ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/1281/26
провадження № 1-кс/753/573/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2026 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

слідчого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

представника власника майна ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора Дарницької спеціалізованої прокуратури сфери оборони Центрального регіону ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002677 від 14.07.2025 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року прокурор Дарницької окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, просив накласти арешт на: мобільний телефон марки Galaxy M32, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , мобільний телефон марки Iphone 16 Pro, IMEI: НОМЕР_3 , які належать ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонивши відчуження, розпорядження та користування вказаним майном до скасування арешту у встановленому законом порядку та залишивши у розпорядженні органу досудового розслідування.

З клопотання та доданих до нього матеріалів вбачається, що слідчим відділом Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві розслідується кримінальне провадження № 0002677 від 14.07.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що група осіб, на території міста Києва та інших регіонів України організували канал збуту вогнепальної зброї, бойових припасів до неї, вибухівки та інших засобів ураження без передбаченого законом дозволу.

Проведеними слідчими (розшуковими) діями встановлено, що до вказаної злочинної групи входять наступні особи:

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Хмельницький, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , який використовує мобільний телефон з номером НОМЕР_5 , IMEI НОМЕР_6 , військовослужбовець в/ч НОМЕР_7 , пересувається на автомобілях «Renault Scenic» н.з. НОМЕР_8 , «Volkswagen Touran», н.з. НОМЕР_9 ;

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_10 , уродженець м. Городок Хмельницької обл., зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , який користується мобільним телефоном з номером НОМЕР_11 з IMEI: НОМЕР_12 , є діючим військовослужбовцем військової частини НОМЕР_13 ;

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНКОПП НОМЕР_14 , уродженець с. Горенка Києво-Святошинського району Київської обл., зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 , користується мобільним телефоном з номером НОМЕР_15 з ІМЕІ: НОМЕР_16 та мобільним телефоном з номером НОМЕР_17 з ІМЕІ: НОМЕР_18 , є діючим військовослужбовцем військової частини НОМЕР_7 ;

- ряд інших осіб, дані яких не розголошуються.

В ході досудового розслідування 09.08.2025 за результатами контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 203 проведено огляд місця події , за результатами якого вилучено 5 предметів схожі на автомати та один предмет схожий на гвинтівку.

З висновку експерта від 22.08.2025 №CE-19/111-25/49842-БЛ вбачається наступне.

Надана на дослідження гвинтівка належить до бойової нарізної вогнепальної зброї, є гвинтівкою «Мосіна» зразка 1891/1930 р., № НОМЕР_19 , калібру 7,62?54 мм, виготовлена промисловим способом в 1944 році.

Надана на дослідження гвинтівка придатна до стрільби.

Надані на дослідження 5 автоматів належать до бойової нарізної вогнепальної зброї, є автоматами моделі «АК-74», за номерами: « НОМЕР_20 », « НОМЕР_21 », « НОМЕР_22 », «НОМЕР_24» та моделі «АКС-74» за номером: на ствольній коробці « НОМЕР_23 », на затворній рамі та затворі «427», калібру 5,45?39 мм, 1980, 1984, 1986, 1990 та 1989 років виготовлення, виготовлені промисловим способом.

Надані на дослідження 5 автоматів придатні до стрільби.

Крім того, 30.08.2025 за результатами контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, за адресою: АДРЕСА_6 проведено огляд місця події, за результатами якого вилучено 9 предметів схожі на автомати Калашникова та 30 предметів схожих на боєприпаси, а саме патрони калібру 5.45 мм.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 5 зазначених вище автоматів та одну гвинтівку збув ОСОБА_6 за грошові кошти в сумі 257 000,00 грн та 9 зазначених автоматів, в свою чергу, за 350 000,00 грн.

Слід зазначити, що як вбачається з відомостей наданих Департаментом інформатизації МВС України, вилучена зброя перебуває на обліках у військових частинах, підпорядкованих Міноборони України.

