Кримінальне провадження № 703/4187/14-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 січня 2015 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

та потерпілої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Смілі кримінальне провадження № 0000967 про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, працюючого охоронцем на ТОВ «Агро-Рось», розлученого, не судимого:

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, -

в с т а н о в и в:
ОСОБА_7 згідно рішення Смілянського міськрайонного суду і виконавчого листа в справі № 2-3154 від 12 березня 2012 року зобов`язаний починаючи з 28 лютого 2012 року сплачувати на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання їх спільного сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до повноліття дитини. Від сплати аліментів злісно ухиляється, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 17 червня 2014 року становить 12 330 грн. 95 коп..

Обвинувачений винним себе не визнав, надав суду показання, що йому відомо про рішення суду від 12 березня 2012 року, яким його зобов`язано сплачувати на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання сина ОСОБА_9 . Проте у нього були поважні причини несплати цих аліментів. До осені 2012 року він офіційно працював на цукровому заводі. Помітивши, що після рішення суду розмір його заробітної плати не змінився, він неодноразово звертався до виконавця із питаннями чому з нього не вираховують сум аліментів, навіть сам відносив виконавчий лист до бухгалтерії заводу, та думав, що аліменти з нього повинні вираховувати автоматично. Після звільнення з цукрового заводу в центрі зайнятості не зареєструвався, а пішов працювати неофіційно, заробітки мав незначні, тому нічого на утримання сина не перераховував. Наголошував на тому, що протягом 2 років, до травня 2014 року проживав з ОСОБА_8 однією сім`єю в належній його матері квартирі, тому вважав, що може не платити аліментів. З травня 2014 року ОСОБА_8 з сином проживають окремо. У червні 2014 року перерахував ОСОБА_8 390 грн., а в грудні 2014 року - 400 грн. Крім того надавав кошти особисто сину, оплачував його лікування та купував одяг. В жовтні 2013 року подарував йому на день народження ноутбук.

Не дивлячись на невизнання своєї провини ОСОБА_7 , встановлені обставини підтверджуються наступними доказами зібраними, перевіреними та оціненими судом під час судового провадження.

Показаннями потерпілої ОСОБА_8 про те, що обвинувачений це її колишній чоловік, з яким у них є спільний син ОСОБА_9 . ОСОБА_7 ще під час перебування їх у шлюбі не виконував належним чином своїх обов`язків по утриманню дитини, тому вона в 2012 році була вимушена звернутись до суду із позовом про стягнення з нього аліментів на утримання сина, і суд її позов задовольнив. В той час обвинувачений працював на Смілянському цукровому заводі, та зі слів виконавця виконавчий лист було направлено за місцем його роботи, але аліментів вона так жодного разу і не отримала. Після звільнення обвинуваченого з роботи, він мав певні нестабільні заробітки, проте аліментів так і не сплачував. Вони із сином до травня 2014 року проживали разом з обвинуваченим у його квартирі, оскільки іншого житла не мали. На її неодноразові звернення щодо сплати аліментів, обвинувачений вказував, що вони живуть в його квартирі, тому вона боючись втратити житло не зверталась ні в які установи. Під час спільного проживання, ОСОБА_7 іноді купував сину одяг, 15 жовтня 2013 взяв в кредит ноутбук, який подарував сину на день народження, проте 5 платежів по 150 грн. на виплату кредиту робились із стипендії сина. З травня 2014 року вони разом із сином з`їхали з квартири обвинуваченого, та вже після звернення до правоохоронних органів в кінці червня 2014, він вперше перерахував їй аліменти в сумі 390 грн. та в грудні - 400 грн. Крім того 20 листопада 2014 року він придбав сину одяг на суму 2 329 грн. при цьому не порадився із нею, а тому вона не сприймає такі його витрати на дитину, як сплату аліментів, визначених рішенням суду.

Показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що до травня 2014 року він проживав разом з мамою(потерпілою) і батьком(обвинуваченим) в квартирі батька, а з травня виїхали та проживають з мамою окремо. Коли проживали разом, то батько як і мама купували продукти харчування, дуже рідко давав гроші, та пригадує один раз коли він придбав спортивний костюм. А загалом речі йому купувала мама та бабуся зі сторони мами. В 2013 році батько подарував ноутбук, який купив в кредит, деякий час вони разом сплачували гроші за кредит, всього він зі своєї стипендії заплатив 800 грн. за цей кредит. Після того як вони з мамою переїхали, дізнався, що батько повинен був сплачувати аліменти, але чому не робив цього йому не відомо.

