Справа № 991/7103/25
Провадження 1-кп/991/91/25
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

19 березня 2026 року м. Київ

Вищий антикорупційний суд у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні клопотання про зміну запобіжних заходів, подані захисниками ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , клопотання про накладення арешту, подане прокурором ОСОБА_3 , а також клопотання про надання тимчасового доступу до документів, подане захисником ОСОБА_11 , у кримінальному провадженні № 0000459 від 06.09.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактичного проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 368-4 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 368-4, ч. 2 ст. 384 КК України;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_7 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 368-4, ч. 1 ст. 384 КК України;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

1. Рух кримінального провадження та питання, які вирішуються судом

На розгляді Вищого антикорупційного суду перебуває вищезазначене кримінальне провадження.

Під час підготовчого провадження: 1) захисником обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокатом ОСОБА_13 подано клопотання про зміну запобіжного заходу (Т. 2, а.с. 54-104); 2) захисником обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокатом ОСОБА_11 подано клопотання про зміну запобіжного заходу (Т. 3, а.с. 210-215); 3) прокурором ОСОБА_3 подано клопотання про накладення арешту на мобільний телефон REDMI, що був вилучений у ОСОБА_8 на території Федеративної Республіки Німеччина та переданий детективами НАБУ за актом передачі вилученого майна від 15.09.2025 (Т. 9, а.с. 42-47, 74-80); 4) захисником обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокатом ОСОБА_11 подано клопотання про надання тимчасового доступу до документів, що перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_7 (Т. 18, а.с. 26-29). Зазначені клопотання вирішуються цією ухвалою суду.

2. Зміст поданих клопотань

2.1. Зміст клопотання про зміну запобіжного заходу, поданого захисником обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокатом ОСОБА_13 (Т. 2, а.с. 54-104)

Під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_8 від 27.06.2024 у справі № 991/5503/24 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів із визначенням застави у розмірі 5 млн грн. Зазначеною ухвалою на випадок внесення застави покладено на ОСОБА_6 процесуальні обов`язки строком на 2 місяці.

Підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було встановлення слідчим суддею ризиків вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні.

У зв`язку з внесенням застави ОСОБА_6 було звільнено з-під варти та покладено на нього процесуальні обов`язки, визначені ухвалою Вищого антикорупційного суду від 27.06.2024.

У подальшому обсяг обов`язків, покладених на ОСОБА_6 , був суттєво зменшений ухвалами слідчих суддів, які були постановлені за результатами розгляду клопотань сторони обвинувачення про продовження строку дії таких обов`язків. Підставами для зменшення обсягу обов`язків були обставини, які вказували на виняткову позитивну процесуальну поведінку ОСОБА_6 та зменшення кількості існуючих у провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Сторона захисту переконана, що на даному етапі судового провадження існують обставини, які свідчать про те, що ризики вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, перестали існувати, що, у свою чергу, є підставою для зміни запобіжного заходу шляхом зменшення розміру застави.

Так, ОСОБА_6 під час досудового розслідування прибував на кожен виклик детектива/прокурора, слідчого судді, а під час судового провадження прибуває на кожен виклик суду. Обвинувачений протягом всього кримінального провадження дотримується належної процесуальної поведінки, виконує свої процесуальні обов`язки та жодного разу не допустив поведінки, яка свідчила б про ухилення від слідства чи суду.

Більше того, задовго до повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення відносно ОСОБА_6 проводились слідчі дії, після яких обвинувачений, не маючи жодних процесуальних обов`язків, але достовірно знаючи про здійснення відносно нього досудового розслідування, не вчинив жодних дій, направлених на втечу від слідства, прокурора чи суду.

При цьому сторона захисту вважає, що суворість можливого покарання за вчинення інкримінованого правопорушення не може свідчити про наявність ризику вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_6 не згоден з пред`явленим обвинуваченням, вважає його необґрунтованим та має намір у встановленому процесуальним законодавством порядку доводити свою невинуватість. Захист переконаний, що обвинувачення ґрунтується виключно на помилковому тлумаченні стороною обвинувачення нормативно-правових актів та висновків експертних досліджень, не відповідає фактичним обставинам і не підтверджується доказами, і має намір довести своє переконання під час судового розгляду.

