У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати Верховного Суду України

у кримінальних справах у складі:

Головуючого

Міщенка С.М.,

суддів

Глоса Л.Ф. і Вус С.М.

за участю прокурора

Глибченко Т.Г.

захисника та засудженого

ОСОБА_5., ОСОБА_1.

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 25
грудня 2007 року кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого
ОСОБА_1., адвоката ОСОБА_4та потерпілого ОСОБА_3. на вирок колегії суддів
судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області від
25 травня 2005 року.

Цим вироком засуджено:

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1року
народження, уродженця м.
Львова, раніше не судимого,

- за
ст.15 і ч. 2 п.п. 4, 12 ст. 115 КК України до позбавлення волі строком на 12
років;

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2року
народження, уродженця м.
Львова, раніше не судимого,

- за ч.
2 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до позбавлення волі
строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_2. звільненого від
відбування цього покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням
обов'язків, передбачених ст.76 КК України.

За вироком постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_1.
на користь потерпілого ОСОБА_3. на відшкодування матеріальної і моральної шкоди
1401 грн. 84 коп. та 70000 грн.
відповідно.

ОСОБА_1засуджено за вчинений ним замах на умисне вбивство
за обтяжуючих обставин, а ОСОБА_2. - за грабіж.

Як визнав суд, ОСОБА_1. разом з іншою особою домовився
вбити ОСОБА_3. з мотивів особистих
неприязних стосунків.

З цією метою
вранці 29 березня 2004 року вони прийшли і стали чекати ОСОБА_3. поблизу місця його
проживання, знаючи, що саме у цей час він повинен іти на роботу.

Зустрівши останнього біля будинку № АДРЕСА_1, вони напали
на нього. При цьому, діючи спільно з іншою особою, ОСОБА_1. заздалегідь
приготовленим ножем завдав йому загалом 31 удар в різні частини тіла. Зокрема,
в груди, голову, шию, спину. Проте злочинний умисел, спрямований на позбавлення
життя потерпілого, не зміг довести до кінця з незалежних від нього причин у зв'язку з появою на місці події людей та
своєчасним наданням потерпілому необхідної медичної допомоги.

Вночі 2 грудня 2003 року ОСОБА_2. за попередньою змовою з
іншою особою на площі Вічевій у м. Львові відкрито викрав пластиковий касетон у
вигляді розпізнавального знака "таксі" з автомобіля ВАЗ-21011, який
належав ОСОБА_7., але був виявлений і затриманий працівниками міліції.

Крім того, суд першої інстанції ухвалою від 25 травня
2005 року застосував примусові заходи медичного характеру до ОСОБА_6, який
вчинив суспільно небезпечні діяння: 29 березня 2005 року разом з ОСОБА_1.
вчинив замах на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_3., а в ніч на 2 грудня
2003 року разом із ОСОБА_2. відкрито викрав пластиковий касетон
"таксі".

На недоліки досудового слідства, які були допущені при
розслідуванні даної справи, суд виніс окрему ухвалу, яку направив прокурору
Залізничного району м. Львова для відповідного реагування.

У касаційних скаргах:

Засуджений ОСОБА_1. просить пом'якшити обране судом
покарання, посилаючись на те, що він тільки брав участь у побитті потерпілого
ОСОБА_3., яке організував його знайомий на ім'я ОСОБА_8, який самостійно і
завдав потерпілому удари ножем, але цю особу
органи слідства не встановили. Крім того, він посилається на те, що
умислу на умисне вбивство потерпілого він не мав, а діяв лише з наміром побити ОСОБА_3.

Адвокат ОСОБА_4. вважає, що дії засудженого
ОСОБА_1неправильно кваліфіковані як замах на умисне вбивство. На його думку,
такі дії засудженого слід кваліфікувати за ст. 123 КК України як заподіяння
тяжких тілесних ушкоджень у стані сильного душевного хвилювання. При цьому він
посилається на те, що вночі 29 березня 2004 року ОСОБА_1. був побитий в барі та
біля бару в ході конфлікту між ним і ОСОБА_3. із заподіянням легких тілесних
ушкоджень. Після цього він і ОСОБА_6. зустріли свого знайомого ОСОБА_8, якому
розповіли про все, що сталося і вони разом прибули до місця проживання
потерпілого, щоб розібратися з ним. Коли з будинку вийшов потерпілий і першим
ударив по обличчю ОСОБА_1., той у відповідь теж став завдавати йому удари, а
ОСОБА_8 став завдавати удари ножем. Захисник твердить про відсутність доказів
на підтвердження висновку, що ОСОБА_1. та ОСОБА_6. діяли зі спільним умислом,
спрямованим на вбивство потерпілого. На його думку, ОСОБА_1. діяв у стані
сильного душевного хвилювання, викликаного конфліктною ситуацією.

