АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1063/15 Справа № 201/8525/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001542, за апеляційними скаргами прокурора, який приймав участь в розгляді провадження судом першої інстанції, потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року відносно ОСОБА_10 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України, -

В с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дніпропетровська, громадянин України,одружений, має на утриманні малолітню дитину, який проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -

засуджений за ч.2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1700 гривень. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 693,36 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 гривен, а всього 1193,36 гривень.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за те, що він 11.05.2014 року приблизно о 13-45 годин ОСОБА_10 , знаходячись у коридорі квартири АДРЕСА_2 , за місцем свого мешкання, на ґрунті раптово виниклого конфлікту з раніше знайомим ОСОБА_7 , взявши у праву руку кухонний ніж господарсько-побутового призначення, реалізовуючи раптово виниклий умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, передбачаючи настання можливих суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, завдав один удар клинком ножу господарсько-побутового призначення в область задньої поверхні лівого стегна, таким чином спричинив умисне тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_7 у вигляді сліпого колото-різаного поранення на задній поверхні лівого стегна у верхній третині ближче до сідничної складки, на відстані 84 см вгору від підошовної поверхні стоп, яке переходить в раньовий канал, який йде донизу та досередини, сліпо закінчується на глибині 10 см, яке згідно висновку експерта № 2066е від 14.06.2014 р. за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що зумовило короткочасний розлад здоров`я понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день). Вказаними діями ОСОБА_10 вчинив злочин передбачений ч. 2 ст. 125 КК України, а саме, умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я / а.п. 152-158/.

В апеляціях:
прокурор, який приймав участь в розгляді провадження судом першої інстанції, просить вирок суду змінити в частині вирішення цивільного позову у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді першої інстанції цивільного позову потерпілого /а.п.170-172/;

потерпілий ОСОБА_7 просить вирок суду в частині вирішення цивільного позову змінити, задовольнивши його в повному обсязі, та стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду у сумі 7731,71 гривні, моральну шкоду у сумі 20 000 гривень, а в іншій частині вирок суду залишити без змін. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_10 він поніс майнові витрати на лікування в розмірі 4043,36 гривень, а також у зв`язку з перебуванням ОСОБА_7 на лікарняному у нього наявна втрачена вигода, тобто недоотримана заробітна плата в розмірі 2596,35 гривень. Разом з тим, ОСОБА_10 під час завдання тілесних ушкоджень пошкодив брюки потерпілого, які згідно даних офіційного сайту коштують 1092 гривні./ а.п. 173-176/;

захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 закрити на підставі ч.5 ст. 36 КК України. В обґрунтування посилається на те, що матеріали кримінального провадження дають змогу кваліфікувати дії ОСОБА_10 як необхідну оборону, чому суд першої інстанції взагалі не приділив уваги, оскільки обвинуваченому також були спричинені тілесні ушкодження, що підтверджується освідуванням СМЕ/ а.п.162-166/.

На апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 представником потерпілого ОСОБА_7 . ОСОБА_8 були подані заперечення, в яких він просив відмовити в задоволенні даних апеляцій, а вирок суду залишити без змін у тій частині, яка оскаржується.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думки обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 , які, кожен окремо, підтримали апеляцію захисника та просили її задовольнити, міркування прокурора, який просив задовольнити апеляцію прокурора, який приймав участь в розгляді провадження судом першої інстанції, позиції потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_11 , які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляції захисника ОСОБА_9 та прокурора і просили задовольнити апеляцію потерпілого, перевіривши матеріали справи в межах апеляцій, обговоривши їх доводи, колегія суддів вважає за необхідне апеляцію захисника в інтересах обвинуваченого залишити без задоволення, а апеляційні скарги прокурора та потерпілого задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Посилання в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого на те, що дії ОСОБА_10 необхідно кваліфікувати як необхідну оборону, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Матеріалами провадження з`ясовано, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у кримінальному провадженні не допущено.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним за ч. 2 ст. 125 КК України, а саме спричинення умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного злочину за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ознаками ч. 2 ст. 125 КК України ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях потерпілого, свідків та даними досліджених в судовому засіданні документів. Будь-яких підстав, які б викликали сумнів в наданих поясненнях учасників судового провадження перевіркою матеріалів справи не виявлено. Оскільки наведені докази зібрані у встановленому законом порядку і узгоджуються між собою, підстав піддавати сумніву їх достовірність та допустимість колегія суддів не вбачає.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_10 під час нанесення тілесних ушкоджень потерпілому реалізовував своє право на захист для відвернення протиправного насильницького вторгнення в житло, а отже не підлягає кримінальній відповідальності на підставі ч.5 ст. 36 КК України, не можна врахувати як належні, оскільки вони суперечать обставинам справи, які досліджені судом. Суд першої інстанції обґрунтовано надав цим посиланням критичну оцінку та прийшов до висновку, що покази обвинуваченого в цій частині спрямовані на штучну зміну обставин події з метою уникнення відповідальності, оскільки під час судового розгляду було встановлено той факт, що в момент нанесення обвинуваченим удару ножем в стегно потерпілого останній мало того, що припинив активні дії, направлені на вторгнення в житло, а й стояв спиною до обвинуваченого маючи намір покинути квартиру, що говорить про те, що в момент нанесення удару необхідності відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло, а отже вимоги ч. 5 ст. 36 КК України застосуванню не підлягають.