Вищевикладені обставини, на думку захисту, свідчать про відсутність ризику вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Констатація наявності ризику вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчими суддями (зокрема, в ухвалі від 08.04.2025 про продовження строку дії процесуальних обов`язків) пов`язувалася з тим, що ОСОБА_6 нібито займає посаду начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 , завдяки чому може здійснювати вплив на свідків, які є працівниками ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Разом з тим, обвинувачений покинув роботу в ІНФОРМАЦІЯ_10 задовго до повідомлення про підозру і з того часу тимчасово не працює. Оскільки ОСОБА_6 з 2024 року не обіймає посаду в ІНФОРМАЦІЯ_10 , то це, на думку захисту, виключає його можливість безперешкодно відвідувати зазначену установу в якості посадової особи, а також впливати на працівників ради, зокрема, в якості керівника відділу.

Враховуючи вищевикладене, сторона захисту стверджує про відсутність ризику вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Окремо сторона захисту звернула увагу на ті обставини, що строк дії процесуальних обов`язків, покладених на ОСОБА_6 у зв`язку з внесенням застави, продовжувався слідчими суддями за клопотанням сторони обвинувачення лише декілька разів, після чого прокурор припинив ініціювати відповідне питання, що мало наслідком припинення дії таких обов`язків. Ці обставини захист тлумачить як такі, що є самостійним та достатнім підтвердженням відсутності будь-яких ризиків вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України. Окрім того, це свідчить про потребу в зменшенні розміру застави, оскільки останній визначався саме із врахуванням зазначеного переліку обов`язків.

При оцінці обґрунтованості розміру застави, що застосовується до ОСОБА_6 , сторона захисту просила врахувати, що обвинувачений непрацевлаштований, не має стабільного заробітку, у 2025 році в нього народилася третя дитина, внаслідок чого його видатки суттєво збільшилися. ОСОБА_6 не має значних, виняткових активів, статків, не є високопосадовцем тощо. Майновий стан обвинуваченого вказує на те, що розмір застави у 5 млн грн є непомірно великим для нього та його родини. Навіть якщо погодитися з пред`явленим обвинуваченням, то з нього вбачається, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 не отримав жодної майнової вигоди.

З урахуванням вищевикладеного, захисник ОСОБА_13 просив змінити запобіжний захід відносно ОСОБА_6 , зменшивши розмір застави з 5 млн грн до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

2.2. Зміст клопотання про зміну запобіжного заходу, поданого захисником обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокатом ОСОБА_11 (Т. 3, а.с. 210-215) з урахуванням доповнень до клопотання, поданих у судовому засіданні 19.03.2026

Під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 27.06.2024 відносно ОСОБА_5 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 30 млн грн. Зазначеною ухвалою на випадок внесення застави покладено на ОСОБА_5 процесуальні обов`язки строком на 2 місяці.

Підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було встановлення слідчим суддею ризиків вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

У зв`язку з внесенням застави ОСОБА_5 було звільнено з-під варти та покладено на нього процесуальні обов`язки, передбачені ухвалою Вищого антикорупційного суду від 27.06.2024.

Під час досудового розслідування ОСОБА_5 було повідомлено про зміну підозри з ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України на ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України. У зв`язку з цим та припиненням існування окремих ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, запобіжний захід відносно ОСОБА_5 ухвалою Вищого антикорупційного суду від 25.02.2025 був змінений шляхом зменшення розміру застави до 27 млн грн.

Після неодноразового продовження строку дії процесуальних обов`язків, покладених на ОСОБА_5 у зв`язку з внесенням застави, сторона обвинувачення припинила ініціювати це питання перед слідчим суддею, внаслідок чого строк дії зазначених процесуальних обов`язків закінчився.

Сторона захисту переконана, що на даному етапі судового провадження відсутні будь-які ризики вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, що свідчить про необхідність зменшення розміру застави до меж, визначених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Під час всього кримінального провадження ОСОБА_5 не допускав неналежної процесуальної поведінки, повністю виконував свої процесуальні обов`язки, сприяв досудовому розслідуванню та не перешкоджав його руху. ОСОБА_5 зарекомендував себе як відповідальний, порядний та сумлінний громадянин з активною соціальною та громадянською позицією, має міцні соціальні зв`язки, що в своїй сукупності не дає припускати навіть гіпотетичну можливість ОСОБА_5 ухилятися від кримінальної відповідальності.

