Провадження № 11-кп/824/1646/2026 Суддя в ІІ-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

11 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі

суддів: ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника (в режимі ВКЗ) - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0000237 від 31.08.2022 року за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та заступника керівника Київської міської прокуратури на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Брянка Луганської області, українця, громадянина України, зареєстрованого в м. Брянка Луганської області, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Солом`янського районного суду м Києва від 15.02.2023 року за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді арешту строком на 6 місяців,

засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 3 ст. 68 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 7 місяців;

на підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 15.02.2023 року та остаточно призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років 7 (сім) місяців;

вирішено питання про речові докази.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 31.08.2022 року приблизно о 09.53 год., перебуваючи на зупинці громадського транспорту «Залізничний вокзал «Центральний» на площі Вокзальній, 1 у м. Києві, підійшов до кіоску «Трафік» та побачивши за вікном кіоску склянку з грошовими коштами, які належать потерпілій ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що склянка з грошовими коштами знаходиться у закритому приміщенні, до якого немає доступу стороннім особам, розуміючи, що він може через вікно дотягнутися до склянки, у нього виник злочинний умисел на відкрите викрадення чужого майна, реалізуючи який, ОСОБА_7 , діючи відкрито, вихопив з вікна склянку з грошима із зазначеного вище кіоску та почав тікати, однак не довів свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівником поліції.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 90 грн. 04 коп., однак цивільного позову потерпіла до суду не подавала.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 указав про незаконність оскаржуваного вироку. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначивпро те, що доказів, які б вказували на вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України під час судового розгляду не було встановлено. Так, співробітники поліції, які були допитані, самих обставин вчинення кримінального правопорушення не бачили та фактично є зацікавленими особами. Показання потерпілої ОСОБА_9 , яка нібито бачила як ОСОБА_7 цілеспрямовано вихопив склянку з грошовими коштами є її суб`єктивним ставленням, адже сама склянка пластикова білого кольору і не прозора, а тому обвинувачений не міг бачити, що там знаходилися грошові кошти. Вважає, що показання потерпілої взагалі слід визнати недопустимим доказом, оскільки під час допиту вона виходила на зв`язок через месенджер «Viber», що не може вважати відеоконференцзв`язком. Також вказав, що вирок суду в порушення вимог закону не містить аналізу кожного з досліджених доказів, результат їх оцінки з точки зору належності та допустимості та аналіз сукупності досліджених доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. За наведених обставин просив вирок скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого вважає, що вирок підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вказав на те, що відповідно до санкції ч. 4 ст. 186 КК України, а також положень ч. 3 ст. 68 КК України, розмір призначеного ОСОБА_7 покарання не може бути більшим за 6 років 8 місяців, а тому призначення йому покарання менше, ніж вказаний розмір, можливе лише шляхом застосування ст. 69 КК України, яка в цьому кримінальному провадженні до обвинуваченого обґрунтовано не застосовувалась та не може бути застосована, а тому призначене покарання обвинуваченому судом першої інстанції не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Відтак просив оскаржуваний вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України покарання у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Солом`янського районного суду м Києва від 15.02.2023 року у виді 6 місяців арешту, більш суворим, призначеним за цим вироком, призначити ОСОБА_7 до відбуття остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку вказаних вимог закону судом першої інстанції було дотримано в повному обсязі.

Висновки суду першої інстанції в частині фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у його вчиненні та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України стверджуються зібраними у справі доказами.

Так, з показань допитаної в суді першої інстанції в режимі відеоконференції потерпілої ОСОБА_9 вбачається, що 31.08.2022 вона знаходилась на робочому місці у кіоску, який знаходиться на залізничному комплексі «Київ-Пасажирський» Центрального залізничного вокзалу у м. Києві та побачила як чоловік протягнув руку до віконця, забрав склянку з грошима і побіг. Вона почала кликати на допомогу і невдовзі затримали ОСОБА_7 , якого вона впізнала.

Наведені потерпілою пояснення повністю узгоджуються з дослідженим як у суді першої, так і апеляційної інстанції СД-диском з відеозаписом, який був долучений потерпілою ОСОБА_9 (том 1 а.с. 45-51), на якому зафіксовано події, що мали місце 31.08.2022 року та з якого вбачається, що в приміщенні кіоску перебуває жінка, одягнена в чорну футболку, яка стоїть біля прилавку, а біля віконця кіоску знаходиться чоловік, одягнений в білу футболку та з сумкою через плече чорного кольору, в подальшому вказаний чоловік протягує праву руку через віконце до прилавку та забирає прозору склянку, тоді як жінка тягнеться руками через віконце до чоловіка та намагається забрати склянку назад та вказує про те, що необхідно повернути грошові кошти, які в цій склянці, бо вони їй не належать, однак чоловік робить незрозумілі з відео рухи поза межами вікна, після чого жінка бере в руки телефон, а чоловік в цей час повертає склянку назад та йде. Після цього, до вікна підходить інший чоловік та питає що сталось, на що жінка відповідає, що той чоловік викрав грошові кошти.

Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 - співробітник поліції, показав, що 31.08.2022, приблизно о 09.54 год., перебуваючи на робочому місці на залізничному комплексі «Київ-Пасажирський» Центрального залізничного вокзалу у м. Києві із напарником патрулював прилеглу територію, а саме зупинку громадського транспорту навпроти центрального входу у вокзал, де, у тому числі, знаходиться кіоск «Трафік». Почув як дівчина з кіоску кликала на допомогу і наздогнавши затримав ОСОБА_7 з викраденими грошима потерпілої ОСОБА_9 .

Як вбачається з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 31.08.2022 року, потерпіла ОСОБА_9 впізнала ОСОБА_7 як особу, яка викрала грошові кошти з кіоску в якому вона працювала ( том 1 а.с. 41-43).

Згідно з даними протоколу огляду предметів від 31.08.2022 року відповідно до якого у присутності потерпілої ОСОБА_9 , було оглянуто спеціальний пакет, при відкритті якого встановлено наявність в ньому грошових коштів різним номіналом з різних країн, оглянувши які потерпіла повідомила, що вони належать їй, оскільки вона перераховувала їх до викрадення (том 1 а.с. 53-55).

З протоколу огляду предметів від 10.09.2022 року, вбачається, що за участю понятих, слідчим було проведено огляд предметів, які були вилучені в ході затримання ОСОБА_7 , а саме особистих речей обвинуваченого та грошових купюр, які були поміщені до спеціального пакету та визнані речовими доказами ( том 1 а.с. 63-70).

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 також підтверджується іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 31.08.2022 року (том 1 а.с. 41-42); протоколом затримання ОСОБА_7 від 31.08.2022 в присутності захисника ОСОБА_8 та понятих та додаток до цього протоколу (оптичний носій інформацій СД-диск), який був переглянутий в судовому засіданні (том 1 а.с. 58-62).

Дослідивши вказані докази та надавши їм належну юридичну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності кожного доказу, а сукупності зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України.

Апеляційна скарга захисника обвинуваченого не містить обґрунтованих доводів, які би указували на незаконність ухваленого вироку та наявність підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, так само вказані підстави не навів захисник обвинуваченого і в судовому засіданні.

Так, у ході судового розгляду була досліджена достатня кількість належних та допустимих доказів, якими доводиться вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, а тому доводи апеляційної скарги захисника про не встановлення доказів, які б вказували на вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення є необґрунтованими. При цьому, твердження захисника про те, що допитані працівники поліції самих обставин вчинення кримінального правопорушення не бачили і є зацікавленими, колегія суддів не сприймає, адже допитаний в суді першої інстанції ОСОБА_10 , який є співробітником поліції,хоч і не був безпосереднім свідком події, однак оцінюючи його покази у сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах провадження, вони дають змогу суду відтворити обставини вчинення кримінального правопорушення та зробити висновок про винуватість особи у його вчиненні.

Щодо доводів захисника про те, що покази потерпілої слід визнати недопустимим доказом, оскільки під час допиту вона виходила на зв`язок через месенджер «Viber», що не можна вважати відеоконференцзв`язком, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Верховний Суд у пункті 7 листа «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану» від 03 березня 2022 року № 1/0/2-22 рекомендує судам у разі неможливості через об`єктивні обставини участі особи у судовому розгляді кримінального провадження у режимі відеоконференцзв`язку з використанням технічних засобів, визначених КПК України, як виняток допускати участь такої особи у режимі відеоконференцзв`язку з використанням інших технічних засобів, звертаючи увагу на роз`яснення учаснику провадження його процесуальних прав та обов`язків.