Потерпілий ОСОБА_3. вважає, що призначене засудженому
ОСОБА_1. покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України внаслідок надмірної
його м'якості, а рішення суду про призначення ОСОБА_6. примусових заходів
медичного характеру безпідставним, оскільки висновок судово-психіатричної
експертизи, на його думку, є сумнівним. Крім того, вважає, що суд неправильно вирішив його
цивільний позов. З цих підстав просить вирок щодо ОСОБА_1та ухвалу щодо
ОСОБА_6. скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

Вирок щодо ОСОБА_2. не оскаржено і касаційне подання не
принесено.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, пояснення захисника ОСОБА_5., засудженого
ОСОБА_1на підтримання доводів касаційних скарг засудженого та адвоката
ОСОБА_4., які вважали
безпідставними доводи касаційної скарги потерпілого ОСОБА_3., думку прокурора
Глибченко Т.Г. про необхідність залишення оскаржуваних судових рішень без
зміни, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга
потерпілого задоволенню не підлягає задоволенню, а касаційні скарги засудженого
та його захисника належить задовольнити частково з таких підстав.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини
ОСОБА_1в замаху на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_3., вчиненого засудженим за обставин, встановлених судом, відповідає
матеріалам справи та ґрунтується на доказах, ретельно перевірених в судовому
засіданні й докладно наведених у вироку.

Доводи касаційних скарг засудженого та його захисника про
те, що ОСОБА_1. не мав умислу на умисне вбивство потерпілого, оскільки діяв у
стані сильного душевного хвилювання, викликаного протиправними діями ОСОБА_3.,
що останньому завдавав удари ножем не засуджений, а не встановлена слідством
особа на ім'я ОСОБА_8, є безпідставними і спростовуються наведеними у вироку
доказами.

Зокрема, з пояснень потерпілого ОСОБА_3. вбачається, що
увечері 28 березня 2004 року він та його товариш ОСОБА_12 разом зі своїми
дівчатами ОСОБА_10й ОСОБА_11 відпочили у барі "Арлекіно". Невдовзі до
їх компанії приєдналися його колега по роботі ОСОБА_1. зі своїм товаришем
ОСОБА_6. Через деякий час ОСОБА_12
повідомив йому, що ОСОБА_1.
чіпляється до ОСОБА_10 і запропонував поговорити з ним. З цією метою вони
слідом за ОСОБА_1. та ОСОБА_6. зайшли у приміщення туалету, де ОСОБА_12 вдарив
ОСОБА_6. кулаком в обличчя. Внаслідок цього виник конфлікт, а тому ОСОБА_12
зателефонував братам ОСОБА_9і попросив допомоги. Близько 3-ї години, коли всі
вийшли з бару, брати ОСОБА_9побили
ОСОБА_1.

Вранці 29 березня
2004 року він, прямуючи з дому на роботу, недалеко від свого будинку
зустрів ОСОБА_1і ОСОБА_6. й запитав, що вони тут роблять у такий час. У
відповідь на це ОСОБА_1. вихопив з
кишені куртки ножа, яким відразу ж завдав йому удар в груди, збив його з ніг і разом з ОСОБА_6. продовжив
завдавати удари. Від цих дій ОСОБА_3. знепритомнів, а тому подальшого розвитку
подій не пам'ятає.

Перевіркою
матеріалів справи встановлено, що в ході досудового слідства та судового
розгляду справи ці показання потерпілого були
незмінні та послідовні.

Крім того, достовірність його показань об'єктивно
підтверджується іншими дослідженими судом доказами, зміст яких наведений у
вироку.

Так, показання
ОСОБА_3. про конфліктну ситуацію в барі
узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12.

Його ж показання про нанесення йому ударів ножем ОСОБА_1.
узгоджуються з поясненнями свідка
ОСОБА_13. Вона, будучи безпосереднім очевидцем цього злочину, бачила як ОСОБА_1. і ОСОБА_6. удвох били потерпілого,
інші особи в цьому участі не брали. Крім того, підтвердила, що саме ОСОБА_1., тримаючи в руці якийсь
предмет, завдавав ним удари потерпілому в той час, як ОСОБА_6. сидів на його голові, притискаючи до землі. Потім ОСОБА_6. піднявся
і став наносити потерпілому удари ногами по голові, а ОСОБА_1. продовжував
“штрикати”. Усвідомлюючи, що ОСОБА_1. і
ОСОБА_6. вбивають потерпілого, вона стала стукати у вікно своєї квартири і
кричати, що викличе міліцію, а потім попросила сусідів викликати швидку медичну
допомогу.

