Ухвала іменем україни 25 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1.,
суддів:ОСОБА_2., ОСОБА_3.,
при секретарі ОСОБА_4.,
за участю прокурора ОСОБА_5.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Донецької області на вирок Апеляційного суду Донецької області від 13 лютого 2015 року стосовно засудженого ОСОБА_6,

в с т а н о в и л а:

Вироком Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 грудня 2014 року (після відмови у затверджені угоди про визнання винуватості ухвалою цього ж суду від 25 листопада 2014 року)

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Маріуполя Донецької області, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Стягнуто з ОСОБА_6 витрати на проведення експертизи: на користь НДЕКЦ ГУМВС України у Запорізькій області 983, 84 грн і на користь НДЕКЦ ГУМВС України у Донецькій області 393, 12 грн.

Вироком Апеляційного суду Донецької області від 13 лютого 2015 року вирок районного суду в частині призначення покарання та вирішення питання про відшкодування процесуальних витрат скасовано і постановлено новий вирок, яким ОСОБА_6 ухвалено вважати засудженим за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього виконання обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави на відшкодування процесуальних витрат 1 376 грн 96 коп.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за те, що він 28 вересня 2014 року у нічний час знаходячись біля ПАТ КБ «Приватбанк», розташованого по вул. Артема у Жовтневому районі міста Маріуполя, незаконно придбав - знайшов бойову ручну оборонну осколкову гранату Ф-1, що є бойовим припасом, придатну для здійснення вибуху, яку переніс до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1, після чого став незаконно зберігати. А 03 жовтня 2014 року приблизно о 02 годині 30 хвилин під час огляду зазначеної квартири працівники міліції виявили та вилучили вказаний бойовий припас, який ОСОБА_6 незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу.

У касаційній скарзі прокурор просить оскаржуване судове рішення змінити через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з встановленням іспитового строку на один рік на підставі ст. 75 КК України, оскільки апеляційний суд, постановляючи свій вирок, порушив вимоги ст. 404 КПК України і вийшов за межі вимог апеляційної скарги прокурора та призначив засудженому два роки іспитового строку, тоді як прокурор просив призначити один рік, чим погрішив становище засудженого.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала касаційну скаргу у повному обсязі та просила її задовольнити, перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Як убачається із вироку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, на підставі зібраних у встановленому порядку доказів, які отримали правильну юридичну оцінку. Законність цього висновку та кваліфікація дій засудженого у касаційній скарзі прокурором не оспорюються, як і вид та міра призначеного покарання у виді 3 років позбавлення волі .

Твердження прокурора про те, що апеляційний суд при постановленні свого вироку вийшов за межі апеляції прокурора, внаслідок чого погіршив становище засудженого, є безпідставними.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження в апеляції на вирок Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 12 грудня 2014 року прокурор, посилаючись, поміж іншого, на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, ставив питання про скасування вироку районного суду та постановлення нового вироку, яким просив призначити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263 КК України суворіше покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. Разом з тим, просив на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік з покладенням обов'язків, передбачених ст. 76 КК України.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що санкцією частини статті за якою засуджено ОСОБА_6, передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від трьох до семи років, що не було враховано судом першої інстанції, а призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом, можливо лише за умови застосування ст. 69 КК України, яка вироком районного суду стосовно ОСОБА_6 не застосовувалась.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи апеляцію прокурора, виправивши помилку суду першої інстанції,скасував його вирок в частині призначеного покарання та постановив новий вирок яким призначив ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, звільнивши його від відбування цього покарання з іспитовим строком на 2 роки. Своє рішення належним чином мотивував, воно відповідає положенням ст.419 КПК Украхни.

На думку колегії суддів, апеляційний суд, погодившись з позицією прокурора про м'якість призначеного засудженому покарання, постановив новий вирок в межах своїх повноважень, без порушення вимог ст. 404, 420, 421 КПК України, оскільки призначив засудженому за ч. 1 ст. 263 КК України покарання в межах санкції вказаної статті закону, яке й просив прокурор. Крім того, касаційний суд звертає увагу, що вид та розмір покарання, як і встановлення судом тривалості іспитового строку, при звільненні від його відбуванні, який є умовою відбування покарання, суд визначає на власний розсуд, окремо у кожному конкретному випадку і щодо кожного підсудного і не пов'язаний з позицією прокурора по цьому питанню.

Тим більше, що відповідно до положень ст.ст.420 та 421 КПК України погіршується становище обвинувачено при скасуванні апеляційним судом вироку суду першої інстанції з ухваленням свого вироку у разі неправильного звільнення його від відбування покарання. Однак, суд першої інстанції не звільняв засудженого від призначеного покарання у виді позбавлення волі, а апеляційний суд в свою чергу не скасовував його вирок з цих підстав.

Таким чином, покарання, призначене апеляційним судом ОСОБА_6, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, воно є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. А тривалість іспитового строку при звільненні засудженого від відбування покарання відповідає вимогам ст.75,76 КК України, визначеним в межах компетенції апеляційного суду, та не може вважатися погіршенням становища засудженого відповідно до положень ст.ст.420, 421 КПК України.

Оскільки апеляційним судом кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді кримінального провадження не допущено, тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора не вбачається.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Донецької області залишити без задоволення.

Вирок Апеляційного суду Донецької області від 13 лютого 2015 року стосовно засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3