Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Слинько С. С.,суддів Мороза
М. А., Чуйко О. Г.,за участю прокурора
Таргонія О. В.розглянула в судовому
засіданні в м. Києві 11 вересня 2014 року
кримінальну справу за касаційною
скаргою захисника ОСОБА_5

в інтересах засудженої ОСОБА_6 на вирок
Вінницького міського суду Вінницької
області від 19 листопада 2013 року та
ухвалу Апеляційного суду Вінницької
області від 13 лютого 2014 року.

Вироком Вінницького міського суду
Вінницької області від 19
листопада 2013 року

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку
України, таку, що не мала судимості,

засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 6 років з позбавленням права
керувати транспортними засобами на
строк 3 роки.

Згідно з цим вироком
ОСОБА_6 визнано винною і засуджено за
те, що вона 17 грудня 2011 року приблизно о
18.50 год., керуючи автомобілем «Форд»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
рухаючись по вул. Д. Нечая в напрямку
вул. Щорса у м. Вінниці, в районі будинку
№ 53 порушила п. 12.3 Правил дорожнього
руху України: не вжила своєчасних
заходів для зупинки автомобіля або
безпечного об`їзду перешкоди,
внаслідок чого здійснила наїзд на
ОСОБА_7, яка сиділа на проїзній частині,
та ОСОБА_8, який знаходився біля неї,
надаючи допомогу.

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної
пригоди ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було завдано
тілесних ушкоджень, від яких вони
померли 17 грудня та 27 грудня
2011 року відповідно.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької
області від 13 лютого цей вирок
залишено без зміни.

У касаційній скарзі
захисник просить скасувати
оскаржувані судові рішення, а справу
направити на новий судовий розгляд,
посилаючись на істотні порушення
кримінально-процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора, який заперечував проти
задоволення касаційної скарги і просив
залишити без зміни оскаржувані судові
рішення, перевіривши матеріали
кримінальної справи та обговоривши
доводи, наведені у скарзі, колегія
суддів дійшла висновку, що в
задоволенні касаційної скарги слід
відмовити.

У скарзі захисник порушує питання про
перегляд судових рішень у зв'язку з
невідповідністю висновків суду
фактичним обставинам справи,
однобічністю й неповнотою досудового
та судового слідства. Проте зазначені
обставини були предметом дослідження
судів першої та апеляційної інстанцій
і відповідно до вимог ст. 398 КПК України
1960 року не підлягають перегляду в
касаційному порядку, а отже, при
касаційному розгляді кримінальної
справи колегія суддів виходить із
фактичних обставин справи,
встановлених судом.

Як убачається з матеріалів справи,
доводи щодо невинуватості

ОСОБА_6 засуджена та її захисник
висловлювали під час розгляду справи
судами першої та апеляційної
інстанцій, які обґрунтовано визнали ці
доводи безпідставними. Свої висновки
щодо винуватості ОСОБА_6, із якими
погодилась і колегія суддів суду
касаційної інстанції, суд першої
інстанції належним чином умотивував у
постановленому судовому рішенні. Ці
висновки підтверджено доказами, які
суди ретельно перевірили та належним
чином оцінили.

Жодних даних, що ставили би під сумнів
достовірність наявних у справі
доказів, у тому числі показань свідків
та потерпілих, а також даних, наявних у
висновках експертизи та у протоколах
інших слідчих дій у справі, під час
перевірки матеріалів справи не
встановлено. Ці докази узгоджуються
між собою, а підстав вважати їх
недостовірними з матеріалів справи не
вбачається.

Твердження захисника про те, що суд,
постановляючи обвинувальний вирок у
справі, допустив істотні порушення
процесуального закону, внаслідок чого
оскаржувані судові рішення не можна
вважати законними, також не можна
погодитися з висновками судів про
винуватість

ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй
злочину, які є безпідставними та
спростовуються матеріалами
кримінального провадження.

Відповідно до положень ст. 323 КПК
України 1960 року вирок суду повинен бути
законним та обґрунтованим, суд
обґрунтовує вирок лише на тих доказах,
які були розглянуті в судовому
засіданні, при цьому суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, керуючись
законом.