Окрім того, сторона захисту вважає пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення необґрунтованим, безпідставним, що має намір довести під час судового розгляду. ОСОБА_5 зацікавлений у спростуванні своєї невинуватості під час судового провадження, а тому не має наміру перешкоджати судовому розгляду, у тому числі шляхом впливу на свідків тощо.

На переконання захисту, ті обставини, що стороною обвинувачення не було порушено питання про продовження строку дії процесуальних обов`язків, покладених на ОСОБА_5 у зв`язку з внесенням застави, свідчить про те, що ризики вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, припинили своє існування. При цьому закінчення строку дії таких обов`язків жодним чином не вплинуло на процесуальну поведінку ОСОБА_5 .

З урахуванням викладеного запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 27 млн грн, що на даному етапі судового провадження застосовується до ОСОБА_5 , є більш суворим, ніж цього потребують існуючі або передбачувані ризики порушення обвинуваченим процесуальних обов`язків. Обставини даного кримінального провадження не вказують на наявність потреби у продовженні застосування до ОСОБА_5 застави у розмірі більшому, ніж це передбачено приписами процесуального законодавства. Застосування до ОСОБА_5 застави у меншому розмірі жодним чином не позначиться на кримінальному провадженні та процесуальній поведінці обвинуваченого.

Додатково до цього сторона захисту звернула увагу на ті обставини, що застава за ОСОБА_5 вносилася різними фізичними особами. Тривалість застосування запобіжного заходу, інфляційні процеси, зміни життєвих обставин заставодавців призвели не тільки до втратити ними грошових коштів внаслідок знецінення національної валюти, але і обумовили потребу в поверненні їм цих грошових коштів.

На підставі вищевикладеного захисник ОСОБА_11 просив змінити запобіжний захід відносно ОСОБА_5 , зменшивши розмір застави з 27 млн грн до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що дорівнює 266 240 грн.

2.3. Зміст клопотання про накладення арешту, поданого прокурором ОСОБА_3 (Т. 9, а.с. 42-47, 74-80)

За результатами виконання запиту про міжнародну правову допомогу ОСОБА_8 було затримано на території Федеративної Республіки Німеччина. Під час затримання у неї було вилучені особисті речі, зокрема, мобільний телефон REDMI.

15.09.2025 на українсько-польському кордоні в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Краківець» («Корчова») Львівської області детективами Національного антикорупційного бюро затримано обвинувачену ОСОБА_8 внаслідок завершення процедури екстрадиції з Федеративної Республіки Німеччина.

Під час передачі обвинуваченої уповноваженими працівниками органу міжнародного поліцейського співробітництва детективам НАБУ складено акт від 15.09.2025 передачі вилученого майна, серед якого мобільний телефон REDMI, який належить ОСОБА_8 та який, на думку сторони обвинувачення, підлягає арешту.

Метою арешту мобільного телефону є збереження речового доказу для забезпечення можливості вирішення питання на відповідній стадії судового провадження щодо призначення та проведення на підставі ухвали суду, яка може бути постановлена за клопотанням прокурора чи інших учасників провадження, комплексної експертизи з метою подолання системи логічного захисту та вивчення властивостей електронного пристрою, у тому числі наявності у ньому листування, електронних документів щодо виготовлення обвинуваченою ОСОБА_8 звіту про оцінку земельної ділянки із кадастровим номером :01:001:0482 за заниженою вартістю.

Вищезазначені дії не могли бути вчинені під час досудового розслідування, оскільки мобільний пристрій не перебував у розпорядженні органу досудового розслідування.

Таким чином, вилучена річ з великою долею вірогідності може бути засобом чи знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегла на собі сліди кримінального правопорушення. Окрім того, інформація, що міститься в мобільному телефоні, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а доступ до такої інформації пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

При цьому прокурор просив врахувати, що вилучення та передача майна відбувалися не у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, а у порядку міжнародного співробітництва, у зв`язку з чим на мобільний телефон не поширюється правовий режим тимчасово вилученого майна, у тому числі й в частині строків на звернення до суду з клопотанням про арешт такого майна.

У будь-якому випадку фактична передача майна детективам НАБУ відбулася 15.09.2025 одночасно із затриманням ОСОБА_8 о 17 год. 25 хв. на українсько-польському кордоні, а клопотання про арешт майна було подано до суду 18.09.2025 о 10 год. 54 хв. Вказане клопотання подано до суду 18.09.2025 через зайнятість сторони обвинувачення у підготовці та розгляді клопотання про застосування до ОСОБА_8 обраного запобіжного заходу, що відбулося 16.09.2025, тому 17.09.2025 готувалося клопотання про арешт зазначеного майна. На думку сторони обвинувачення, це свідчить про дотримання засад розумності строків, а також прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_8 .

