Справа № 487/200/21
Провадження № 1-кп/487/114/26
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2026 м. Миколаїв

Заводський районний суд м.Миколаєва, у складі: Головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Миколаєві, кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0002973 від 09.10.2020 року, відносно

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Миколаєві, українця, громадянина України, має неповну середню освіту, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого:

31.03.2026 року Корабельним районним судом м.Миколаєва за ч.2 ст.190 КК України до одного року обмеження волі.

Постановлено вирок Ленінського районного суду м.Миколаєва від 05.10.2023 року, за яким його було засуджено за ч.1 ст.190 КК України до двох років обмеження волі, на підстаіі ст.75 КК України з іспитовим строком на два роки, виконувати самостійно,

обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.190 КК України

сторони кримінального провадження:

прокурор Окружної прокуратури м.Миколаєва ОСОБА_4 ,

захисник ОСОБА_5

обвинувачений: ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

Формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним.

08.10.2020 року приблизно о 19-30 годині, більш точного часу в ході досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, ОСОБА_3 , в період іспитового строку встановленого за вироком Заводського районного суду м.Миколаєва від 08.01.2020 року, перебуваючи на зупинці громадського транспорту «Океан» по вул.Курортній у м.Миколаєві, зустрів неповнолітнього ОСОБА_6 , 2008 року народження, у якого попросив мобільний телефон марки «Samsung SM-A107FZBDSEK», належний ОСОБА_7 , з метою пограти.

Після того, як ОСОБА_6 передав ОСОБА_3 мобільний телефон, у нього виник злочинний корисливий умисел спрямований на повторне заволодіння чужим майном.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, ОСОБА_3 , з корисливих мотивів, з метою власного незаконного збагачення, діючи повторно, під приводом пограти, зловживаючи довірою неповнолітнього ОСОБА_6 , заволодів мобільним телефоном марки «Samsung SM-A107FZBDSEK» ІМЕІ НОМЕР_1 , вартістю 2500 грн, належним ОСОБА_7 , після чого з місця скоєння злочину зник, розпорядившись отриманим майном на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду у розмірі 2500 грн.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч.2 ст.190 КК України та визнає його винуватим у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайстві) вчиненому повторно.

Вказаних висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 встановлені обставини кримінального провадження не оспорював та беззастережно визнав свою винуватість, у скоєні вказаного кримінального правопорушення (злочину).

Докази на підтвердження встановлених судом обставин

Показання обвинуваченого ОСОБА_3 , який безпосередньо при допиті під час судового розгляду, пояснив, що 08.10.2020 року приблизно о 19-30 годині, він знаходився на зупинці громадського транспорту «Океан» по вул.Курортній у м.Миколаєві, де зустрів раніше йому незнайомого хлопця, у якого попросив мобільний телефон марки «Samsung SM-A107FZBDSEK» з метою пограти.

Після того, як хлопець передав йому мобільний телефон, він вирішив заволодіти ним та утримуючи телефон при собі пішов. Вказаний телефон продав, виручені кошти витратив на власні потреби. Вказав, що вчинив даний злочин, оскільки йому були потрібні гроші

У скоєному щиро розкаявся.

Вина ОСОБА_3 у пред`явленому обвинуваченні також підтверджується наданими стороною обвинувачення та дослідженими судом письмовими доказами, а саме:

Протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до якого 08.10.2020 року ОСОБА_7 повідомила дізнавача СД Заводського ВП ГУНП у Миколаївській області про факт заволодіння невстановленою особою, шляхом зловживання довірою, належним їй мобільним телефоном моделі «Samsung А 10 S», який перебував у володінні її неповнолітнього сина, що мав місце 08.10.2020 року близько 19-30 години по вул.Курортній у м.Миколаєві.

Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.12.2020 року, проведеного за участю свідка ОСОБА_8 , відповідно до якого свідок упізнав ОСОБА_3 , як хлопця, який у середині жовтня 2020 року на території Центрального ринку у м.Миколаєві продав йому мобільний телефон моделі «Samsung А 10 S»

Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.12.2020 року, проведеного за участю неповнолітнього свідка ОСОБА_9 , відповідно до якого свідок упізнав ОСОБА_3 , як хлопця, який у середині жовтня 2020 року взяв у ОСОБА_10 мобільний телефон щоб пограти та не провернув його.

