкоджень.
Крім протоколу усної заяви
(повідомлення) про злочин засудженому
були також надані рапорт працівників
міліції про виїзд на місце пригоди та
затримання учасників конфлікту з
ОСОБА_5, пояснення самого ОСОБА_5, а
також протокол огляду місця пригоди.
Опитавши затриманих осіб - ОСОБА_22 та
ОСОБА_28, свідка ОСОБА_23, ОСОБА_4, без
проведення будь-яких інших дій, який
він був зобов'язаний провести для
проведення повної та всебічної
дослідчої перевірки, а також мав для
цього реальну можливість, вже 27 травня
2009 року прийняв відповідне
процесуальне рішення, а саме постанову
про відмову в порушенні кримінальної
справи.

До того ж, маючи достовірну інформацію
про спричинення ОСОБА_5 у громадському
місці різаних поранень обличчя та шиї,
про звернення його у медичні установи
за допомогою, а також про направлення
заявника на медичне освідування,
додатково для з'ясування цих обставин
ОСОБА_5 не викликав та не опитав, акт
медичного огляду не витребував. Більш
того, при виготовленні тексту
процесуального рішення фактично
зазначив відомості, які не відповідали
дійсності, зокрема вказав, що ОСОБА_5
судово-медичну експертизу не проходив
(що було спростовано поясненнями
заявника), а за результатами опитування
мешканців поруч розташованого будинку
встановити свідків не виявилось
можливим (оскільки будь-які дані, у тому
числі довідок, рапортів чи пояснень
вказаних осіб, в матеріалах дослідчої
перевірки відсутні).

При цьому доводи засудженого про те, що
ОСОБА_5 та його знайомий ОСОБА_6, який
також отримав під час цього конфлікту
тілесні ушкодження, не наполягали на
порушенні кримінальної справи,
заявляли про те, що вони самостійно
з'ясують обставини цього конфлікту, є
неспроможними, оскільки були повністю
спростовані показаннями вказаних осіб,
які ОСОБА_5 підтвердив у суді апеляції
інстанції та наполягав на тому, що він
особисто повідомляв ОСОБА_4 про
проходження медичного огляду,
неодноразово просив витребувати
медичний акт, відібрати у нього
пояснення та провести очні ставки із
затриманими учасниками конфлікту.
Засуджений, посилаючись на брак часу,
обіцяв йому це зробити, проте не зробив
та навпаки не повідомив заявника, що за
матеріалами вже прийнято процесуальне
рішення про відмову у порушенні
кримінальної справи.

Крім того, отримавши 07 травня 2009 року
на виконання матеріали про спричинення
ОСОБА_8 невідомими особами
колото-різаного поранення коліна, які
складалися із рапорту працівника
міліції про отримання повідомлення з
лікарні ШМД, протокол усної заяви
ОСОБА_8, протокол працівників міліції
про затримання особи, яка підозрюється
у нанесенні ножового поранення,
пояснення ОСОБА_8, ОСОБА_14, ОСОБА_24,
ОСОБА_25, ОСОБА_20, ОСОБА_26, які вказували
на застосування ножа під час конфлікту
за участю вказаних осіб, протокол
огляду місця пригоди, ОСОБА_4, без
проведення будь-якої дії, окрім
складання довідки про те, що він
неодноразово відвідував заявника за
місцем проживання, в цей же день, 07
травня 2009 року прийняв процесуальне
рішення про відмову у порушенні
кримінальної справи.

Більш того, маючи за переданими йому на
виконання матеріалами достовірну
інформацію про перебування ОСОБА_8 у
медичному закладі, ОСОБА_4 додатково
заявника, у тому числі і у зв'язку із
необхідністю проходження медичного
огляду для з'ясування ступеню тяжкості
спричинених йому тілесних ушкоджень,
не опитав, медичну документацію із
лікарні не витребував, а при
виготовленні тексту постанови взагалі
не зазначив та не надав оцінки
інформації про використання під час
конфлікту ножа як предмету спеціально
пристосованого для нанесення тілесних
ушкоджень.

