Справа №479/782/14-к 20.01.2015 20.01.2015 20.01.2015
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000058, за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_5 на вирок Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 4 листопада 2014 року відносно
ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Берізки Кривоозерського району Миколаївської області, проживає в АДРЕСА_1 .
обвинуваченої у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6 ,
обвинувачена ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_7 ,
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Обвинувачена ОСОБА_5 просить змінити вирок Кривоозерського районного суду Миколаївської області та застосувати до неї положення ст. 75 КК України.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 4 листопада 2014 року ОСОБА_5 визнано винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України (в редакції на день вчинення злочину) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з поміщенням до кримінально-виконавчої установи закритого типу, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади та місцевого самоврядування на строк 3 роки та з конфіскацією майна без спеціальної конфіскації.
Відповідно до ст. 54 КК України застосовано до ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення її 4 категорії 7 рангу посадової особи місцевого самоврядування.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України в Миколаївській області у відшкодування витрат за проведення судових експертиз 638,82 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів по кримінальному провадженню.
Узагальнені доводи апелянта.
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_5 не оспорює висновків суду щодо доведеності її вини та правильності кваліфікації дій. Посилаючись на ч. 2 ст. 50 КК України, в якій зазначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, ОСОБА_5 вважає, що покарання має призначатися відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, необхідне й достатнє для виправлення особи та попередження нових злочинів. На її думку призначене їй судом покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років не відповідає тяжкості скоєного злочину та її особі.
Обвинувачена зазначає, що при призначенні їй покарання судом першої інстанції не враховано іі часткове визнання провини суд, дійшовши висновку про відсутність щирого каяття, розцінив це лише як прагнення пом`якшити покарання.
На думку обвинуваченої ОСОБА_5 суд першої інстанції при ухвалені вироку не взяв до уваги те, що вона раніше не судима, має постійне місце проживання, місце роботи, за яким позитивно характеризується, постійно працювала, була добропорядною людиною і членом суспільства, а також не врахував стан її здоров`я, яке під час судового слідства погіршилось до ухвалення вироку вона перенесла інсульт.
З урахуванням наведеного простить призначити їй покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.
Обставини, встановлені судом першої інстанції.
З 11.11.2010 р. ОСОБА_5 обіймала виборчу посаду сільського голови Березківської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області.
Будучи посадовою особою керівником органу місцевого самоврядування 4 категорії 7 рангу та згідно примітки 2 до ст. 368 КК України службовою особою, яка займає відповідальне становище, 08.05.2014 р. о 10 год. 49 хв. в службовому кабінеті Березківської сільської ради, розташованої по вулиці Радянській, 26 в с. Берізки Кривоозерського району Миколаївської області, одержала від потерпілого ОСОБА_8 неправомірну вигоду в розмірі 18 000 грн. за наступних обставин.
Відповідно до ч. 1 ст. 12, ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський голова є головною посадовою особою територіальної громади, до повноважень якої відноситься: організація в межах, визначених цим законом, роботи ради та її виконавчого комітету; здійснення керівництва апаратом ради та її виконавчого комітету; скликання сесій ради, внесення пропозиції та формування порядку денного сесій ради та головування на пленарних засіданнях ради; скликання загальних зборів громадян за місцем проживання; укладання від імені територіальної громади, ради та її виконавчого комітету договорів відповідно до законодавства, а з питань, віднесених до виключної компетенції ради, подання їх на затвердження відповідної ради; представлення територіальної громади, ради та її виконавчого комітету у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства; підписання рішень ради та її виконавчого комітету. Сільський голова, несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень.
В грудні 2013 року до обвинуваченої ОСОБА_5 , як до сільського голови Березківської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області села, з приводу демонтажу сільського будинку культури власними силами та за власний рахунок звернувся директор ДП «Бентон» ОСОБА_8 , при цьому він бажав залишки будівельних матеріалів забрати для переробки та виготовлення виробів з бетону для будівництва, оскільки останнє є одним із видів господарської діяльності очолюваного ним підприємства. Як компенсацію за будівельні матеріали, отримані від демонтажу будівлі, ОСОБА_8 пропонував внести на рахунок сільської ради 10 000 грн.