Довідкою ПП ОСОБА_11 відповідно до якої вартість мобільний телефону моделі «Samsung А 10 S», який був у використанні, станом на 08.10.2020 року становить 2500 грн.

Потерпіла ОСОБА_7 до судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій зазначила, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, з урахуванням відшкодування завданої їй шкоди. Розгляд справи просить провести за її відсутності. Зазначила, що вважає за можливе призначити ОСОБА_3 покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Обставини, які пом`якшують покарання обвинувачено ОСОБА_3 за положеннями п.п. 2, 3 ч.1 ст.66 КК України є відшкодування завданої шкоди та вчинення кримінального правопорушення у неповнолітньому віці.

Щодо наявності обставини яка пом`якшує покарання, а саме щирого каяття, суд зазначає наступне.

Та обвинувачений визнав свою провину, разом з цим, як зазначив Верховний Суд у Постанові від 15.11.2021 року у справі №199/6365/19, розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Так, ОСОБА_3 було відшкодовано матеріальну шкоду потерпілій, разом з тим, його подальша протиправна поведінка, а саме неодноразове повторне вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, переховування від суду, свідчить про відсутність у ОСОБА_3 раеального щирого каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Обставин, які обтяжують покарання обвинувачено ОСОБА_3 судом не встановлено.

При призначенні ОСОБА_3 покарання суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

З урахуванням положень ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зазначені положення кримінального законодавства узгоджуються зпозицією ЄСПЛ, викладеною у справі «Езех і Коннорс проти С полученого Королівства» від 09.10.2003 року, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року , відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу… Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Вирішуючи питання, щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання суд виходить з загальних засад призначення покарання, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особи обвинуваченого, умов його життя та виховання та обставин, що пом`якшують покарання.

Так ОСОБА_3 , з урахуванням приписів ст..12 КК України, вчинено не тяжкий злочин.

Обвинувачений був засуджений вироком Заводського районного суду м.Миколаєва від 08.01.2020 року, зміненого Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19.05.2020 року за ч.ч.2,3 ст.185, ст.69, ч.1 ст.70 КК України до одного року позбавлення волі, на підставі ст.ст.75,104 КК України з іспитовим строкомодин рік.

Таким чином, повторно вчинив злочин у період іспитового строку.

28.09.2021 року ОСОБА_3 був засуджений за вироком Центрального районного суду м.Миколаєва за ч.2 ст.190 КК України до одного року позбавлення волі, на підставі ст.ст.75,104 КК України з іспитовим строком один рік.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 20.01.2022 року, постановлено Вирок Заводського районного суду м.Миколаєвавід 08.01.2020 року, зміненого Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19.05.2020 року, виконувати самостійно.

05.10.2023 року ОСОБА_3 був засуджений за вироком Ленінського районного суду м.Миколаєва за ч.2 ст.190 КК України до двох років обмеження волі, на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком два роки.

31.03.2026 року ОСОБА_3 був засуджений за вироком Корабельного районного суду м.Миколаєва за ч.2 ст.190 КК України до одного року обмеження волі.

Постановлено вирок Ленінського районного суду м.Миколаєва від 05.10.2023 року, за яким його було засуджено за ч.1 ст.190 КК України до двох років обмеження волі, на підстаіі ст.75 КК України з іспитовим строком на два роки, виконувати самостійно.

При судовому розгляді кримінального провадження обвинувачений допустив злісне ухилення від явки за викликом та переховувався від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим тричі оголошувався у розшук (ухвали від 21.02.2022 року, 05.02.2025 року, 13.10.2025 року).

На даний час притягується до кримінальної відповідальності за ст.ст.194, 185 КК УКраїни, кримінальні провадження перебувають на розгляді Приморського районного суду м.Одеси.

Неодноразове засудження ОСОБА_3 як до так і після вчинення кримінального правопорушення, та притягнення до кримінальної відповідальності свідчить про не усвідомлення обвинуваченим наслідків своєї протиправної поведінки та не бажання стати на шлях виправлення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_3 не можливе без його ізоляції від суспільства.

Разом з тим, суд враховує, що ОСОБА_3 , є сиротою, з 2016 року виховувався у сім`ї опікуна рідної тітки, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у Миколаївській обласній психіатричній лікарні та Миколаївському обласному наркологічному диспансері не перебуває. Добровільно відшкодував шкоду.