З урахуванням вищевикладеного прокурор просив поновити строк для подання клопотання про арешт майна, а також накласти арешт на мобільний телефон REDMI, що був вилучений у ОСОБА_8 на території Федеративної Республіки Німеччина та переданий детективами НАБУ за актом передачі вилученого майна від 15.09.2025.

2.4. Зміст клопотання про надання тимчасового доступу до документів, що перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_7 , поданого захисником обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокатом ОСОБА_11 (Т. 18, а.с. 26-29)

Зі змісту обвинувального акта вбачається, що сторона обвинувачення стверджує про те, що ОСОБА_5 є фактичним бенефіціарним власником ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 », тобто особою, яка незалежно від формального володіння має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або господарську діяльність юридичної особи. Також в обвинувальному акті прокурор зазначає про те, що ОСОБА_5 є фактичним контролером ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 ».

У свою чергу, сторона захисту стверджує про те, що ОСОБА_5 не є кінцевим бенефіціарним власником та/або фактичним контролем ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 », на підтвердження чого у порядку ст. 290 КПК України стороною захисту було відкрито стороні обвинувачення відповідні докази.

Аналіз пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення дає можливість констатувати, що під час судового розгляду мають бути доведені обставини, які вказують на те, що у період часу з 15.02.2023 по 13.11.2024 ОСОБА_5 був кінцевим бенефіціарним власником та/або фактичним контролем ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 ».

Сторона захисту була впевнена в тому, що у матеріалах кримінального провадження будуть докази, які підтверджують вищезазначені обставини. Однак, проаналізувавши матеріали досудового розслідування, захистом було встановлено відсутність таких доказів. У зв`язку з цим адвокат ОСОБА_11 вважає, що органом досудового розслідування не було вжито достатніх заходів для здобуття відповідних доказів, що обумовлює потребу в їх витребуванні.

Оскільки ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 » перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_7 , то документи щодо цих обставин мають перебувати у володінні цього органу державної влади.

З урахуванням вищевикладеного захисник ОСОБА_11 просив надати йому та адвокату ОСОБА_12 тимчасовий доступ до документів, які перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_7 , шляхом зобов`язання володільця документів надати суду або стороні захисту належним чином завірені копії таких документів та відомостей: 1) інформацію щодо визначення кінцевого бенефіціарного власника підприємства ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 » за період з 15.02.2023 до 13.11.2024; 2) відомості про встановлення контролюючої особи ОСОБА_5 ; 3) наявні акти документальних перевірок, у яких досліджувалось питання фактичного контролю ОСОБА_5 ; 4) рішення, довідки, аналітичні матеріали чи інші документи, яким встановлювався або не встановлювався статус обвинуваченого ОСОБА_5 , що здійснює фактичний контроль за діяльністю підприємства ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 ».

3. Позиції учасників судового засідання

3.1. Щодо клопотання про зміну запобіжного заходу, поданого захисником обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокатом ОСОБА_13 (Т. 2, а.с. 54-104)

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_10 підтримав подане клопотання, просив задовольнити з викладених у ньому підстав. Захисником було акцентовано увагу на тому, що сторона захисту не заперечує проти застосування запобіжного заходу у вигляді застави, але просить зменшити її розмір шляхом приведення його до законодавчо визначених меж. При цьому адвокат ОСОБА_10 запевнив, що застосування до ОСОБА_6 застави у меншому розмірі жодним чином не вплине на рух кримінального провадження та процесуальну поведінку обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав подане клопотання та позицію своїх захисників. Додатково до цього обвинувачений повідомив, що не має права виїзду за кордон, на відстрочку від мобілізації та не заброньований. Попри фактичну наявність на утриманні трьох дітей, лише по відношенню до двох з них ОСОБА_6 з юридичної точки зору є батьком, третя дитина є дитиною дружини від попереднього шлюбу. Грошові кошти в якості застави вносилися за рахунок запозичених коштів, у зв`язку з чим є потреба в їх поверненні. ОСОБА_6 зазначив про безпідставність доводів про можливе вчинення ним дій щодо переховування від суду чи ухилення від кримінальної відповідальності, оскільки він все життя проживає на Закарпатті, має будинок, родину, а тому не бачить жодного сенсу кудись тікати, хоча і знає можливі шляхи для цього. Окрім того, обвинувачений зазначив, що має скрутне матеріальне становище і не може працевлаштуватися через наявність кримінального провадження.

Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення поданого клопотання. Заперечення прокурора обґрунтовані тим, що на даному етапі судового провадження продовжують існувати ризики вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Вказані ризики продовжують існувати в тій мірі, яка виправдовує продовження застосування до нього застави у розмірі 5 млн грн. Прокурор підтвердив, що обвинувачений під час досудового розслідування не порушував своїх процесуальних обов`язків та не допускав неналежної процесуальної поведінки. Разом з тим, сторона обвинувачення просила врахувати, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого корупційного кримінального правопорушення, а тому обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість можливого покарання у виді позбавлення волі та неможливість звільнення від його реального відбування, маючи при цьому зв`язки, набуті під час роботи в ІНФОРМАЦІЯ_10 , володіючи знаннями місцевості Закарпаття та шляхами перетину державного кордону України, може вчинити дії щодо переховування від суду. Натомість ризик вчинення ОСОБА_6 дій щодо незаконного впливу на свідків продовжує існувати в кримінальному провадженні до моменту їх безпосереднього допиту судом. Під час досудового розслідування сторона обвинувачення дійсно припинила ініціювати питання про продовження строку дії процесуальних обов`язків, покладених на обвинуваченого у зв`язку з внесенням застави. Разом з тим, така позиція сторони обвинувачення була обумовлена не припиненням існування ризиків вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тим, що застава у розмірі 5 млн грн без додаткових процесуальних обов`язків забезпечувала достатній стримуючий вплив на обвинуваченого та запобігала вчиненню ним зазначених дій.

3.2. Щодо клопотання про зміну запобіжного заходу, поданого захисником обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокатом ОСОБА_11 (Т. 3, а.с. 210-215)

Захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_12 підтримали подане клопотання, просили задовольнити з викладених у ньому підстав. Додатково до цього адвокат ОСОБА_11 повідомив, що ОСОБА_5 позбавлений можливості виїзду за кордон, оскільки Угорщиною щодо нього застосовано санкції, а спроб виїзду до інших держав обвинувачений не вчиняв. Окрім того, захист зазначив, що ОСОБА_5 склав повноваження голови ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав клопотання та позицію своїх захисників. Обвинувачений підтвердив, що склав повноваження голови ІНФОРМАЦІЯ_12 , наразі ніде не працює, є пенсіонером. Окрім того, ОСОБА_5 зазначив, що дійсно відносно нього Угорщиною застосовано санкції, що унеможливлює його в`їзд на територію зазначеної держави. Причини накладення санкцій обвинуваченому невідомі, здійснюється юридична робота щодо оскарження відповідного рішення Уряду Угорщини. При цьому ОСОБА_5 висловив переконання, що заборона на в`їзд поширюється також і на інші держави Європейського Союзу. Обвинувачений заперечив наявність у нього паспортів будь-яких інших держав.

Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення поданого клопотання. Заперечення прокурора обґрунтовані тим, що на даному етапі судового провадження продовжують існувати ризики вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Вказані ризики продовжують існувати в тій мірі, яка виправдовує продовження застосування до нього застави у розмірі 27 млн грн. Обвинувачений у різні періоди часу був народним депутатом України, займав посаду голови ІНФОРМАЦІЯ_12 , протягом всього життя проживає на Закарпатті. Внаслідок цього сторона обвинувачення переконана, що ОСОБА_5 , маючи велику кількість знайомств та зв`язків, усвідомлюючи суворість покарання у виді позбавлення волі та неможливість звільнення від його реального відбування, може вчинити дії, спрямовані на переховування від суду та/або ухилення від кримінальної відповідальності. Окрім того, прокурор просив врахувати, що обвинувачений досяг віку, який дозволяє йому в офіційному порядку перетинати державний кордон України. У свою чергу, ризик впливу ОСОБА_5 на свідків у межах кримінального провадження продовжує існувати до моменту їх безпосереднього допиту судом. При цьому прокурор повідомив, що під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій було встановлено факти впливу ОСОБА_5 на депутата ІНФОРМАЦІЯ_9 та директора ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 », які є свідками у цьому кримінальному провадженні, що підтверджує реальність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Під час досудового розслідування ОСОБА_5 дійсно не порушував покладені на нього процесуальні обов`язки, жодним чином не перешкоджав руху кримінального провадження, однак, на переконання сторони обвинувачення, за обставин даного провадження належна процесуальна поведінка обвинуваченого забезпечується саме за рахунок застави. Прокурор висловив думку, що майнове становище заставодавців не може бути підставою для повернення застави, оскільки вказані особи усвідомлювали всі ризики, пов`язані з внесенням грошових коштів у якості застави по цій справі.