Суд також, на думку колегії суддів, цілком критично оцінив й покази обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що він під час нанесення тілесних ушкоджень потерпілому переслідував мету затримання останнього і доставку його до правоохоронних органів, оскільки обвинувачений знайомий з потерпілим, який, як було відомо обвинуваченому, не являється суспільно-небезпечною чи асоціально особою, а отже обвинувачений міг повідомити про вчинення злочину потерпілим з вказівкою його анкетних данних, без затримання останнього і, тим більше, без застосування ножа для такого затримання, а також тому, що обвинувачений не продовжив свої дії, направлені на затримання, хоча міг це зробити в даному випадку.

Що стосується доводу апелянта про те, що потерпілий протиправно, насильно вдерся до його житла в порушення вимог законодавства про недоторканість житла, чому суд безпідставно не надав належної оцінки, то колегія вважає зазначені доводи неналежними, оскільки потерпілий ОСОБА_7 прибув до житла обвинуваченого не безпідставно, а з метою спілкування зі своєю малолітньою донькою та перевірки її стану після того, як почув її плач з квартири ОСОБА_10 , який обмежив право потерпілого на спілкування з дитиною на підставі довготривалого конфлікту між потерпілим та обвинуваченим.

Визнаючи ОСОБА_10 винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення суд навів переконливі судження в обґрунтування цього висновку.

Зокрема, суд обґрунтовано поклав у основу вироку свідчення потерпілого ОСОБА_7 , який являючись учасником подій, чітко показав та розповів про обставини кримінального правопорушення, скоєного обвинуваченим, а саме, про спричинення йому тілесних ушкоджень, а саме що 11.05.2014 р. він приїхав до будинку АДРЕСА_3 , щоб побачитись з донькою, яка проживає з колишньою дружиною потерпілого ОСОБА_12 і обвинуваченим. Після того, як ОСОБА_12 відмовила йому з приводу несплати ним аліментів, він піднявся до кв. АДРЕСА_4 в який жила його донька, де почув через двері, що його донька плаче. Він, знаючи зі слів доньки, що обвинувачений знущається над нею, почав дзвонити і стукати в двері, однак двері не відчинили. Через декілька хвилин на сходову клітинку піднялись чоловік і жінка, які намагались потрапити в сусідню квартиру, так як там знаходилась хвора людина. Люди подзвонили в кв. АДРЕСА_5 і обвинувачений відчинив їм двері. В цей час потерпілий підійшов до дверей, поставив свою ногу, перешкоджаючи зачинити двері, так як боявся за свою доньку. В ході спілкування з обвинуваченим останній пхнув потерпілого, а потерпілий пхнув обвинуваченого внаслідок чого останній відійшов на декілька кроків назад і вони разом опинились в коридорі квартири. Потерпілий, не заходячи далі, почав шукати очима доньку, а обвинувачений в цей час побіг на кухню, а через 5-10 с. повернувся з ножем у руці. Потерпілий розвернувся, щоб відчинити двері і в цей час відчув удар ножем в ногу. Він відчинив двері і став між двома дверима, намагаючись внутрішніми дверима прикритись від нападу, однак, внутрішні двері закрились не повністю і обвинувачений в щілину тикав ножем, намагаючись поранити потерпілого та влучив у палець. В цей час потерпілому вдалось відчинити вхідні двері і він побіг вниз, а обвинувачений за ним погнався і біг до 2-го поверху.
Зазначені показання узгоджуються з показаннями обвинуваченого і потерпілого в частині механізму нанесення обвинуваченим удару ножем в стегно потерпілого, та в частині проникнення потерпілого до приміщення обвинуваченого та виходу з нього показаннями свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , допитаних в судовому засіданні, та підтверджуються матеріалами документальних доказів, безпосередньо досліджених судом в судовому засіданні, а саме протоколом слідчого експериментувід 16.06.2014 року, висновком експерта №2119е від 18.06.2014 року, протоколом слідчого експерименту від 23.06.2014 року, висновком експерта №2231е від 24.06.2014 року.

Як вбачається з норм ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільне небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.