Враховуючи, що згідно з наявною в матеріалах кримінального провадження довідкою (том 1 а.с. 117) потерпіла ОСОБА_11 виїхала за межі території України, то прийняття судом першої інстанції рішення про проведення 01.08.2024 року судового засідання за участю потерпілої у режимі відеоконференцзв`язку з використанням інших технічних засобів є обґрунтованим та зумовленим поважними причинами, а саме через введений на території України воєнний стан та у зв`язку з цим її виїзд за кордон, а також є необхідним з метою забезпечення оперативності судового провадження у розумний строк таз метою забезпечення встановлення всіх обставин вчинення кримінального правопорушення. Крім того, як вбачається з журналу судового засідання від 01.08.2024 року, суд першої інстанції попередив потерпілу про кримінальну відповідальність та привів до присяги і при цьому, сторона захисту не висловлювала будь-яких заперечень щодо забезпечення такої участі потерпілої в судовому засіданні, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення про допит потерпілої в режимі відеозв`язку, з урахуванням введеного в Україні воєнного стану та необхідності встановлення всіх обставин справи.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга захисника не містить зазначення того, яким чином допит потерпілої за допомогою відеозв`язку порушував права обвинуваченого, оскільки сторона захисту не була позбавлена можливості ставити їй питання з метою з`ясування всіх обставин справи та доведення невинуватості обвинуваченого, отже обвинувачений не був обмежений в можливостях ефективного використання його прав, а проведення допиту в такому форматі не вплинуло на загальні висновки суду про доведеність вини обвинуваченого, що підтверджено належним чином дослідженими під час судового розгляду доказами, у тому числі, відеозаписом з камер спостереження, які підтверджують факт та обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення обвинуваченим.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про не зазначення у вироку суду аналізу кожного з досліджених доказів, результату їх оцінки з точки зору належності та допустимості та аналізу сукупності досліджених доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, колегія суддів зазначає, що хоч вирок суду в порушення вимог ст. 370, 374 КПК України і не містить аналізу та оцінки кожного доказу, однак судом зроблено загальну оцінку наданих стороною обвинувачення та досліджених в судовому засіданні доказів, які суд визнав достатніми, належними та допустимими, а також зробив загальний висновок щодо повної доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 187 КК України.

Наведені обвинуваченим та підтверджені захисником в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції обставини про те, що ОСОБА_7 грабежу не вчиняв і що в кіоску він замовив каву та вважав, що бере саме стаканчик з кавою колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зазначена обвинуваченим версія подій не підтверджується жодними дослідженими доказами та, на думку колегії суддів, є обраним способом захисту щодо уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

Наведене у своїй сукупності вказує на необґрунтованість апеляційної скарги захисника обвинуваченого та відсутність підстав для її задоволення.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом положень ч. 3 ст. 68 КК України колегія суддів вважає обґрунтованими.

Як вбачається з вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року, обвинувачений ОСОБА_7 засуджений за вчинення закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна, яке не було ним закінчене з причин, що не залежали від його волі, поєднане з проникненням у приміщення, вчинене в умовах воєнного стану, тобто за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України. Особливості призначення покарання за незакінчене кримінальне правопорушення врегульовані положеннями ст. 68 КК України, відповідно до ч. 3 якої за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Однак цих вимог закону при призначенні ОСОБА_7 покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України суд не дотримався.

Санкцією ч. 4 ст. 186 КК України передбачене максимальне покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, а застосування положень ч. 3 ст. 68 КК України дають підстави стверджувати, що за вчинення замаху на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України максимальне покарання не може перевищувати 6 років і 8 місяців позбавлення волі.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції хоч і вказав про застосування ч. 3 ст. 68 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, однак визначений ним розмір покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 7 місяців не відповідає тому розміру покарання, який суд мав призначити з урахуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України.

Наведене свідчить про неправильне застосування судом положень ч. 3 ст. 68 КК України, яка підлягала застосуванню, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування вироку.

За змістом ч. 1 ст. 420 КПК України, підставою для ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції є, зокрема, необхідність застосування більш суворого покарання.

З огляду на те, що відповідно до положень ч. 3 ст. 68 КК України ОСОБА_12 за вчинення закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна, яке не було ним закінчене з причин, що не залежали від його волі, поєднане з проникненням у приміщення, вчинене в умовах воєнного стану, тобто за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, необхідно призначити покарання у розмірі 6 років і 8 місяців позбавлення волі, тобто у більшому розмірі, ніж призначив суд першої інстанції, то вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом свого вироку в цій частині відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Також слушними є доводи прокурора щодо необхідності приведення вироку у відповідність до вимог закону в частині призначення обвинуваченому остаточного покарання на підставі ч.4 ст. 70 КК України.

Так, за змістом ч.4 ст. 70 КК України у випадку, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку суд призначає покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання на підставі ч.4 ст. 70 КК України не вказав, який саме з принципів, передбачених ч.1 ст. 70 КК України був ним застосований, а тому вимоги апеляційної скарги прокурора в цій частині також підлягають до задоволення, та остаточне покарання ОСОБА_7 на підставі ч.4 ст. 70 КК України слід визначити шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 15.02.2023 року у виді 6 (шести) місяців арешту, більш суворим покарання, призначеним за цим вироком, а саме, у виді 6 (шести) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України покарання у виді 6 (шести) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70, 72 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 15.02.2023 року у виді 6 (шести) місяців арешту, більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, визначити ОСОБА_7 до відбуття остаточне покарання у виді 6 (шести) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі.

В решті вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4