Як видно з матеріалів кримінальної
справи та змісту оскаржуваних судових
рішень суд, дійшов висновку про
винуватість ОСОБА_6 у порушенні правил
безпеки дорожнього руху й наявність
причинного зв'язку з наслідками, що
настали, на підставі глибокого та
детального аналізу сукупності доказів
у справі з точки зору їх належності,
допустимості, логічності та
взаємозв'язку.

Твердження захисника про
недопустимість у якості доказу
протоколу відтворення обстановки та
обставин подій від 29 грудня 2011 року за
участю свідка ОСОБА_9 спростовуються
даними, які містяться в матеріалах
справи.

Відповідно до ст. 194 КПК України 1960 року
з метою перевірки й уточнення
результатів допиту свідка,
потерпілого, підозрюваного чи
обвинуваченого або даних, одержаних
при провадженні огляду та інших
слідчих дій, слідчий може виїхати на
місце і в присутності понятих, а в
необхідних випадках - за участю
спеціаліста, свідка потерпілого та
підозрюваного або обвинуваченого
відтворити обстановку й умови, в яких
ті чи інші події могли відбутися в
дійсності. Про проведення всіх дій у
ході такого відтворення складається
протокол, який підписують особи, котрі
брали в них участь, поняті та слідчі.

При цьому ст. 195 зазначеного Кодексу
передбачено, що такий протокол
складається з додержанням правил ст. 85
цього ж Кодексу, яка встановлює
загальні вимоги щодо оформлення та
змісту протоколу слідчої дій.

Як видно із протоколу відтворення
обставин та обстановки події від 29
грудня 2011 року, на недостовірність
якого посилається захисник, таке
відтворення проводилося за участю
свідка ОСОБА_10, а також понятих ОСОБА_11
та ОСОБА_12. Цей документ оформлено
згідно з наведеними вимогами
процесуального закону.

Вказівки захисника про суперечливість
показань свідка ОСОБА_10 та їх
неточність в ході судового розгляду
справи, унаслідок чого їх не можна
брати як доказ у справі, є
неспроможними, оскільки такі показання
підтверджуються показаннями інших
очевидців дорожньо-транспортної
пригоди - свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14,

ОСОБА_15 та ОСОБА_16. Крім того, свідок
ОСОБА_10 хоча в судовому засіданні не
зміг детально згадати всіх обставин
дорожньо-транспортної пригоди та
деталей проведення слідчої дії за його
участю у зв'язку з тином, що із дня
вчинення злочину минув значний
проміжок часу, однак повністю
підтвердив свої показання, які дав в
ході досудового слідства та під час
проведення відтворення обстановки й
обставин події за його участю.

Показання свідка ОСОБА_10 про обставини
проведення слідчої дії за його участю
також підтверджуються й показаннями
слідчого

ОСОБА_17, який безпосередньо й проводив
згадуване відтворення.

Крім того, сідок ОСОБА_10 перед його
допитом у суді був попереджений про
кримінальну відповідальність за дачу
завідомо неправдивих показань, а також
за відмову від дачі показань,
передбаченої статтями 383, 384 КК України.

Доводи захисника про суперечливість
показань свідків спростовуються
змістом протоколу судового засідання,
на який у встановлений законом строк
після його виготовлення до суду не
надійшло зауважень з приводу допущеної
неповноти чи неправильності, хоча суд
після проголошення вироку роз'яснив
учасникам процесу порядок та строк
подання таких зауважень.

З огляду на все наведене у його
сукупності колегія суддів
погоджується з висновком суду про
відсутність у матеріалах справи
підстав для визнання показань свідка
ОСОБА_10 чи протоколу відтворення
обстановки та обставин події від 29
грудня 2011 року недостовірними або
неналежними доказами у справі.

Оскільки наведені докази були
правильно визнані судом належними та
допустимими, то відповідно і висновок
судової автотехнічної експертизи від 30
січня 2012 року № 30а, який грунтується на
вихідних даних, установлених у ході
проведення відтворення обстановки та
обставин події за участю ОСОБА_10, також
є допустимим доказом у справі.