З пояснень свідка ОСОБА_14. вбачається, що о 9 годині 29
березня 2004 року він у складі бригади швидкої медичної допомоги за викликом
прибув до місця виявлення ОСОБА_3. з
чисельними колото-різаними пораненнями. Хоч потерпілий був у важкому стані, але
у процесі надання йому медичної допомоги все ж повідомив про те, що його побив
товариш по роботі ОСОБА_16.

На вилученому у ОСОБА_1і ОСОБА_6. одязі виявлено сліди
крові. Згідно з висновками судово-імунологічних експертиз її походження від
ОСОБА_3. не виключається.

За висновком судово-медичної експертизи, ОСОБА_15. були заподіяні тілесні ушкодження у
виді 31 колото-різаного поранення обличчя, шиї, грудей, живота. Два з цих
поранень були небезпечними для життя потерпілого, оскільки удари колото-ріжучим
предметом були завдані у плевральну порожнину з пошкодженням легенів.

Отже,
твердження про непричетність ОСОБА_1до
замаху на умисне вбивство потерпілого спростовуються зазначеними доказами.

Суд ретельно перевірив
доводи ОСОБА_1., аналогічні тим, що викладені засудженим та його
захисником в касаційних скаргах про те, що удари ножем потерпілому ОСОБА_15.
завдавав не встановлений слідством ОСОБА_8, і обґрунтовано визнав їх
безпідставними, оскільки вони спростовуються сукупністю доказів у справі.

Доказів, які б підтверджували цю версію ОСОБА_1., крім
його голослівних пояснень та пояснень зацікавленого в наслідках розгляду справи
ОСОБА_6., не встановлено.

Натомість з матеріалів справи вбачається, що саме
ОСОБА_1. після отримання тілесних ушкоджень біля бару, попередньо домовившись
з ОСОБА_6. за це помститися ОСОБА_15.,
заздалегідь приготовленим ножем умисно завдав останньому чисельні удари ножем, зокрема, і в життєво
важливі органи.

Оцінюючи спрямованість умислу засудженого, суд, як видно
з вироку, обґрунтовано послався на те, що тільки завдяки тому, що очевидець
подій ОСОБА_13. кричала, стукаючи у вікно, щоб таким чином припинити злочинні
дії ОСОБА_1та його спільника, викликала
швидку медичну допомогу, бригадою якої ОСОБА_15. була надана кваліфікована
медична допомога, умисел ОСОБА_1на
позбавлення життя потерпілого не був доведений до кінця з причин, що не
залежали від його волі.

Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4з посиланням на
те, що вранці 29 березня 2004 року при зустрічі потерпілий першим завдав
засудженому удар в обличчя і внаслідок цих протиправних дій викликав у
останнього стан сильного душевного хвилювання, а тому дії ОСОБА_1необхідно
кваліфікувати за ст. 123 КК України як заподіяння тяжкого тілесного ушкодження
у стані сильного душевного хвилювання, є безпідставними.

Ці доводи спростовуються послідовними показаннями
потерпілого про те, що, коли він вийшов з будинку і прямував на роботу, його
перестріли ОСОБА_1. й ОСОБА_6., і засуджений першим завдав йому удар ножем в
груди.

Підстав у ОСОБА_3. для обмови ОСОБА_1у вчиненні цього
злочину не встановлено.

Крім того, враховуючи конкретні обставини подій, які
передували заподіянню тілесних ушкоджень потерпілому, суд правильно визнав, що
ОСОБА_1. зі своїм спільником зранку чекали біля будинку ОСОБА_3. саме з метою
помститися останньому за їх побиття в барі. Перестрівши його, засуджений зразу
ж застосував ніж, який заздалегідь приготував, і умисно завдав ним чисельні
удари в життєво важливі органи потерпілого.

Таким чином, не можна погодитися з тим, що в даній
конкретній ситуації ОСОБА_1., застосовуючи ніж до потерпілого, діяв у стані
сильного душевного хвилювання.

Отже, суд належно оцінив сукупність наведених доказів і
правильно кваліфікував дії ОСОБА_1за ст. 15 і ч. 2 п. 12 ст. 115 КК України як
замах на умисне вбивство, вчинене за попередньою групою осіб.

Разом з тим колегія суддів вважає помилковою кваліфікацію
дій засудженого за такою ознакою, передбаченою ч. 2 п. 4 ст. 115 КК України, як
вчинення цього злочину з особливою жорстокістю.

