Ухвала іменем україни 28 жовтня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4,

суддів: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

за участю

прокурора ОСОБА_7,

засудженого (в режимі

відеоконференції) ОСОБА_1,

розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_2 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 23 листопада 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 23 лютого 2012 року.

Цим вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що в силу ст. 89 КК судимості не має,

засуджено за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк

7 років з конфіскацією майна, яке є його власністю, окрім житла.

Вирішено питання про стягнення судових витрат і про долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винним і засуджено за те, що він 20 грудня 2010 року близько 00.30 год. поблизу під'їзду будинку № 26 по вул. Кузнечній у м. Сумах за попередньою змовою з іншою особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження у зв'язку з розшуком, з метою заволодіння чужим майном вчинили напад на ОСОБА_3, поєднаний із погрозою застосування насильства небезпечного для здоров'я потерпілого, а саме, використовуючи невстановлений предмет, заволоділи належним ОСОБА_3 майном на загальну суму 1504,44 грн.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 вважає постановлені у справі судові рішення незаконними через однобічність, неповноту досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину внаслідок суворості. Просить перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК та зменшити термін покарання.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону, просить постановлені у справі судові рішення змінити, перекваліфікувати дії його підзахисного з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК, пом'якшити йому покарання Крім того, звертаючи увагу суду касаційної інстанції на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, однобічність, неповноту досудового та судового слідства, захисник ставить під сумнів висновок суду проте, що його підзахисний вчинив напад із погрозою застосувати невстановлений предмет, оскільки на його думку цей висновок не підтверджується іншими, окрім показань потерпілого, доказами.

Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_1, який просив касаційну скаргу задовольнити, міркування прокурора про законність та обґрунтованість судових рішень, перевіривши та дослідивши матеріали кримінальної справи і обговоривши доводи, наведені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.

Як видно зі змісту касаційних скарг захисник ОСОБА_2 та засуджений ОСОБА_1 фактично посилаються на однобічність і неповноту досудового й судового слідства, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано у статтях 368 та

369 КПК 1960 року, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.

Доводи викладені у касаційних скаргах про неправильну кваліфікацію дій засудженого за ч. 2 ст. 187 КК, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як видно із матеріалів кримінальної справи, висновки суду про доведеність винності ОСОБА_1 у нападі з метою заволодіння чужим майном, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров'я потерпілого, суд зробив на підставі досліджених в судовому засіданні й наведених у вироку доказів. Зокрема, у своєму рішенні суд послався на показання потерпілого ОСОБА_3 про те, що під час нападу йому погрожували застосувати насильство, приставивши до шиї невстановлений предмет. Ці показання місцевий суд правомірно поклав у основу свого рішення, оскільки вони протягом досудового та судового слідства були послідовними, узгоджувалися між собою та з іншими доказами, що містяться в матеріалах кримінальної справи, а саме з показаннями свідків та даними, наявними в протоколах слідчих дій.

Аналіз доказів, на які послався у вироку суд, свідчить про правильність висновків суду та доведеність винності ОСОБА_1 у вчиненому злочині.

Дії ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 187 КК кваліфіковано правильно.

Що ж стосується доводів касаційних скарг засудженого та його захисника про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Відповідно до ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_1 покарання суд урахував всі обставини справи, характер та ступінь тяжкості скоєного злочину, який відноситься до категорії тяжких, пом'якшуючу покарання обставину, відсутність таких, що його обтяжує, а також врахував суд дані про особу винуватого.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_1 покарання, його вид і строк суд визначив правильно, воно є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Підстав для призначення ОСОБА_1 більш м'якого покарання, про що йдеться у касаційних скаргах, на думку колегії суддів, немає.

Як убачається з матеріалів справи, наведені в апеляції доводи засудженого та його захисника, аналогічні доводам, наведеним у їх касаційних скаргах, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав безпідставними і належним чином мотивував у своєму рішенні висновки, з якими погодилася колегія суддів. Вони підтверджуються доказами ретельно перевіреними і належним чином оціненими судом апеляційної інстанції. У касаційних скаргах не наведено інших, не досліджених судом доказів, які би спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які би були безумовною підставою для зміни чи скасування судових рішень у справі, колегія суддів не встановила.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 394-396 КПК

1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI Перехідних положень КПК 2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 23 листопада 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 23 лютого 2012 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні скарги останнього та захисника ОСОБА_2 - без задоволення.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6