Показаннями свідка ОСОБА_11 про те, що вона знає родину ОСОБА_12 , бо живе по сусідству, та обвинувачений працював разом із нею на цукровому заводі. Після звільнення з заводу, він працював неофіційно, при цьому в розмові скаржився, що отримує маленьку зарплату. Бачила, що в той час коли Наконечні жили спільного, то обвинувачений приносив додому продукти, сплачував комунальні платежі та намагався знайти будь-який заробіток для утримання сім`ї. В 2013 році придбав сину ноутбук. А в кінці травня 2014 року ОСОБА_8 із сином виїхала з квартири.

Показаннями свідка ОСОБА_13 (державного виконавця) про те, що у відділі ДВС м.Сміла з березня 2012 року до 11 серпня 2014 року перебувало виконавче провадження про стягнення аліментів із ОСОБА_7 . Згідно заяви стягувача ОСОБА_7 працював на заводі з виробництва лимонної кислоти (ТОВ «Смілянський цукровий завод») в м. Сміла, в бухгалтерію якого 1 та 18 травня 2012 року було направлено постанову про відкриття виконавчого провадження, та жодного разу до виконавчої служби не надходило відомостей про відрахування відповідних сум. Також ОСОБА_7 не повідомив і про своє звільнення із заводу. 11 серпня 2014 року виконавче провадження було закінчено у зв`язку з наданням ОСОБА_7 довідки про працевлаштування на ТОВ «Агро-Рось», яке знаходиться в м.Києві, що за межами території підпорядкованій Смілянському МВ ДВС. За весь час відкритого виконавчого провадження, обвинувачений жодного разу не перераховував аліменти на користь потерпілої відповідно до рішення суду.

Крім показань свідків та потерпілої, провина обвинуваченого також підтверджується доказами оглянутими судом, що здобуті з дотриманням норм КПК України.

- даними заяви ОСОБА_8 про вчинене кримінальне правопорушення від 19 червня 2014 року, згідно якої вона повідомила про вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, а саме злісне ухилення ним від сплати визначених судом аліментів на утримання їх спільної дитини;

- даними оглянутих під час судового розгляду матеріалів виконавчого провадження, згідно якого Смілянським МВ ДВС (державний виконавець ОСОБА_13 ) дійсно було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2315/1655/2012,2/2315/498/2012 від 22.03.2012 року, про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 аліментів на утримання їх спільного сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця з 28 лютого 2012 і до повноліття дитини, яке закінчено постановою державного виконавця від 11.08.2014 року у зв`язку з повідомленням боржника про його працевлаштування, за межами території підпорядкованої Смілянському МВ ДВС;

- даними копії наказу №134-к від 15.10.2012 року по ТОВ «Смілянський цукровий завод», згідно якого ОСОБА_7 звільнився за власним бажанням із займаної посади починаючи з 15 жовтня 2012 року;

- даними довідки №04-14/3557 від 07.07.2014 року Смілянського міськрайонного центру зайнятості, з якої вбачається, що ОСОБА_7 після звільнення з роботи в ТОВ «Смілянський цукровий завод» в центрі зайнятості на обліку як безробітній не перебував;

- даними довідки Смілянського МВ ДВС №9-1-29/20974 від 15.12.2014 року, згідно якої заборгованість ОСОБА_7 по аліментам на користь ОСОБА_8 становить 16 953 грн.50 коп.. При цьому сума заборгованості за період з 15.10.2012 року по 17.06.2014 року становить 12 330 грн. 95 коп.;

Доводи обвинуваченого, що він не мав умислу ухилятись від сплати аліментів, з посланням на те, що працюючи на ТОВ «Смілянський цукровий завод» повідомляв про це державного виконавця, та йому не відомі причини, з яких бухгалтерія заводу не здійснювала відповідні відрахування, не відповідають обставинам провадження, адже зі змісту обвинувачення викладеного у зміненому прокурором обвинувальному акті, заборгованість за той період коли обвинувачений був офіційно працевлаштований не врахована як така, що виникла в наслідок його злісного ухилення від сплати аліментів. Також не відповідають встановленим обставинам провадження і твердження обвинуваченого, що в його діях відсутній склад злочину, оскільки він проживаючи разом з потерпілою добровільно приймав участь в утриманні їх спільного неповнолітнього сина, а саме придбавав йому одяг, продукти харчування та ноутбук. Так, згідно вимог ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а в разі відсутності такої домовленості рішенням суду, при цьому ст. 185 СК України крім того передбачає участь батьків у додаткових витратах на дитину, крім тих, що присуджено судом. За таких обставин судом враховуються надані зі сторони захисту в якості доказів товарні чеки №120 від 6.03.2013 та №122 від 20.11.2014 про придбання неповнолітньому сину одягу відповідно на 995 грн. та 2 329 грн., а також документація про придбання обвинуваченим ноутбука вартістю 6 746,96 грн. Разом з тим, враховуючи, що така участь обвинуваченого в утриманні неповнолітньої дитини не відповідає тій формі та обсягу аліментів, що визначена рішенням суду 12 березня 2012 року, на виконання якого відкрито відповідне виконавче провадження, то такі докази суд враховує, як ті, що підтверджують добровільну участь обвинуваченого у додаткових витратах на дитину, що не виключає його відповідальності за злісне ухилення від сплати визначених судом аліментів на утримання цієї дитини, та може бути враховано в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, за вчинення відповідного злочину.