Відповідно до положень стст..65,103 КК України, виходячи з принципів законності, справедливості та вимог, щодо індивідуалізації та достатності покарання для виправлення засудженого та запобігання скоєнню ним нових злочинів, з врахуванням вищезазначених обставин, даних про особу обвинуваченого, суд при обрані виду та міри покарання, вважає за необхідне та достатнє призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі у мінімальній межі санкції ч.2 ст.190 КК України.

На переконання суду дане покарання, відповідатиме його меті, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи Бакланов проти Росії від 09 червня 2005 року; Фрізен проти Росії від 24 березня 2005 року; Ісмайлова проти Росії від 29 листопада 2007 року) та перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційностіюридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

При наданні оцінки Досудовій доповіді відносно неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_3 , наданій начальником сектору ювенальної пробації м.Миколаєва Філії ДУ «Центр пробації у Миколаївській області», за якою враховуючи спосіб життя обвинуваченого, інформацію, що характеризує його особистість, спосіб життя, історію вчинення правопорушення, середній ризик вчинення повторного правопорушення, представник орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_3 без позбавлення волі на певний строк є можливим, суд виходить з наступного.

Досудова доповідь, як слідує з ч. 1 ст. 314-1 КПК України, складається представником уповноваженого органу з питань пробації з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання.

Таким чином досудова доповідь складається для більш детального інформування суду про особу обвинуваченого. Викладені у досудовій доповіді рекомендації щодо покарання, однак, не є обов`язковими для суду, адже призначення виду і розміру покарання належить виключно до дискреційних повноважень суду, який, зокрема, може не погодитись з висновками органу пробації.

При цьому суд зазначає, що враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та конкретні обставини справи, те, що ОСОБА_3 , маючи судимість за умисний корисливий злочин, повторно вчиняв аналогічні злочини, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення, а отже нівелює висновок органу пробації, що виправлення ОСОБА_3 можливе без позбавлення волі на певний строк.

При призначені ОСОБА_3 остаточного покарання суд зазначає наступне.

Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 28.02.2025 року ОСОБА_3 звільнено від покарання призначеного за вироком Заводського районного суду м.Миколаєва від 08.01.2020 року.

Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 31.10.2025 року ОСОБА_3 звільнено від покарання призначеного за вироком Центрального районного суду м.Миколаєва від 28.09.2021 року.

Таким чином, судимість ОСОБА_3 за зазначеними вироком вважається погашеною, в силу ст.89 КК України.

Щодо вироку Ленінського районного суду м.Миколаєва від 05.10.2023 року, суд зазначає наступне.

За даним вироком ОСОБА_3 був засуджений за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 КК України до двох років обмеження волі, на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком два роки.

За положенями ст.165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту постановлення вироку.

За приписами ст.88 КК України, особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.89 КК України, такими, що не мають судимості визнаються особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом. Якщо строк додаткового покарання перевищує тривалість іспитового строку, особа визнається такою, що не має судимості, після відбуття цього додаткового покарання.

Таким чином, якщо протягом іспитового строку засуджений не вчинить нового злочину та якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване на інших підставах, передбачених законом, або суд не направить засудженого для відбування призначеного покарання відповідно до ч. 2 ст. 78 КК, він вваажається таким що не має судимості в силу ст.89 КК України.

Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 17.10.2024 року, було відмовлено у задоволені подання органу пробації про скасування звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням та направлення його в місця позбавлення волі для відбування призначеного за вказаним вироком покарання.

Відомостей про вчинення ОСОБА_3 нового злочину протягом іспитового строку з призначенням йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 КК, матеріаликримінального провадження не містять.

Таким чином, починаючи 06.10.2025 року судимість ОСОБА_3 за цим вироком вважається погашеною, в силу ст.89 КК України.

З урахуванням вищевикладено, остаточне покарання ОСОБА_3 слід призначити з застосуванням положень ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за вироком Корабельного районного суду м.Миколаєва від 31.03.2026 року, більш суворим, призначеним за даним вироком.

У кримінальному провадженні речові докази відсутні.

У кримінальному провадженні цивільний позов не заявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.2,7,368,369,373,374 КПК України, суд-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.190 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на один рік

На підставі ч.4 ст..70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання призначеного за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31.03.2026 року, більш суворим, призначеним покаранням, остаточно визначити ОСОБА_3 покарання у вигляді одного року позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту приведення вироку до виконання

На вирок може бути подана апеляція до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно після проголошення вручити прокурору, обвинуваченому.

Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя: ОСОБА_1