Ухвала

іменем україни

07 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів cудової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_7,
суддів: за участю прокурораОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 липня 2014 року.

Зазначеним вироком залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що в силу ст. 89 КК не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів у справі.

За вироком суду, ОСОБА_5 19вересня 2012 року о 12.00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння у 32-му кварталі урочища «Ярово» поблизу с. Острожець, Млинівського району Рівненської області, під час конфлікту, що виник на грунті ревнощів, завдав декілька ударів ножем по тілу ОСОБА_6, чим заподіяв їй колото-різане поранення грудної клітки справа, яке згідно з висновком судово-медичної експертизи належить до тяжкого тілесного ушкодження, а також інші поранення, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону, що призвело до призначення занадто суворого покарання, просить судові рішення щодо нього змінити, перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 121 на ст. 123 КК та призначити покарання у межах санкції цієї норми. Стверджує, що умислу на спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень він не мав, а діяв у стані сильного душевного хвилювання, який було спровоковано поведінкою потерпілої. Однак, наразі він з потерпілою примирився і вона не має до нього будь-яких претензій.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Доводи засудженого про те, що він заподіяв тілесні ушкодження потерпілій у стані сильного душевного хвилювання не ґрунтуються на законі та матеріалах справи.

Як видно з матеріалів справи, доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_5, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставними. Свої висновки, із якими погоджується колегія суддів, апеляційний суд належним чином умотивував у своєму рішенні. У касаційній скарзі засудженого не наведено інших, не перевірених судом даних, які би спростовували висновок апеляційного суду.

Як убачається з матеріалів справи, надавши належну оцінку усім зібраним по справі доказам у їх сукупності, суди першої й апеляційної інстанцій постановили законні та обґрунтовані рішення щодо ОСОБА_5 й правильно кваліфікували його дії за ч. 1 ст. 121 КК.

Для кваліфікації дій за ст. 123 КК , про що йдеться в касаційній скарзі, необхідно щоб стан душевного хвилювання (фізіологічного афекту) було викликано внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання або тяжкої образи з боку потерпілого. Наявність такого стану встановлюється за допомогою судово-психіатричної експертизи.

По справі встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, виникла сварка, під час якої засуджений, який перебував у стані алкогольного спʼяніння, на грунті неприязних відносин, які виникли внаслідок конфлікту, став умисно завдавати їй ударів ножем по різних частинах тіла, у тому числі по тулубу.

При цьому, висновком амбулаторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи не було встановлено, що ОСОБА_5 у період вчинення інкримінованого йому діяння страждав будь-яким психічним захворюванням, перебував у тимчасово хворобливому стані чи у стані фізіологічного афекту або іншому емоційному стані, який міг би істотно вплинути на його поведінку під час скоєного. Він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними (т. 1 а.с. 25-252).

Крім того, у справі відсутні будь-які дані, які свідчили би про те, що потерпіла вчиняла протизаконне насильство або тяжко образила ОСОБА_5, що могло викликати у нього стан фізіологічного афекту, а тому підстав для перекваліфікації дій засудженого з ч. 1 ст. 121 КК на ст. 123 КК, немає.

При призначенні ОСОБА_5 покарання суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу, обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання і визначив його у розмірі близькому до мінімальної межі санкції ч. 1 ст. 121 КК. Це покарання відповідає вимогам ст. 65 КК та є необхідним для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а тому підстав для його пом'якшення, колегія суддів не вбачає.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про залишення вироку суду першої інстанції без зміни, у відповідності до вимог ст. 377 КПК 1960 року належним чином його мотивував і вважати це рішення необґрунтованим чи сумнівним підстав немає.

З огляду на те, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень кримінально-процесуального закону не допущено, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 липня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

С у д д і:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9