Також, як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого суд враховує і ту обставину, що обвинувачений під час досудового слідства та судового розгляду частково сплатив суму заборгованості по аліментах, що підтверджується квитанціями про здійснення ним грошового переказу на ім`я ОСОБА_8 від 30.06.2014 на суму 390 грн. та від 4.12.2014 на суму 400 грн.

Таким чином, на думку суду посилання обвинуваченого, на відсутність у нього умислу на вчинення відповідного кримінального правопорушення є безпідставними та викликаними бажанням уникнути відповідальності за вчинений злочин.

Враховуючи наявність достатньої кількості доказів досліджених під час судового розгляду, що виключають будь-які сумніви та підтверджують вину обвинуваченого, суд вважає, що в ході судового розгляду стороною обвинувачення було повністю доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину в межах пред`явленого обвинувачення, та кваліфікує його дії як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), за що передбачена відповідальність відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 КК України.

Кваліфікуючи дії ОСОБА_7 за вказаною статтею суд виходить із того, що згідно примітки до ст.164 КК України, під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей слід розуміти будь-які діянні боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця роботи без повідомлення державного виконавця тощо), які призвели до виникнення заборгованості із сплати аліментів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за шість місяців відповідних платежів. Судом достовірно встановлено, і це не заперечується самим обвинуваченим, що він знаючи про встановлений рішенням суду обов`язок щомісячно сплачувати на користь потерпілої аліменти на утримання їх спільної неповнолітньої дитини, такий свій обов`язок не виконував. Крім того, будучи обізнаним про існування виконавчого провадження за відповідним рішенням суду, 15 жовтня 2012 року обвинувачений, не повідомивши державного виконався, звільнився з роботи за власним бажанням. В подальшому не став на облік як офіційний безробітний, - а неофіційно працевлаштувався, та маючи не обліковані заробітки за весь період з моменту звільнення і до внесення даних до ЄРДР про вчинення відповідного кримінального правопорушення, жодного разу не перерахував визначених рішенням суду аліментів на користь потерпілої, в результаті чого з моменту його звільнення у обвинуваченого утворилась заборгованість по сплаті аліментів в сумі 12 330 грн. 95 коп., що значно перевищує суму виплат за шість місяців відповідних платежів.

В якості пом`якшуючих покарання обвинуваченого обставин суд вважає добровільну участь обвинуваченого у додаткових витратах на дитину, та часткову сплату заборгованості по аліментах, а обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд не вбачає.

Призначаючи покарання, суд приймає до уваги характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України класифікується як злочин невеликої тяжкості, обставини провадження й особу ОСОБА_7 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, працевлаштувався, за місцем роботи та проживання характеризується виключно позитивно, враховує наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого та відсутність обтяжуючих обставин. Враховуючи всі перераховані обставини, та приймаючи до уваги, те що обвинувачений офіційно працевлаштований та має обов`язок сплатити заборгованість по аліментах, то на думку суду застосування до нього покарання пов`язаного з перерахуванням коштів до бюджету держави (як то штраф чи виправні роботи), затягуватиме процес сплати заборгованості по аліментах перед потерпілою, а тому не відповідатиме принципам справедливості; в свою чергу, призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, з урахуванням його особи, та того, що він працевлаштований - є занадто суворе, та не відповідатиме принципу необхідності і достатності призначеного покарання, а тому на думку суду з покарань, передбачених санкцією ч.1 ст. 164 КК України єдиний вид покарання, необхідний та достатній для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, є покарання у виді громадських робіт, яке і підлягає застосуванню у даному випадку.

Цивільний позов не заявлений, речові докази суду не надавались, процесуальні витрати в провадженні відсутні.

Керуючись ст. ст. 369-371, 374 КПК України, суд,-

з а с у д и в:
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України і призначити покарання у виді 90 годин громадських робіт.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишити попередній особисте зобов`язання.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Черкаської області через міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий: ОСОБА_1