Отримані відомості підтверджуються зібраними матеріалами, зокрема показами свідків, які допитані в даному кримінальному провадженні, протоколами оглядів, висновками експертів, матеріалами за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а також іншими матеріалами провадження в сукупності.

У ході санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_2 , за участі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вилучено: мобільний телефон марки Galaxy M32, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , належний ОСОБА_5 ; мобільний телефон марки Iphone 16 Pro, IMEI: НОМЕР_3 , належний ОСОБА_5 .

Клопотання прокурора обґрунтовано тим, вказане вище майно має вважливе значення для проведення досудового розслідування та встановлення всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, оскільки містять на собі сліди кримінального правопорушення та інші відомості, які можуть бути використані, як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Постановою слідчого від 18.02.2026 вказане вище майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0002677 від 14.07.2025.

Судове засідання 25.02.2026 було відкладено за клопотанням захисника ОСОБА_4 .

У судовому засіданні 27.02.2026 прокурор клопотання про накладення арешту на майно підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав, зазначених у ньому.

ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

У судовому засіданні 27.02.2026 захисник ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, посилаючись на те, що ОСОБА_5 є майором Збройних Сил України, учасником російсько-української війни; завдяки його вмілим діям при захисті міста Волновахи Донецької області в березні 2022 року знищено близько 50 осіб противника, танк Т-72 і взято в полон п`ятеро окупантів; за проявлену мужність в обороні України від російського агресора нагороджений найвищими державними нагородами, зокрема, званням Герой України з врученням ордена "Золота Зірка" (Указ Президента України №127/2022 від 12.03.2022), ОСОБА_9 (Указ Президента України №117/2022 від 08.03.2022). Станом на день розгляду клопотання про накладення арешту на майно перебуває на військовій службі за контрактом осіб офіцерського складу в Національному університеті оборони України. Разом з тим, в момент проведення обшуку ОСОБА_5 опинився випадково і не має жодного відношення до вчинення кримінального правопорушення, що вбачається із матеріалів наданих прокурором. Також, постанова про визнання речовими доказами від 18.02.2026 взагалі не містить мотивувальної частини, в ній не зазначено яким саме критеріям, визначеним в статті 98 КПК України, відповідає вилучене майно. Твердження слідчого у постанові про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 18.02.2026 про те, що вилучене майно, зокрема мобільні телефони ОСОБА_5 , використовувалось ОСОБА_6 , під час вчинення ним кримінальних правопорушень та може зберігати на собі сліди їх вчинення є припущенням, яке нічим не підтвердженим. У наданих до клопотання про накладення арешту на майно матеріалах ім`я ОСОБА_5 згадується лише в протоколі обшуку, постанові про визнання речових доказів та клопотанні про накладення арешту. При цьому відсутні будь-які докази, які підтверджують причетність ОСОБА_5 до вчинення кримінального правопорушення, в якому підозрюється ОСОБА_6 . А тому вилучення під час обшуку майна ОСОБА_5 відбулось без достатньої правової підстави. Тобто в цьому випадку обмеження ОСОБА_5 в праві мирно володіти майном не співмірне з метою виконання завдань кримінального провадження, адже причетність останнього до даного кримінального провадження нічим не підтверджена, сторона обвинувачення не довела та не вказала, як особисті телефони ОСОБА_5 використовувались ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення. Ті мобільні телефони ОСОБА_5 використовував лише в особистих цілях. Також під час обшуку ОСОБА_5 не перешкоджав його проведенню, добровільно надав паролі до мобільних телефонів. До того ж вилучення вказаних мобільних телефонів не було санкціоновано ухвалою слідчого судді, дозвіл на вилучення не надавався, адже в ухвалі взагалі не згадується поняття "мобільні телефони". Тому тимчасово вилучене майно не має жодного стосунку до даного кримінального провадження, вилучення відбулось з порушенням процесуального закону, що виключає обґрунтовані підстави для його арешту, не доведено наявність у вказаного майна ознак, передбачених ч. 1 ст. 98 КПК України, у зв`язку з чим таке майно підлягає поверненню.

Вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього копії матеріалів кримінального провадження, заслухавши учасників справи, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає задоволенню за наступних підстав.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ст. 84 КПК України).

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора (ст. 132 КПК України).

Зокрема п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України передбачений такий вид заходів забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду (ч. 2 ст. 168 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 Кодексу.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК, арешт може бути накладений у встановленому цим кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна., заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 частини 1 статті 170 цього кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

При розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 172 КПК України, слідчий суддя не вирішує питання належності та допустимості доказів, отриманих у ході досудового розслідування, оскільки оцінка допустимості доказів має бути вирішена відповідно до вимог ст. 89 КК України під час ухвалення судового рішення при судовому розгляді кримінального провадження.

З огляду на зазначені вимоги закону, слідчий суддя приходить до висновку про те, що вказане вилучене майно відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні та є на даній стадії досудового розслідування тимчасово вилученим майном.

Абзацом 2 ч. 5 ст. 171 КПК України передбачено, що у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Окрім того, прокурором у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що тимчасово вилучене майно у ході проведення обшуку має відношення до кримінального провадження, та може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя враховує, що правовою підставою арешту майна є збереження речових доказів, які можуть бути використаний як докази у кримінальному провадженні, а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для його власника та володільця.

Разом із цим слідчий суддя зазначає, що оцінка доказів, наданих слідчому судді, під час вирішення клопотання про арешт майна здійснюється не з точки зору їх достатності і допустимості для доведення чи недоведення винуватості особи, що здійснюється судом під час судового розгляду у кримінальному провадженні і закінчується ухваленням вироку, а лише для визначення вірогідності причетності особи до вчинення кримінального правопорушення, щоб виправдати застосування такого заходу забезпечення і подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

Щодо питання доцільності, розумності та пропорційності обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідків арешту майна для його власника та володільця, належить зазначити, що такі критерії є суб`єктивними оціночними поняттями.

Належить зазначити, що КПК України не вимагає для накладення арешту на майно, яке відповідає критеріям речових доказів, наявності обґрунтованої підозри, тобто таке майно дозволяється вилучати та арештовувати незалежно від статусу його власника та місця відшукання, оскільки в іншому випадку не буде досягнута мета застосування такого заходу, а саме запобігання можливості протиправного відчуження, знищення, приховання цього майна.

Доводи захисника стосовно безпідставності вилучення зазначеного майна спростовуються дослідженими слідчим суддею матеріалами справи. Водночас судом взято до уваги матеріали, надані захисником, які характеризують особу ОСОБА_5 з позитивного боку.

Відтак, слідчий суддя вважає за доцільне клопотання прокурора задовольнити, оскільки без накладення арешту на вказане майно, орган досудового розслідування буде позбавлений можливості досягти мети у встановленні істини у цьому кримінальному провадженні. Матеріали кримінального провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, з метою збереження речового доказу, що може перешкодити кримінальному провадженню.

Оцінюючи встановлені в судовому засіданні обставини, завдання арешту майна, як виду заходу забезпечення кримінального провадження, наслідки, які матиме накладення арешту на майно, зважаючи на те, що вилучені речі відповідають ознакам речового доказу, слідчий суддя вважає за необхідне з метою забезпечення збереження речових доказів, клопотання прокурора задовольнити та накласти арешт на вилучені речі, які визнані речовими доказами.

Керуючись ст.ст. 98, 131, 132, 167-168, 170-173 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Дарницької спеціалізованої прокуратури сфери оборони Центрального регіону ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002677 від 14.07.2025 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України - задовольнити.

Накласти арешт на мобільний телефон марки Galaxy М32, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 та на мобільний телефон марки Iphone 16 Pro, IMEI: НОМЕР_3 , які належать ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,заборонивши власнику володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним майном.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 174 КПК України арешт може бути скасований повністю чи частково за заявленим клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисників, законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: