Ухвала

іменем україни

17 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1.,
суддів:при секретарі ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4.,

розглянувши у судовому засіданні касаційні скарги засудженої ОСОБА_5 та її захисника - адвоката ОСОБА_6 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 липня 2014 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002119, за обвинуваченням

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, уродженки с. Далеке Чорноморського району Автономної Республіки Крим, зареєстрована у АДРЕСА_2, мешкає у АДРЕСА_1, така, що не має судимості,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_11,

адвоката ОСОБА_6,

засудженої ОСОБА_5,

в с т а н о в и л а:

Вироком Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2014 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі - 10 131 грн та моральну шкоду в розмірі - 70 000 грн, а також на утримання останнього, як неповнолітньої дитини, що продовжує навчання, шкоду в розмірі ј частини середньомісячної заробітної плати ОСОБА_8, 1 701 грн 30 коп., щомісячно до закінчення навчання.

Також вироком суду вирішене питання щодо судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 липня 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_5 просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо неї змінити, перекваліфікувати її дії з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК України. В обґрунтування своїх вимог вказує, що в момент вчинення злочину вона не мала умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а повинна була захищатися від його протиправних дій. Вважає, що судом не враховано тих обставин кримінального провадження, які передували події злочину, а наслідки скоєного, на переконання заявниці, є необережними. Заперечує, що знаряддям вчинення злочину був ніж, і стверджує, що показання з цього приводу вона надавала під тиском з боку працівників міліції. Крім того, зазначає, що апеляційний суд не перевірив доводів її скарги в повному обсязі і своє рішення належним чином не умотивував.

Захисник ОСОБА_6 у касаційній скарзі ставить питання про зміну судових рішень щодо ОСОБА_5 з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що в діях його підзахисної відсутній умисел на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, а удар нанесений нею предметом, який попався під руку, був здійснений з метою відвернути посягання з боку ОСОБА_8 Крім того, на думку адвоката, суд при призначенні покарання безпідставно не взяв до уваги всіх обставин, що пом'якшують покарання, а за наявності двох протилежних характеристик засудженої враховано лише її негативну характеристику, в той час коли за законом, усі сумніви повинні трактуватися на користь обвинуваченого. Поміж іншого, захисник вважає розмір стягнутої моральної шкоди безпідставно завищеним, а цивільний позов у цій частині не мотивованим.

Потерпілий ОСОБА_7 подав заперечення на касаційну скаргу адвоката ОСОБА_6, в яких, посилаючись на безпідставність її доводів, просив залишити скаргу без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Згідно з вироком суду, в ніч з 15 на 16 листопада 2013 року, ОСОБА_5 знаходячись вдома у АДРЕСА_2, в ході спільного розпивання спиртних напоїв з власним чоловіком ОСОБА_8, розбила пляшку горілки, щоб останній припинив вживати спиртне та ліг спати.

Такі дії ОСОБА_5 розлютили ОСОБА_8 і він, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, під час конфлікту, схопив її за волосся, яке намотав на руку, звалив на підлогу і почав тягнути по кімнаті. ОСОБА_5 стала просити ОСОБА_8 відпустити її, однак останній на прохання жінки не реагував.

В цей час, ОСОБА_5, з метою нанесення тілесних ушкоджень, не маючи умислу на позбавлення життя ОСОБА_8, схопила правою рукою кухонний ніж, який підібрала на підлозі під столом та умисно нанесла ним удар в спину потерпілому, в область грудної клітки. В результаті цього, ОСОБА_8 було заподіяно тяжке тілесне ушкодження від якого він помер.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженої ОСОБА_5 та її захисника - адвоката ОСОБА_9 на підтримку своїх касаційних скарг, думку прокурора, який касаційні скарги підтримав частково та просив кримінальне провадження направити на новий апеляційний розгляд, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України однією з підстав для зміни вироку, ухвали суду є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Частиною 2 ст. 36 КК України встановлено, що кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органу влади.

За ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статях 118 та 124 КК України.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику в справах про необхідну оборону» роз'яснено, що при розгляді справ про необхідну оборону необхідно з'ясовувати, чи мала особа, яка захищалась, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Пунктом 5 цієї ж постановити роз'яснюється, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров'я) та інші обставини.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та фактичних обставин установлених судом, під час спільного проживання між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 склалися неприязні стосунки, вони зловживали спиртними напоями та неодноразово вчиняли сварки.

У день події, як вбачається з показань ОСОБА_5, між нею та її чоловіком ОСОБА_8, з приводу розбитої нею пляшки горілки, виникла сварка в ході якої останній, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, застосував до неї фізичне насильство, а саме: раптово схопив її за волосся і став волочити по кімнаті. Ці дії ОСОБА_8, з урахуванням того, що він був фізично сильнішим за неї і сварка відбувалася у темну пору доби в обмеженому просторі кімнати, вона сприймала, як реальну загрозу своєму життю та здоров'ю. Поряд з цим, не маючи змоги іншим способом захиститися від нападу, вона підібрала з підлоги ніж і завдала ним чоловікові одного удару у спину, спричинивши тяжке тілесне ушкодження. Після того, як ОСОБА_8 відпустив її, вона стала надавати йому медичну допомогу та протягом ночі неодноразово викликала лікарів.

Такі показання засудженої узгоджуються з висновками судово - медичної експертизи щодо локалізації і характеру виявленого на трупі ОСОБА_8 ножового поранення та з висновками судово - медичної експертизи громадянки ОСОБА_5 у якої виявлені легкі тілесні ушкодження в ділянках голови, лівого плеча та лівої гомілки. (т. 1 а.п. 142-143; 33, 33 зв.). Зазначені ушкодження могли виникнути за обставин, на які вказувала ОСОБА_5

Викладені обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 зазнала суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_8, яке створювало реальну загрозу заподіяння шкоди її здоров'ю і, не маючи через обмежений вільний простір кімнати та фізичну перевагу потерпілого іншої можливості уникнути подальшого насильства з його боку та спричинення більш тяжкої шкоди її здоров'ю, скориставшись своїм правом на застосування захисту шляхом заподіяння фізичної шкоди нападнику, використала ніж, який вона підібрала з підлоги під час її волочіння по кімнаті.

Такі дії ОСОБА_5 відповідають вимогам частини першої та частини другої статті 36 КК України щодо права особи на необхідну оборону з метою захисту охоронюваних законом своїх прав та інтересів шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди для припинення цього посягання.

За таких обставин висновки судів першої та апеляційної інстанцій про спрямованість умислу ОСОБА_5 на заподіяння ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть, не можна визнати обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону.

Водночас застосований засіб захисту (ніж) та заподіяння шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого, за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, а відтак ОСОБА_5 вийшла за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищила межі необхідної оборони.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України (далі - ВСУ) у справі № 5-34 кс 14 щодо ОСОБА_10 де мотивом дій засудженої був визнаний захист своїх правоохоронюваних інтересів від посягання, а не особисті неприязні стосунки з потерпілим, які виникли під час сварки.

Отже, враховуючи наведене вище та правові позиції ВСУ, які в силу ст. 458 КПК України є обов'язковими для всіх судів України, за встановлених фактичних обставин кваліфікація діяння вчиненого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України є неправильною.

З огляду на викладене, вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду необхідно змінити у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Дії ОСОБА_5 підлягають перекваліфікації з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України з призначенням їй покарання відповідно до санкції зазначеної статті.

Виходячи з конкретних обставин справи, особи винної, яка раніше не судима, повністю визнала свою вину, активно сприяла розкриттю злочину, однак злочин вчинила у стані алкогольного сп'яніння, який потягнув незворотні наслідки, колегія суддів вважає необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів покарання у виді обмеження волі в максимальному розмірі, передбаченому ст. 124 КК України.

Розмір компенсації моральної шкоди у сумі 70 000 грн на користь ОСОБА_7, визначений судом з урахуванням моральних страждань спричинених втратою близької людини - батька та конкретних обставин кримінального провадження, і вважати його завищеним, як на тому наголошує адвокат, на думку колегії суддів, підстав немає.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги засудженої ОСОБА_5 та її захисника - адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 липня 2014 року щодо ОСОБА_5 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

В решті судові рішення залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3