Справа № 11а-443 Головуючий у 1
інстанції Данко В.В.
КК України Доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року травня
8 дня Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого Леона
О.І.

Суддів Момота
В.І., Зазулі І.Є.

з участю
прокурора Ходачкевича
Ю.І.

та
адвоката ОСОБА_2

засудженого ОСОБА_1

розглянула у
відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальну справу за

апел. скаргою

захисника
ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_1

на вирок
Залізничного районного суду м.Львова від 7 березня 2007 року

Цим вироком:

ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, громадянин України, непрацюючий, не судимий
відповідно до ст. 89 КК України, -

засуджений
по ст. 286 ч.1 КК України до штрафу в розмірі 1700 гривень з позбавленням права
керувати транспортними засобами на 2 роки.

Постановлено
стягнути з ОСОБА_1 в користь Львівської комунальної міської клінічної лікарні
швидкої допомоги 280 гривень 07 коп. витрат за лікування потерпілої ОСОБА_3

Стягнуто також
із ОСОБА_1 судові витрати за проведення експертизи.

Згідно
вироку суду 18 грудня 2006 p.,
біля 7 год.10 хв.,
ОСОБА_1, керуючи автобусом марки „Шаолінь", номерний знак НОМЕР_1, що
обслуговував пасажирів на маршруті № 66 „Залізничний вокзал-Галицьке
перехрестя", на площі Двірцевій в м.Львові, порушив вимоги п.п. 1.3,1.5;
21.4 Правил дорожнього руху України, зокрема, відчинив автоматичні двері
автобуса до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого пасажир ОСОБА_3
випала із салону автобуса на проїжджу частину дороги і в результаті чого їй
було спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості.

В
апеляційній скарзі захисник ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_1
покликається на те, що суд допустив неповноту судового слідства, що привело до
неправильних висновків.

Вважає,
що висновок судово-медичної експертизи № 3/2006 від 21.12.2006 р. є сумнівним,
а суд поклав його в основу обвинувачення.

Вказує,
що потерпіла ОСОБА_3 сама порушила вимоги п.п.5.1; 5.2 Правил дорожнього руху України,
а суд не прийняв цього до уваги.

Стверджує
також, що суд безпідставно застосував додаткове покарання у виді позбавлення
права керувати транспортними засобами. ОСОБА_1 працює водієм понад 25 років і
це є єдиним його заробітком.

Апелянт
вважає, що суд безпідставно вважає, що ОСОБА_1 не може бути звільнений від
кримінальної відповідальності, оскільки не відшкодував матеріальної шкоди.
ОСОБА_1 згідний відшкодувати всі витрати, як тільки йому нададуть підтверджуючі
документи.

Крім
того, апелянт вважає і неправомірним задоволення цивільного позову прокурора,
оскільки цивільна відповідальність має бути покладена на транспортну компанію „Ференц і К".

З
врахуванням наведеного просить змінити вирок суду, не позбавляти ОСОБА_1 права
керувати транспортними засобами та не покладати на засудженого цивільну
відповідальність.

В
запереченні на апеляцію потерпіла ОСОБА_3 вважає вирок суду законним та
обґрунтованим, а апеляцію безпідставною.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_1 та адвоката ОСОБА_2, які
підтримали апеляцію, потерпілої ОСОБА_3, думку прокурора про законність та
обґрунтованість вироку, перевіривши матеріали справи та доводи апеляції,
колегія суддів вважає, що така до задоволення не підлягає.

Винність
засудженого ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочинного діяння повністю
стверджується сукупністю доказів по справі, зібраних досудовим слідством з
дотриманням вимог КПК України, належно перевірених в судовому засіданні.

Висновки суду
про доведеність вини є обґрунтованими.

Як
вбачається із змісту апеляції, зокрема, прохання, в ній фактично не оспорюється
доведеність вини та кваліфікація злочинних дій засудженого ОСОБА_1

Разом з
тим, в апеляції зазначено, що суд не дав належної оцінки висновку
судово-медичної експертизи № 3/2007 від 2.01.2007 р.

Згідно
даного висновку, у потерпілої ОСОБА_3 виявлено надрив внутрішньо-бокової
зв"язки правого колінного суглобу, забій м"яких тканин правої
гомілки, садна правого колінного суглобу, які утворились від контакту з тупими
предметами, могли бути спричинені 18.12.2006 р. при переїзді правої гомілки,
колесом автомобіля, відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості по
ознаці тривалого розгляду здоров"я (а.с.15).

Таким
чином, висновок експерта закінчено 2.01.2007 p., а не 21.12.2006 p., як вказує в
апеляції адвокат. 21.12.2006 р. винесена слідчим постанова про призначення
судово-медичної експертизи.

Колегія
суддів вважає, що даний висновок є науково обгрунтованим і не викликає сумніву,
оскільки ґрунтується на об"єктивних даних.

Тому
твердження апелянта про те, що висновок експерта викликає сумнів, є
безпідставним.

Покликання
в апеляції про те, що сама потерпіла ОСОБА_3 порушила Правила дорожнього руху
України при посадці в автобус є також безпідставними, оскільки вони є тільки
припущеннями апелянта і не ґрунтуються на доказах по справі.

Відповідно
до положень ст.45 КК України, особа, яка вперше вчинила злочин невеликої
тяжкості, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона після
вчинення злочину щиро покаялася, активно сприяла розкриттю злочину і повністю
відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Як
вбачається з протоколу судового засідання підсудній ОСОБА_1 свою вину у
вчиненому визнав частково (а.с.85), потерпілій не відшкодував завдані збитки,

яка в судовому
засіданні заявила, що буде заявляти цивільний позов до ОСОБА_1 (а.с.86,
зворот).

За таких
обставин положення ст.45 КК України до ОСОБА_1 застосовувати не можна.

Призначаючи
засудженому ОСОБА_1 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину,
особу винного та обставини, що пом"якшують покарання. Таке покарання
призначено у відповідності до вимог ст.65 КК України, відповідно до санкції
ст.286 ч.1 КК України, суд в даному випадку застосував додаткове покарання у
виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 2 роки, врахувавши
всі обставини справи.

Колегія
суддів не вбачає підстав для зміни вироку в частині призначення додаткового
покарання, оскільки і таке призначено у відповідності з вимогами ст.65 КК
України.

В
апеляції зазначено, що цивільна відповідальність незаконно покладена на
засудженого, а має бути покладена на транспортну компанію „Ференц і К".

По
вироку суду із ОСОБА_1 стягнуто судові витрати за проведення експертизи та
витрати на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_3

Відповідно
до ст.93 ч.1 КПК України судові витрати покладаються на засуджених, а ч.2 даної
статті вказує, що при визнанні підсудного винним, суд постановляє стягнути з
нього судові витрати.

Згідно
ст.1 ч.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 7.07.1995 р. „ 1 із
наступними змінами „Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи,
яка потерпіла від злочину, та судових витрат", за змістом ст.93-1 КПК
України відповідальність за відшкодування витрат на стаціонарне лікування
особи, яка потерпіла від злочину, може покладатися на засуджених при заподіянні
шкоди як умисними, так і необережними діями.

Таким
чином, суд правомірно стягнув із ОСОБА_1 судові витрати за проведення
експертизи та витрати за стаціонарне лікування потерпілої.

З
врахуванням вищенаведеного колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи
скасування вироку.

Керуючись
ст.ст.362, 366 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Вирок
Залізничного районного суду м.Львова від 7 березня 2007 року відносно ОСОБА_1
залишити без змін, а апеляцію захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженого - без
задоволення.