Справа № 460/1296/15-к
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Яворівський районний суд Львівської області
у складі головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі: ОСОБА_2 ,
з участю прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинуваченого: ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, не одруженого, безпартійного, військовослужбовця за контрактом п/п В4680 (колишня в/ч НОМЕР_1 ), такого, який не має судимості,
за ст.407 ч.3 КК України, -
11 грудня 2013 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 направлено для проходження військової служби за контрактом до військової частини НОМЕР_1 , де цього ж дня, з ним було укладено контракт про проходження військової служби терміном на три роки та наказами командира військової частини від 11 грудня 2013 року за №78-ПМ та за №292 його було зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду номера обслуги 1 мінометного відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону.
Відповідно до вимог ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно положень ч.4 п.1. ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.
Відтак, 11 грудня 2013 року, тобто з моменту зарахування ОСОБА_4 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , він набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.
Згідно п.п.1,3 ч.3 ст.24 «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
03 березня 2014 року, за сигналом «Тривога», військову частину НОМЕР_1 переведено у вищу ступінь бойової готовності, на військовослужбовців покладено спеціальні завдання та розпочато особливий період несення військової служби, про що було доведено до всього особового складу частини.
Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби, солдату ОСОБА_4 було достеменно відомо і до часу нез`явлення на службу у військову частину, він дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.
У відповідності до плану відмобілізування та приведення військової частини НОМЕР_1 у бойову готовність та на виконання вимог наказу командира 24 окремої механізованої бригади від 10 червня 2014 року за №111, введено в дію нове умовне найменування бригади «військова частина польова пошта НОМЕР_2 ».
04 листопада 2014 року, близько 08 години, ОСОБА_4 , не маючи наміру назавжди ухилитися від військової служби, самовільно залишив територію військової частини польова пошта НОМЕР_2 та без поважних причин, незаконно перебував поза межами її розташування, так як проводив час на власний розсуд за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 .
06 березня 2015 року, близько 15 години, солдат ОСОБА_4 самостійно прибув у військову прокуратуру Львівського гарнізону та в той самий день повернувся у військову частину польова пошта НОМЕР_2 , про що доповів своєму командуванню та продовжив проходити військову службу.
Таким чином, своїми діями обвинувачений ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинив самовільне залишення військової частини та місця служби, не з`явившись вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ст.407 ч.3 КК України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину та підтвердив факт вчинення ним самовільного залишення військової частини та місця служби, тривалістю понад один місяць, за обставин, викладених у обвинувальному акті, пояснивши при цьому, що повернувшись із зони АТО, він змушений був знаходитися вдома, оскільки на його утриманні залишився травмований батько, а допомогти батькові на той час більше було нікому. Щиро розкаюється у вчиненому, завіривши, що подібного більше вчиняти ніколи не буде, просить також суворо його не карати та надати можливість продовжувати проходити військову службу, щоб спокутувати свою вину.
Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд, заслухавши думку учасників судового розгляду визнає недоцільним подальше дослідження доказів, стосовно фактичних обставин самовільного залишення військової частини та місця служби, та нез`явлення ОСОБА_4 вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, так як вони ніким не оспорюються і учасники судового розгляду не заперечують проти цього.
При цьому, суд з`ясував правильне розуміння сторонами кримінального провадження змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Аналізуючи докази, що були дослідженні по справі, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.3 КК України в судовому засіданні доведена повністю і кримінальне правопорушення кваліфіковано вірно, оскільки він, як військовослужбовець, вчинив самовільне залишення військової частини та місця служби, не з`явившись вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць.
Обираючи вид і розмір покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується, повністю визнає свою вину, обставини, які пом`якшують покарання, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин та обставини, які обтяжують покарання, вважає за необхідне застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 ст.69 КК України, призначивши більш м`яке покарання, ніж передбачене законом.
Керуючись ст.ст.373, 374 КПК України, суд,-
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.3 КК України, призначивши йому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що нараховує суму 1700 гривень.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, через Яворівський районний суд Львівської області.
Вирок виготовлений в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя: ОСОБА_1