При цьому, з огляду на те, що ОСОБА_4 за
отриманими ним матеріалами мав
достовірну інформацію про перебування
заявника у медичному закладі на
лікуванні, а тому фізично не міг бути за
місцем свого проживання, твердження
засудженого, що він неодноразово
відвідував адресу ОСОБА_8 та міг, хоча і
не впевнений у цьому (за показаннями
самого ОСОБА_4), відвідувати медичний
заклад, є неспроможними, оскільки не
знайшли свого підтвердження, у тому
числі і будь-якими документами
(рапортами, запитами тощо) в матеріалах
дослідчої перевірки, оскільки,
враховуючи, що ОСОБА_8 перебував у
лікарні до 08 травня 2009 року, засуджений
мав реальну можливість і опитати його,
і витребувати історію хвороби. Що
стосується заяв засудженого, що під
час усної бесіди з братом заявника,
дізнався, що той перебуває за межами м.
Києва та не бажає, щоб була порушена
кримінальна справа, то вони також є
такими, що відповідають дійсності,
оскільки будь-яких процесуальних
документів і з цього приводу немає у
матеріалах дослідчої перевірки.

За таких обставин, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що ОСОБА_4, в порушення
вимог закону, не виконуючи свої
функціональні обов'язки, як того
вимагали інтереси служби, маючи
реальну можливість дослідити у
достатній мірі усі обставини
вчиненого, через безвідповідальне та
несумлінне ставлення до своїх
службових обов'язків, не провів усі
можливі процесуальні дії, спрямовані
на проведення повної та всебічної
перевірки заяв ОСОБА_5 та ОСОБА_8 для
встановлення об'єктивної істини, та за
наявності явних ознак в діях
невстановлених осіб ознак тяжких
злочинів, прийняв передчасні, а відтак
незаконні, постанови про відмову у
порушенні кримінальних справ.

Також є необґрунтованими і доводи
ОСОБА_4, що він на виконання вказівок
керівництва ТВМ та РУГУ, повинен був
прийняти відповідне процесуальне
рішення про відмову у порушенні
кримінальної справи чи передати
матеріали до слідчого відділу лише
протягом 3 днів, як це передбачено ч. 2
ст. 97 КПК України, оскільки відповідно
до ч. 4 ст. 97 КПК України, коли необхідно
перевірити заяву, така перевірка
здійснюється в строк не більше 10 днів
шляхом відібрання пояснень від
окремих громадян або витребування
необхідних документів, а така
необхідність беззаперечно мала місце
при розгляді заяв ОСОБА_5 та ОСОБА_8 Такі
твердження засудженого були також
спростовані і показаннями свідків
ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які
категорично заперечували дачу
вказівок усім підпорядкованим їм
працівникам проводити дослідчу
перевірку лише протягом 3 днів та
вказували, що засуджений, як
самостійна у даному випадку
процесуальна особа могла самостійно
перевіряти заяви про злочин протягом 10
днів, для чого відповідного дозволу
керівництва не було потрібно.

Більш того сам ОСОБА_4 з цього приводу
неодноразово змінював свої показання,
навіть під час судового слідства у
суді апеляційної інстанції, з огляду на
отримані свідчення свідків,
заявляючи,:

- що провів належну перевірку заяв
ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в межах триденного
строку,

- що, незважаючи на доповідь ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 про неможливість протягом з
днів отримати медичні відомості про
спричинені заявникам тілесні
ушкодження, що потребує додаткового
часу, вимушений був виконати вказівку
керівництва про прийняття
процесуального рішення саме про
відмову у порушенні кримінальної
справи. Проте такі твердження були
спростовані не тільки показаннями
свідків, які у категоричній формі
заявляли, що за доповіддю ОСОБА_4 ним
була проведена повна та всебічна
перевірка, а й відсутністю відповідних
процесуальних документів у матеріалах
дослідчої перевірки, складених
засудженим. При цьому свідки ОСОБА_9,
ОСОБА_10 та ОСОБА_11, показання яких в цій
частині не спростовані будь-якими
доказами, пояснювали, що в разі
неотримання органом дізнання
відповідних відомостей про наявність
тілесних ушкоджень та визначення їх
ступеню тяжкості до збігу 10-денного
терміну, передбаченого законом для
дослідчої перевірки, при прийнятті
рішення про відмову в порушенні
кримінальної справи в обов'язковому
порядку у процесуальному рішенні
зазначається, що такі відомості ще не
отримані, та остаточне рішення по таких
матеріалах буде прийнято після
надходження медичного акту шляхом
скасування попередньої постанови. У
цьому випадку такі матеріали
перебувають на контролі у виконавця.

З огляду на ці обставини, які фактично
не заперечувались і засудженим, а також
враховуючи, що у постановах по заявам
ОСОБА_5 та ОСОБА_8 відсутні такі
відомості, показання засудженого в цій
частині колегія суддів розцінює як
позицію захисту з метою уникнути
відповідальності за фактично ним
скоєне.