Сільський будинок культури знаходився на балансі сільської ради, з 2010 року перебував в аварійному стані та подальшій експлуатації не підлягав.
Розуміючи зацікавленість ОСОБА_8 в отриманні будівельних матеріалів від демонтажу сільського будинку культури, обвинувачена ОСОБА_5 , маючи корисливий умисел на одержання неправомірної вигоди від останнього, прийняла пропозицію ОСОБА_8 про демонтаж нерухомості.
Діючи навмисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_5 , в одній із розмов з потерпілим, в лютому 2014 року повідомила його про те, що він повинен подвоїти суму грошей та передати їй їх готівкою, а не класти на рахунок сільської ради, інакше в демонтажі нерухомості йому буде відмовлено.
Потерпілий ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що позитивне вирішення питання щодо демонтажу сільського будинку культури саме ним залежить від обвинуваченої, погодився сплатити грошові кошти в розмірі 18 000 грн., що було узгоджено з обвинуваченою, оскільки він візьме на себе витрати за проведення технічної експертизи.
Розуміючи, що обвинувачена ОСОБА_5 вимагає у нього неправомірну вигоду для себе, ОСОБА_8 звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів.
Отримавши згоду потерпілого на надання їй неправомірної вигоди, обвинувачена ОСОБА_5 , використовуючи службове становище, сприяла швидкому документальному оформленню, що надавало ОСОБА_8 можливість приступити до демонтажу аварійної нерухомості, а саме: 31.01.2014 р. ініціювала та внесла на сесію сільської ради питання щодо створення комісії по списанню з балансу сільської ради будинку культури; вела розмови з експертом, який 16.04.2014 р. надав технічний висновок про аварійність приміщення та недоцільність його подальшої експлуатації; 23.04.2014 р. виступила на загальних зборах (сходці) громадян села з промовою про аварійність будинку культури, де від громади отримала дозвіл на його демонтаж; 25.04.2014 р. на сесії сільської ради, за сприянням обвинуваченої, прийнято рішення № 2 про списання з балансу сільської ради будинку культури; 08.05.2014 р. від імені Берізківської сільської ради в службовому кабінеті підписала та скріпила печаткою сільської ради договір про соціальне партнерство з ДП «Бентон» в особі директора ОСОБА_8 , який передала потерпілому ОСОБА_8 , а останній, діючи під контролем правоохоронних органів, за вчинення вказаних дій надав обвинуваченій ОСОБА_5 неправомірну вигоду в розмірі 18 000 грн., які виявлені в сумці обвинуваченої під час обшуку.
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 4 ст. 368 КК України (в редакції на день вчинення злочину), як одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 на час вчинення кримінального правопорушення не судима, характеризувалась позитивно, вдова.
Заслухавши доповідь судді, обвинувачену ОСОБА_5 та її захисника, які підтримавши апеляційну скаргу, просили змінити вирок суду та звільнити обвинувачену від призначеного покарання із застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим і просив залишити його без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд приходить до наступного.
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчинені злочину при обставинах, установлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 4 ст. 368 КК України вірно та апелянтом не оспорюються.
Призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, данні про особу обвинуваченої її стать та вік, а також те, що остання є вдовою, позитивну характеристику за місцем проживання, обставину, яка пом`якшує покарання, вчинення кримінального правопорушення вперше. Тобто суд врахував усі обставини, які пом`якшують покарання, в тому числі і ті, на які посилається апелянт.
З огляду на наведене, покарання обвинуваченій призначено відповідно до вимог ст. 65-67 КК України, є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.
З огляду на вчинення ОСОБА_5 тяжкого злочину, незадовільний стан здоров`я обвинуваченої, те що вона постійно працює і є добропорядною людиною та членом суспільства, не є обставинами, достатніми для звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Покарання ОСОБА_5 призначене в мінімальній межі санкції ч. 4 ст. 368 КК України (в редакції на день вчинення злочину), а тому посилання апелянта на те, що суд першої інстанції часткове визнання вини та відсутність щирого каяття врахував в бік тяжкості покарання та збільшив строк позбавлення волі є безпідставними.
Отже, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення поданої апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, суд
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 4 листопада 2014 року відносно ОСОБА_5 залишити без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
.
Судді

______________________ _______________ ______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3