У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Вищий спеціалізований суд України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі суддів:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у судовому засіданні 20 квітня 2015 року у м. Києві касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 16 січня 2015 року,

в с т а н о в и в:

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2014 року

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та

мешканця АДРЕСА_1, раніше неодноразово судимого,

востаннє вироком Запорізького районного суду

Запорізької області від 25 серпня 2009 року за ч. 2 ст. 289

КК України на 5 років позбавлення волі зі звільненням

на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, а на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 25 серпня 2009 року та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 5 000 грн витрат на правову допомогу та 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 січня 2015 року вирок змінено, зараховано ОСОБА_4 в строк відбування покарання перебування під вартою з 21 жовтня 2011 року по 20 квітня 2012 року під час екстрадиційного арешту в Російській Федерації.

ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 28 липня 2010 року о 09 год. 40 хв., керуючи автомобілем «DAEWOO LANOS», який належить ОСОБА_6, рухаючись по вул. Шевченко у м. Чернігові, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу на перехресті поруч із зупинкою громадського транспорту, де зупинився і стояв автобус, порушив вимоги п.п. 2.3.б, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, не був уважним до дорожньої обстановки, не надав дорогу пішоходу, своєчасно не виконав належних заходів для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_5, яка переходила проїзну частину дороги по пішохідному переході з права наліво відносно напрямку руху автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримала тяжкі тілесні ушкодження, що у своїй сукупності призвели до переривання вагітності терміном 32 тижня.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 посилається на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість. Зазначає, що судом не в повній мірі враховано пом'якшуючі його вину обставини: щире каяття, поведінку після вчинення злочину, наявність на утриманні рідної сестри-інваліда та двох малолітніх дітей. Просить змінити судові рішення та пом'якшити покарання, застосувавши ст. 69 КК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення скарги та вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні зазначених у вироку злочинів та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржується.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини справи і дані про особу засудженого. Зокрема, суд узяв до уваги те, що він щиро розкаявся, визнав вину та сприяв розкриттю злочину, має на утриманні матір-пенсіонерку, сестру-інваліда та двох малолітніх дітей, хворіє, при цьому раніше неодноразово судимий, має непогашені судимості за умисні злочини, новий тяжкий злочин вчинив у період іспитового строку за попереднім вироком, фактично відразу після вчинення нового злочину виїхав за межі України без дозволу органів кримінально-виконавчої системи, шкоду потерпілій не відшкодував навіть у мінімальному розмірі і не вжив заходів для її відшкодування. Крім того, суд врахував думку потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_4 максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

На думку касаційного суду, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, обране ОСОБА_4 покарання є обґрунтованим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів.

Підстав для пом'якшення засудженому покарання та застосування ст. 69 КК України не встановлено.

Отже, з касаційної скарги, наданих копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 16 січня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3