Крім того, після призначення у справі 16
січня 2012 року судової авто-технічної
експертизи з вихідними даними,
встановленими в ході проведення
обставин та обстановки подій від 29
грудня 2011 року, після ознайомлення
ОСОБА_6 та її захисника з постановою
слідчого про призначення такої
експертизи ні підозрювана, ні її
захисник не вказували не
неправильність вихідних даних, які
надавались експерту, а лише зазначали
про їх неконкретність.

Що стосується протоколу відтворення
обстановки і обставин події від 13
квітня 2013 року за участю обвинуваченої
ОСОБА_6 та висновку автотехнічної
експертизи від 19 липня 2013 року № 233-а,
який ґрунтується на вихідних даних
дорожньо-транспортної пригоди,
одержаних у ході проведення зазначеної
слідчої дії, то ці докази були
предметом дослідження суду першої
інстанції, але у результаті аналізу на
предмет їх відповідності іншим доказам
у справі суд поставився до них критично
і детально обґрунтував своє рішення у
вироку, навівши відповідні мотиви.

Твердження захисника про незаконність
оскаржуваних судових рішень, оскільки
в них не було надано оцінки подіям, які
передували наїзду на потерпілих та
причин, з яких останні опинилися на
проїзній частині дороги, то така оцінка
щодо неправомірності дій потерпілих не
впливає на доведеність винуватості
ОСОБА_6 у порушенні правил дорожнього
руху та наявності
причинно-наслідкового зв'язку між її
діями та наслідками, що настали у
результаті дорожньо-транспортної
пригоди.

Так, із копій оскаржуваних судових
рішень видно, що ОСОБА_6 інкримінується
порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху
України, який встановлює, що в разі
виникнення небезпеки для руху або
перешкоди, яку водій об'єктивно
спроможний виявити, він повинен
негайно вжити заходів для зменшення
швидкості аж до зупинки транспортного
засобу або безпечного для інших
учасників руху об'їзду перешкоди,
незалежно від причин виникнення такої
небезпеки.

Відповідно до даних, які містяться у
висновку експерта від 30 січня 2012 року №
30а, у діях водія ОСОБА_6 вбачається
невідповідність вимогам п. 12.3 Правил
дорожнього руху України, які з
технічної точки зору знаходяться у
причинному зв'язку з виникненням
дорожньо-транспортної пригоди; при
цьому при вихідних даних, наданих
експерту, ОСОБА_6, мала технічну
можливість попередити наїзд на
пішоходів, шляхом виконання вимог
Правил дорожнього руху України.

Таким чином, з огляду на наведене та з
урахуванням норм процесуального й
матеріального законів суд апеляційної
інстанції дійшов правильного висновку
про наявність причинного зв'язку між
порушеннями ОСОБА_6 правил безпеки руху
і наслідками, що настали у виді
дорожньо-транспортної пригоди, у
результаті якої загинуло двоє людей.
Кваліфікація протиправного діяння,
вчиненого ОСОБА_6 за ч. 3

ст. 286 КК України є правильною.

Крім того, аналогічні доводи, наведені
у касаційних скарзі наводились
захисником у її апеляції, вони
перевірялися судом апеляційної
інстанції та були визнані
безпідставними. Ухвала апеляційного
суду відповідає вимогам ст. 377 КПК
України 1960 року.

Що стосується призначеного ОСОБА_6
покарання, то, як видно з матеріалів
провадження, при визначенні його виду
та міри суд зважив на тяжкість
кримінального правопорушення, всі
конкретні обставини справи, дані про
особу ОСОБА_6 та позицію потерпілих
щодо покарання, яке необхідно обрати
засудженій, у результаті чого
призначив покарання з урахуванням
положень ст. 65 КК України.

Істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону, які
би перешкодили чи могли перешкодити
суду повно й усебічно розглянути
справу і постановити законне,
обґрунтоване та справедливе рішення,

у справі не встановлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960
року та п. 15

розділу ХІ «Перехідні положення» КПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Вінницького міського суду
Вінницької області від 19 листопада 2013
року та ухвалу Апеляційного суду
Вінницької області від 13 лютого 2014 року
щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а
касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без
задоволення.

Судді:

_________________С. С. Слинько_______________М. А.
Мороз_________________О. Г. Чуйко