Дата документу Справа № 220/1104/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №220/1104/14-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11кп/778/1052/15 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.ст.185, 289 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2015 року місто Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали кримінальних проваджень №0000691 від 7 серпня 2014 року та №0000711 від 12 серпня 2014 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Новопетриківка Великоновосілківського району Донецької області, який до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.289 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції з Маріупольським СІЗО),

ВСТАНОВИЛА:
потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також обвинувачений ОСОБА_6 звернулися до апеляційного суду з апеляційними скаргами на вирок Великоновосілківського районного суду Донецької області від 5 березня 2015 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, за ч.2 ст.289 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна; на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. У залі суду до ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. Строк відбування покарання постановлено рахувати з 5 березня 2015 року. Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить вищевказаний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 скасувати та провадження закрити. В обґрунтування своїх вимог вказує на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам провадження, а також на неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність. Крім того, вказує на неврахування судом того факту, що викрадений ОСОБА_6 мотоцикл не є транспортним засобом, оскільки його технічний огляд протягом 6 років не проводився. Тому вказане кримінальне правопорушення, на думку апелянта, повинно бути кваліфіковане за ч.2 ст.185 КК України. Також в апеляційній скарзі потерпіла зазначає, що судом у вироку не відображено те, що вона до обвинуваченого будь-яких претензій не має, оскільки останній повністю відшкодував їй матеріальну шкоду.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 також просить вищевказаний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 скасувати та провадження закрити. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що у вироку суд безпідставно не зазначив того факту, що обвинувачений ОСОБА_6 повністю відшкодував завдану злочином шкоду, та вона до нього претензій не має. Крім того вказує на позбавлення її судом можливості укласти угоду про примирення у судовому засіданні.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вищевказаний вирок суду першої інстанції щодо нього скасувати та закрити кримінальне провадження. Також посилається на те, що суд не врахував відсутність у потерпілих до нього жодних претензій, завдана правопорушеннями шкода повністю відшкодована. На думку апелянта, вказане можна віднести до обставин, що пом`якшують покарання. Крім того, вказує на невірну кваліфікацію його дій по епізоду незаконного заволодіння транспортним засобом.

З наданих суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 6 серпня 2014 року приблизно о 23 годині, проїжджаючи на мотоциклі марки МТ-10, без н/з повз подвір`я буд. АДРЕСА_2 , в якому проживає ОСОБА_9 , і побачивши, що в його вікнах відсутнє світло, вирішив вчинити таємне викрадення чужого майна. Зупинивши мотоцикл біля вказаного будинку, ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний намір, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, через незаперту калитку зайшов на територію подвір`я, підійшов до гаражу і через незаперті ворота проник у його приміщення, звідки таємно викрав майно ОСОБА_9 на загальну суму 1970 грн. Викрадене майно переніс та погрузив на мотоцикл, після чого зник з місця вчинення злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Окрім того, 7 серпня 2014 року приблизно о 00-30 годині ОСОБА_6 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, зайшов у подвір`я будинку АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_8 , відкрив запірний устрій (гачок) на воротах, після чого виштовхав з подвір`я мотоцикл марки МТ-10-36, чорного кольору, р/н НОМЕР_1 , до автошляху, де завів за допомогою викрутки і перегнав його на закинуте подвір`я, розташоване неподалік будинку, в якому він мешкає. Вказаним мотоциклом ОСОБА_6 розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 2009,34 грн.

Апеляційний суд належним чином повідомив учасників провадження про час та місце апеляційного розгляду та вжив необхідних заходів для забезпечення можливості участі учасників провадження у судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції.

Проте, потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у судове засідання до Апеляційного суду Запорізької області та до Великоновосілківського районного суду Донецької області (для участі в апеляційному розгляді в режимі відеоконференції) не з`явились, про поважні причини свого неприбуття суд апеляційної інстанції не повідомили, клопотань про відкладення апеляційного розгляду не подавали.

Обвинувачений та прокурор вважали за можливе провести апеляційний розгляд без участі потерпілих.

З врахуванням викладеного та згідно з положеннями ч.4 ст.405 КПК України, колегія суддів ухвалила провести апеляційний розгляд без участі потерпілих.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційні скарги потерпілих; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг і вважав, що оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали кримінального провадження, та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду щодо вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.289 КК України, при викладених в оскаржуваному вироку обставинах, ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, і на думку колегії суддів, є правильними.

Відповідно до матеріалів провадження та вироку суду, обвинувачений при судовому розгляді повністю визнав себе винним у інкримінованих йому правопорушеннях та дав показання по суті обвинувачення, у зв`язку з чим суд на підставі ч.3 ст.349 КПК України, окрім показань обвинуваченого, не досліджував інші докази, оскільки обставини провадження ніким з учасників провадження не оспорювались. При цьому суд з`ясував у обвинуваченого, чи правильно він розуміє зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Потерпілі звернулися до суду першої інстанції із заявами про розгляд провадження у їх відсутність через неможливість прибути у судове засідання за станом здоров`я, вказали на відсутність претензій до обвинуваченого та просили призначити останньому покарання на розсуд суду /а.с.26-27/.

Відповідно до положень ч.2 ст.394 КПК України, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

З врахуванням викладеного, доводи апелянтів, в яких вони оспорюють висновки суду щодо фактичних обставин провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, розгляду не підлягають.

Обставини, на які посилаються потерпілі в апеляційних скаргах, про те, що вони були позбавлені можливості укласти угоду про примирення з обвинуваченим, спростовуються матеріалами провадження, відповідно до яких будь-яких клопотань з цього приводу від сторін не надходило. Окрім того, як зазначено вище, потерпілі звернулися із заявами до суду, у яких просили призначити обвинуваченому покарання на розсуд суду.

Вимоги апелянтів про надання їм можливості укласти угоду про примирення на стадії апеляційного провадження задоволенню не підлягають, як такі, що не ґрунтуються на законі.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами, викладеними в апеляційних скаргах, щодо суворості призначеного обвинуваченому покарання, у зв`язку з наступним.

При призначенні покарання судом першої інстанції враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених правопорушень, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічні правопорушення, обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття обвинуваченого. Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення правопорушення щодо особи похилого віку.

На думку колегії суддів, суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі. Висновки суду в цій частині належним чином вмотивовані і ґрунтуються на матеріалах провадження.

Проте, колегія суддів вважає, що визначаючи строк покарання, суд, всупереч вимогам ст.65 КК України, не в повній мірі врахував фактичні обставини провадження та відомості про особу обвинуваченого, що в свою чергу потягло призначення останньому надто суворого покарання. А саме: суд не врахував те, що тяжких наслідків від дій ОСОБА_6 не настало, завдана правопорушеннями шкода майже відшкодована та потерпілі не мають майнових претензій до обвинуваченого, свою вину у вчиненому ані на досудовому слідстві, ані при судовому розгляді він не заперечував, сприяв встановленню істини у провадженні.

Вказані обставини, на думку колегії суддів, є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених правопорушень та дають підстави для застосування положень ст.69 КК України та призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Таким чином, відповідно до положень ст.408 КПК України, оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.

На думку колегії суддів, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень буде наступне покарання: за ч.3 ст.185 КК України, із застосуванням ст.69 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч.2 ст.289 КК України, із застосуванням ст.69 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим обвинуваченому слід призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування вищевказаного вироку суду, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Великоновосілківського районного суду Донецької області від 5 березня 2015 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.3 ст.185, ч.2 ст.289 КК України, змінити в частині призначеного покарання, пом`якшивши його.

Призначити ОСОБА_6 покарання: за ч.3 ст.185 КК України, із застосуванням ст.69 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч.2 ст.289 КК України, із застосуванням ст.69 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна.

В іншій частині вказаний вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3