Справа №587/1894/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/739/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Дезертирство
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Сумах матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 27 листопада 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з середньою спеціальною освітою, військовослужбовця, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в порядку ст.89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 27 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 , в якій він просив вирок Сумського районного суду Сумської області від 27 листопада 2025 року змінити та перекваліфікувати дії ОСОБА_8 на статтю про більш м`яке покарання з ч. 4 ст. 408 КК України (дезертирство) на ч. 5 ст. 407 КК України (самовільне залишення частини).

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого до набрання вироком законної сили залишено без змін тримання під вартою, рахуючи строк відбування покарання з 11 березня 2025 року моменту фактичного затримання.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, не оспорюючи фактичних обставин справи, захисник вказував, що не погоджується виключно з кваліфікацією даного кримінального правопорушення.

Вважав, що в діях ОСОБА_8 міститься склад злочину, передбачений саме ч. 5 ст. 407 КК України, про що свідчить те, що:

- ОСОБА_8 залишив військову частину в серпні 2024 року передусім через незгоду з тим, що їхню частину планували задіяти поза межами України (у Курській операції), оскільки він не бажав і боявся їхати на територію РФ;

- ніхто чітко не пояснив, у зв`язку з чим і для чого їх направляють у Курську область; якби не ця ситуація, то ОСОБА_8 не залишив би військову частину;

- на той момент він перебував у стані крайнього навантаження і не витримав фізично та психологічно;

- наміру залишити службу назавжди у ОСОБА_8 не було, він хотів фізично та психологічно прийти до тями, відпочити й повернутися, але не встиг це зробити;

- строк відсутності в частині був відносно невеликий пів року.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 203 (по стройовій частині) від 15.07.2024 ОСОБА_8 призначено на посаду навідника 3 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу 4 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», і він вважається таким, що приступив до виконання обов`язків за вказаною посадою.

Відповідно до Указу Президента України ОСОБА_9 від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Надалі відповідними Указами Президента України правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє дотепер.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 14 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим солдат ОСОБА_8 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, 05 серпня 2024 року в умовах воєнного стану він самовільно залишив місце служби, а саме місце тимчасового розташування підрозділу в населеному пункті АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця служби та військової частини не вживав, про своє місцезнаходження органам командування, органам військового та цивільного управління не повідомляв і незаконно перебував за межами місця служби до 11.03.2025 моменту доставлення його до органу досудового розслідування Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечив і просив вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок Сумського районного суду Сумської області від 27 листопада 2025 року було оскаржено захисником обвинуваченого, який, не оспорюючи фактичних обставин справи, не погодився виключно з кваліфікацією даного кримінального правопорушення.

Аналізуючи доводи в межах апеляційної скарги, колегія суддів дає оцінку вироку суду в частині правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого, разом з тим не дає оцінки встановленню фактичних обставин, доведеності вини обвинуваченого та мірі покарання, призначеній обвинуваченому.

Так, згідно зі ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуваний вирок, вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону та Конвенції.

Доводи захисника про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 з ч. 4 ст. 408 КК України на ч. 5 ст. 407 КК України не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Об`єктом злочину, передбаченого ст. 408 КК України, є порядок проходження військової служби.

З об`єктивної сторони дезертирство полягає у діях або бездіяльності, які мають дві форми: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання.

Від злочину, передбаченого ст. 407 КК України, злочин, передбачений ст. 408 КК України, відрізняється в основному за своєю суб`єктивною стороною. Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби не тимчасово (протягом трьох діб, місяця тощо), а взагалі, назавжди. При цьому військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають).

Для наявності складу дезертирства не має значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби безпосередньо в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом самовільне залишення частини може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів.

Кваліфікуючими ознаками дезертирства є вчинення його зі зброєю або за попередньою змовою групою осіб; вчинення в умовах особливого періоду, крім воєнного стану; вчинення в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці.

Аналізуючи докази, що мають значення для встановлення змісту та спрямованості умислу і мети обвинуваченого при вчиненні злочину, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 , будучи призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період і приступивши до виконання обов`язків за посадою навідника 3 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу 4 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, самовільно, без поважних причин та дозволу командування, 05 серпня 2024 року залишив місце несення служби і протягом 8 місяців самостійно не повернувся, доки його не було затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, внесеного до ЄРДР за № 0001182 від 17 вересня 2024 року.

При цьому, безумовно маючи таку можливість, обвинувачений протягом цього часу не намагався зв`язатися з командуванням військової частини, повідомити про своє місцеперебування чи зазначити про намір повернутися до військової служби через певний час. Вказані обставини свідчать про те, що самовільне ухилення обвинуваченого від військової служби було перервано саме у зв`язку з його затриманням, а не у зв`язку з його добровільним поверненням, тобто протиправні дії ОСОБА_8 щодо дезертирства були припинені не з його волі.

Не можуть бути задоволені вимоги апеляційної скарги захисника про те, що наміру залишити службу назавжди у ОСОБА_8 не було, оскільки він був відсутній протягом 8 місяців, заходів щодо повернення не вживав, про своє місцезнаходження не повідомляв і був затриманий примусово, що свідчить про відсутність наміру повернутися на службу.

Посилання захисника на те, що строк відсутності був відносно невеликий (пів року), колегія суддів визнати обґрунтованим не може, оскільки для кваліфікації за ст. 408 КК України тривалість відсутності не має принципового значення; злочин вважається закінченим з моменту зникнення з метою ухилення.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, і підстав для перекваліфікації його дій на ч. 5 ст. 407 КК України не вбачає.

При вирішенні питання про призначення покарання суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким. Колегія суддів погоджується, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, оскільки звільнення від відбування покарання з випробуванням за дезертирство в умовах воєнного стану створило б у інших осіб впевненість у безкарності та призвело б до підриву військової дисципліни.

На думку колегії суддів, покарання у виді 5 років позбавлення волі відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено.

Зважаючи на викладене, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 27 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_8 , який утримується під вартою, протягом трьох місяців з моменту вручення йому її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4