3.3. Щодо клопотання про арешт майна, поданого прокурором ОСОБА_3 (Т. 9, а.с. 42-47, 74-80)

Прокурор ОСОБА_3 підтримав подане клопотання, просив задовольнити з викладених у ньому підстав. При цьому прокурор резюмував, що мобільний телефон REDMI, щодо якого порушується питання про накладення арешту, може містити інформацію про обставини та події, які мають важливе значення для цього кримінального провадження, зокрема, листування ОСОБА_8 з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 щодо виготовлення звіту із заниженою оцінкою вартості земельної ділянки. Оскільки мобільний телефон потрапив у розпорядження сторони обвинувачення лише під час судового розгляду, що унеможливлює проведення будь-яких слідчих (розшукових) дій, а доступ до телефону обмежений системою логічного захисту, то підтвердити або спростувати наявність такої інформації можливо лише за результатами призначення та проведення на підставі ухвали суду комп`ютерної експертизи. Саме з метою проведення у подальшому цієї експертизи сторона обвинувачення просить накласти арешт на зазначене майно. Прокурор також підтвердив, що мобільний телефон, який був переданий детективам НАБУ 15.09.2025 при видачі ОСОБА_8 на українсько-польському кордоні, наразі продовжує зберігатися в НАБУ.

Додатково сторона обвинувачення підтвердила, що будь-які інші ідентифікаційні ознаки мобільного телефону, окрім його назви, відсутні, оскільки ані НАБУ, ані прокурор не уповноважені на цій стадії кримінального провадження вчиняти будь-які дії з вилученим майном. Разом з тим, ці обставини не позбавляють можливості ідентифікації належного мобільного пристрою, що може бути здійснена саме за актом від 15.09.2025, яким засвідчено отримання детективами НАБУ майна ОСОБА_8 , у тому числі мобільного телефону REDMI.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 заперечила проти задоволення зазначеного клопотання. Сторона захисту переконана, що оскільки затримання ОСОБА_8 за результатами виконання запиту про міжнародну правову допомогу здійснювалося на території Федеративної Республіки Німеччина, де в неї і було забрано мобільний телефон та інші особисті речі, що 15.09.2025 разом з самою обвинуваченою були передані детективам НАБУ, то правовий статус такого мобільного телефону має визначатися у відповідності до вимог німецького законодавства. Згідно із законодавством Федеративної Республіки Німеччина вилучення/арешт майна переслідуваної особи іноземній державі здійснюється виключно за рішенням суду. Разом з тим, матеріали кримінального провадження не містять такого судового рішення, а запит прокурора про екстрадицію ОСОБА_8 , протокол її затримання на території іноземної держави, як і протокол її затримання на території України, не містять відомостей про необхідність вилучення та вилучення мобільного телефону. За таких обставин мобільний телефон REDMI не може вважатися таким, що був вилучений у ОСОБА_8 під час її затримання компетентними органами Німеччини.

Сторона захисту також звернула увагу на те, що відповідно до національного законодавства вилучення мобільних телефонів здійснюється виключно на підставі судового рішення, а факт передачі тимчасово вилученого майна оформлюється відповідним протоколом. Оскільки відсутнє будь-яке судове рішення про надання дозволу на вилучення мобільного телефону ОСОБА_8 , а передача цього телефону на кордоні оформлювалася актом, а не протоколом передачі тимчасово вилученого майна, то сторона захисту робить висновок, що мобільний телефон ОСОБА_8 не є тимчасово вилученим майном та без законних підстав продовжує перебувати у володінні НАБУ.