Але право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, визначених законом. Згідно приписів зазначеної статті ці умови полягають у тому, що оборона може здійснюватись лише від суспільне небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені Кримінальним Кодексом. Не виникає стану необхідної оборони у разі "захисту" зазначених у ч. 1 ст. 36 КК України охоронюваних законом прав та інтересів від діяння, яке через малозначність не становить суспільної небезпеки. Також за загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною, а оборона проти явно закінченого посягання є неправомірною.
Таким чином, аналізуючи позицію обвинуваченого ОСОБА_10 , співставляючи її з обвинуваченням, що йому інкримінується, а також зі свідченнями потерпілого, свідків та з іншими доказами, дослідженими судом, які повністю викривають обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, колегія суддів робить висновок про те, що вищезазначені покази та інші наведені судом докази мають характер логічних, послідовних та об`єктивних. Зазначені докази винуватості ОСОБА_10 є такими, що доповнюють одне одного, є належними, достовірними, допустимими, достатніми та такими, що не суперечать Конституції та нормам КПК України. А отже, суд у вироку надав правильну оцінку зібраним доказам, які є належними, допустимими, достовірними і скоєне обвинуваченим вірно кваліфікував за ч. 2 ст. 125 КК України, а доводам апелянтів в цій частині суд цілком обґрунтовано надав критичну оцінку.

При визнанні ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого. Обставиною, яке пом`якшує покарання, суд визнав активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що покарання у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Таким чином, вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином , призначивши покарання в межах санкції статті.

Також апеляційним розглядом встановлено, що при призначенні покарання ОСОБА_10 за вчинення вищезазначених злочинів суд в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, за місцем навчання характеризується позитивно, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді штрафу в межах санкції ч.2 ст. 125 КК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи , підтверджені відповідними документами. Колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину та дані по особу ОСОБА_10 , та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Розглядаючи заявлені прокурором вимоги, з врахуванням їх обґрунтованості, колегія суддів приходить до висновку, що останні не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції під час ухвалення обвинувального вироку вирішив питання цивільного позову, заявленого потерпілим, як того вимагають приписи норм ст.ст. 368, 374 КПК України, тому в даному випадку колегією суддів не вбачається істотних порушень, які б могли тягнути за собою скасування вироку в цій частині, а також підстав для направлення кримінального провадження в частині цивільного позову на новий судовий розгляд, як просить прокурор в своїй апеляції, що в даному випадку не передбачено чинним кримінальним процесуальним законодавством.
Що стосується доводів апеляції потерпілого в частині невірного вирішення цивільного позову під час ухвалення судом вироку відносно ОСОБА_10 , колегія суддів вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

За змістом вироку, зокрема його резолютивної частини, заявлений потерпілим у кримінальному провадженні цивільний позов в частині стягнення матеріальної шкоди судом було задоволено частково, а саме з урахуванням встановлених судом обставин з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь цивільного позивача, на підставі ст. 1166 ЦК України, стягнута матеріальна шкода в розмірі 693,36 гривень, а саме витрати понесені на лікування підтвердженні чеками.

Мотивуючи прийняте рішення, суд посилався на відсутність належних доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених потерпілим вимог. При цьому, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів також приходить до висновку, що цивільний позов в частині стягнення матеріальної шкоди підлягає задоволенню саме в зазначеному обсязі.

Разом з тим, потерпілим були заявлені вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень, але суд першої інстанції стягнув з обвинуваченого на користь останнього лише 500 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, з чим колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В роз`ясненнях, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий зазнав значних фізичних та душевних страждань, пов`язаних з порушенням звичного способу життя та проходженням тривалого курсу лікування.

Так, внаслідок завданих тілесних ушкоджень ОСОБА_7 переніс операцію, довгий час відчував фізичний біль у місцях поранення та зазнав порушення нормального ритму та соціального способу його життя, оскільки потерпілий займається спортом. Також досить суттєвим критерієм завданої моральної шкоди стало те, що через лікування та виниклий конфлікт з обвинуваченим, він не має можливості бачитись та спілкуватись зі своєю дитиною, яка проживає з його колишньою дружиною та ОСОБА_10 , повноцінно піклуватися про її фізичний, духовний, моральний розвиток та приймати участь в її житті та вихованні.

На переконання колегії суддів, такі обставини об`єктивно не оцінені судом.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_7 в частині компенсації за спричинену моральну шкоду ОСОБА_10 , підлягають частковому задоволенню у розмірі 10 000 грн., що на думку колегії суддів є достатнім та таким, що відповідає моральним стражданням, перенесеним позивачем.

Згідно ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення; зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Таким чином, дослідивши матеріали провадження, частково погодившись з доводами апеляційної скарги потерпілого, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого в рахунок компенсації за спричинену моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., а вирок суду в частині вирішення цивільного позову підлягає зміні.

Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.376 ч.2 КПК України, ст.404 КПК України, ст.405 КПК України, ст.407 КПК України, ст.408 КПК України, ст.419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, апеляційні скарги прокурора, який приймав участь в розгляді провадження судом першої інстанції, та потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року відносно ОСОБА_10 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України скасувати в частині стягнення моральної шкоди.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 10 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_____________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4