Крім того, всупереч доводам ОСОБА_4 та
його захисника, чинні на даний час
постанови слідчих органів прокуратури
про відмову в порушенні кримінальної
справи за ст. 367 КК України відносно
ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, у будь-якому
випадку не можуть одночасно та
автоматично свідчити і про відсутність
складу цього злочину в діях
засудженого.

Що стосується тверджень в апеляціях
про фальсифікацію матеріалів даної
кримінальної справи, невиконання
прокуратурою вимог про направлення до
суду попередніх матеріалів
кримінальної справи, порушеної
відносно ОСОБА_4 за ознаками злочину,
передбаченого ст. 365 КК України, то вони,
як такі, що не знайшли свого
підтвердження, є необґрунтованими.

Відповідно до листа прокуратури
Деснянського району м. Києва та наявних
у справі довідок перевірки, після
скасування судом постанови про
порушення кримінальної справи
відносно ОСОБА_4 за ст. 365 КК України, ці
матеріали були повернуті до
прокуратури фактично на додаткову
перевірку, за результатами якої і було
прийнята постанова про порушення
кримінальної справи щодо засудженого
за ст. 367 ч. 1 КК України. При цьому усі
необхідні матеріали з попередньої
справи, які були підставами для
прийняття такого рішення, у тому числі
і попередні протоколи допитів, інші
документи, були приєднані до даної
справи.

Також є безпідставними і доводи
апелянтів про необґрунтоване
порушення кримінальної справи за ст. 367
КК України за наявності, як це зазначає
адвокат, рішень про виправдання ОСОБА_4
за ст. 365 КК України, оскільки у справі
відсутні, а захистом не надані будь-які
чинні процесуальні рішення
відповідних органів про таке
виправдання засудженого, а скарги
адвоката ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на постанову
про порушення відносно останнього
кримінальної справи за ознаками
злочину, передбаченого ст. 367 ч. 1 КК
України, судовими органами були
залишені без задоволення.

Крім того, з огляду на диспозицію ст. 367
КК України, не може бути визнано
суттєвим порушенням вимог
кримінально-процесуального закону, що
вказує на невчинення ОСОБА_4 будь-яких
злочинних дій, і та обставина, що ОСОБА_5
та ОСОБА_8 не були визнані потерпілими
по даній справі, оскільки вони на даний
час є потерпілими по інших
кримінальних справах, які і були
порушені за їх заявами після
скасування відповідних постанов,
прийнятих засудженим.

Що стосується інших доводів захисника
про неповноту та однобічність
досудового слідства, порушення вимог
ст. ст. 22, 64, 132 КПК України, нез'ясування
обставин, що мають суттєве значення для
справи, які виразились у тому, що не
були отримані свідчення безпосередніх
керівників засудженого, то вони є
необґрунтованими, оскільки зазначені
захисником свідки були допитані як
судом першої інстанції, так і судом
апеляційної інстанції.

Таким чином, всупереч доводам апеляцій,
суд першої інстанції, повно, всебічно
та об'єктивно дослідивши матеріали
справи, ретельно перевіривши усі
доводи засудженого, висунуті ними на
свій захист, дійшов обґрунтовано
висновку про доведеність винуватості
ОСОБА_4 у службовій недбалості, тобто у
неналежному виконання службовою
особою своїх службових обов'язків
через несумлінне ставлення до них, що
завдало істотної шкоди охоронюваним
законом правам, свободам та інтересам
окремих громадян, державним чи
громадським інтересам, а також
інтересам держави, правильно
кваліфікував дії засудженого за ч. 1 ст.
367 КК України.

Будь-яких суттєвих порушень вимог КПК
України, які б були безумовними
підставами для скасування вироку з
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
розгляд, а також із закриттям
провадження по справі, колегією суддів
не встановлено.

Покарання засудженому призначено з
дотриманням вимог ст. 65 КК України з
урахуванням ступеню тяжкості вчинених
злочинів та даних про особу
засудженого Також є правильним і
висновок суду першої інстанції про
необхідність звільнення ОСОБА_4 від
такого покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст.
49, ч. 5 ст. 74 КК України.

З огляду на наведене, підстав для
задоволення апеляцій захисника та
засудженого колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, керуючись ст. ст. 365,
366 КПК України 1960 року, п. 15 Перехідних
положень КПК України 2012 року, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляції захисника засудженого -
адвоката ОСОБА_3 та засудженого ОСОБА_4
залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м.
Києва від 24 травня 2013 року щодо ОСОБА_4
- залишити без зміни.

Головуючий:

Судді:

Справа № 11/796//1482/2013 Категорія КК: ст. 367
ч. 1

Головуючий у першій інстанції -
Овсієнко О.Г.

Доповідач - Стрижко С.І.