На підтвердження особливої жорстокості в діях засудженого
та іншої особи суд послався тільки на те, що, наносячи велику кількість
тілесних ушкоджень потерпілому, вони усвідомлювали, що завдають йому особливий
біль та фізичні страждання.

У той же час, як убачається з показань потерпілого, він
уже після перших ударів втратив свідомість. Тобто ОСОБА_3. у незначний проміжок
часу міг відчувати фізичний біль.

Таким чином, у справі не доведено, що ОСОБА_1. та інша
особа, діючи з метою вбивства та наносячи удари
потерпілому, мали намір і застосовували до нього мучення, тортури,
мордування чи інші дії, які б завдавали ОСОБА_3особливих фізичних, психічних чи
моральних страждань, тобто діяли при цьому з особливою жорстокістю.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що як із
вироку, так із ухвали суду про
застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_6. підлягають
виключенню така кваліфікуюча ознака, як
вбивство з особливою жорстокістю, що передбачена ч.2 п.4 ст.115 КК України.

У зв'язку із
зменшенням обсягу обвинувачення та приймаючи до уваги молодий вік ОСОБА_1та те,
що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, колегія суддів вважає, що призначене йому
покарання підлягає пом'якшенню.

З огляду на наведене
колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування вироку через
м'якість призначеного ОСОБА_1. покарання,
як про це твердить в касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_3.

Безпідставними є доводи потерпілого ОСОБА_3. і про
неправильність призначення ОСОБА_6. примусових заходів медичного характеру.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що відповідно
до висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_6. виявляє
ознаки тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності у формі реактивного
психозу, яке віднесено до тяжкого розладу психічної діяльності і позбавляє його
можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

За висновком зазначеної судово-психіатричної експертизи,
ОСОБА_6. до виходу з цього особливого стану потребує примусового лікування в
психіатричній лікарні. Цей висновок експертизи було перевірено в судовому
засіданні і визнано, що він науково обґрунтований і сумнівів не викликає.

Встановивши на підставі перевірених доказів, що ОСОБА_6.
вчинив суспільно небезпечні діяння, передбачені ч. 2 ст. 186 та ст. 15 і ч. 2
п.12 ст. 115 КК України, суд першої
інстанції, діючи у відповідності до вимог ст.ст. 416,420. 421 КПК України,
своєю ухвалою від 25 травня 2005 року прийняв правильне рішення про
необхідність застосування до ОСОБА_6. примусових заходів медичного характеру.

Судом правильно вирішено питання і про відшкодування
потерпілому завданої злочином матеріальної та моральної шкоди. ОСОБА_3. просив
стягнути з ОСОБА_1атеріальну шкоду в розмірі 1401 грн. 84 коп. та 500000 грн.
на відшкодування моральної шкоди. Суд прийняв рішення про стягнення з
засудженого завданої матеріальної шкоди у повному розмірі та 70000 грн. - на
відшкодування моральної шкоди, тобто задовольнив позовні вимоги потерпілого
частково.

Це рішення суд обґрунтував, навівши у вироку відповідні
мотиви, тому не можна погодитися з доводами потерпілого про те, що суд нібито
безпідставно повністю не задовольнив його позов про відшкодування моральної
шкоди.

Отже, підстав для скасування вироку і в цій частині колегія
суддів не вбачає.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст. 394-396 КПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_3. залишити без задоволення, а касаційні скарги
засудженого ОСОБА_1. та захисника ОСОБА_4задовольнити частково.

Вирок колегії суддів судової палати у кримінальних
справах Апеляційного суду Львівської
області від 25 травня 2005 року щодо ОСОБА_1 змінити.

Виключити з цього вироку рішення про наявність у
діях ОСОБА_1. кваліфікуючої
ознаки, передбаченої ст. 15 і ч. 2 п. 4 ст. 115 КК України, та вважати його
засудженим за ст. 15 і ч. 2 п. 12 ст. 115 КК України, пом'якшивши призначене
йому покарання до 11 (одинадцяти) років позбавлення волі.

У порядку ст. 395 КПК України змінити ухвалу колегії
суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської
області від 25 травня 2005 року про
застосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру, виключивши з
неї рішення про те, що його дії
підпадають під ознаки ст. 15 і ч. 2 п. 4 ст.115 КК України. Вважати, що
дії ОСОБА_6. підпадають під ознаки ст.15 і ч.2 п.12 ст.115 КК України.

У решті ці судові рішення залишити без зміни.

Судді

Міщенко С.М. Вус С.М. Глос Л.Ф.