Захисник ОСОБА_9 також зазначила, що прокурором вже подано обвинувальний акт до суду, що свідчить про те, що сторона обвинувачення визнала доказову базу, що була сформована за результатами проведення досудового розслідування, достатньою для обґрунтування обвинувачення в суді. У зв`язку з цим спроба прокурора після передачі до суду обвинувального акта проводити огляд телефону, вивчати його вміст або направляти на експертизу, на думку захисту, свідчить про визнання стороною обвинувачення недостатності доказової бази та суперечить функціям сторони обвинувачення, які виконуються нею під час судового розгляду.

Неможливість накладення арешту на мобільний телефон REDMI сторона захисту пов`язує також з відсутністю будь-яких ідентифікаційних ознак цього мобільного телефону, а також з неможливістю встановлення обставин, які б свідчили про забезпечення НАБУ належних умов зберігання цього телефону, зокрема, шляхом збереження цілісності та автентичності інформації, що зберігається на пристрої. Окрім того, захист переконаний, що вилучення мобільного телефону та подальше дослідження його вмісту призведе до порушення таємниці листування ОСОБА_8 .

Обвинувачена ОСОБА_8 підтримала позицію свого захисника, просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора. Обвинувачена підтвердила, що мобільний телефон захищений системою логічного захисту, а також зазначила, що мобільний телефон у неї забрали при перевезенні до Мюнхенського слідчого ізолятора, після цього обвинувачена не користувалася цим телефоном.

3.4. Щодо клопотання про тимчасовий доступ до документів, що перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_7 , поданого захисником обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокатом ОСОБА_11 (Т. 18, а.с. 26-29)

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_11 підтримав подане клопотання, просив задовольнити з викладених у ньому підстав. Сторона захисту повідомила, що не зверталася самостійно до володільця документів у зв`язку із закінченням досудового розслідування. Під час досудового розслідування захистом було надано стороні обвинувачення докази, які, на думку адвокатів обвинуваченого ОСОБА_5 , свідчили про невинуватість останнього у вчиненні інкримінованого правопорушення, а отже, не давали підстави для пред`явлення ОСОБА_5 відповідного обвинувачення. Разом з тим, прокурором було направлено до суду обвинувальний акт з обвинуваченням і щодо ОСОБА_5 . Окрім того, сторона захисту не вживала заходів щодо самостійного отримання документів від володільця інформації з огляду на досвід комунікації з ІНФОРМАЦІЯ_7 , який свідчить про те, що податковий орган не надає запитуваної інформації на адвокатські запити.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав подане клопотання та позицію свого захисника. При цьому обвинувачений зазначив про помилковість твердження сторони обвинувачення щодо його фактичного контролю над ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 », оскільки він не має будь-якого відношення до цього товариства ще з 2012 року. Саме з метою підтвердження цих обставин стороні захисту потрібно отримати тимчасовий доступ до документів, що перебувають у володінні податкового органу.

Прокурор ОСОБА_3 при вирішенні цього клопотання поклався на розсуд суду. При цьому сторона обвинувачення повідомила, що під час судового розгляду в якості доказів будуть використовуватися лише витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які, на переконання обвинувачення, свідчать про фактичний зв`язок ОСОБА_5 з вказаним товариством. Інформація та документи, доступ до яких запитується стороною захисту, не будуть використовуватися під час судового розгляду в якості доказів сторони обвинувачення.

Представник особи, у володінні якої перебувають запитувані документи - ІНФОРМАЦІЯ_7 , у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. Будь-яких заяв, клопотань від ІНФОРМАЦІЯ_7 не надходило.

4. Оцінка та мотиви суду

4.1. Норми права, якими суд керується при вирішенні клопотань про зміну запобіжного заходу

Згідно з ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжні заходи є одним з різновидів заходів забезпечення кримінального провадження, що мають особливий порядок застосування в силу своїх негативних наслідків щодо сфери особистих прав та свобод підозрюваного чи обвинуваченого, яких вони можуть зазнати у разі застосування до них запобіжного заходу.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому суд виходить з того, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Клішин проти України" у справі №30671/04 від 23.01.2012 року наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Кримінальний процесуальний кодекс України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме або вже здійснив відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Порядок застосування запобіжних заходів визначається у ст. 194 КПК України, у ч. 1 якої зазначається, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Отже, ухвалення судом рішення про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного чи обвинуваченого є належним правовим результатом розгляду та вирішення відповідного клопотання лише тоді, коли судом на основі наданих доказів буде встановлено відповідну сукупність умов, а саме - існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один ризик, що передбачений у ст. 177 КПК України, а також неможливість або недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 176, ч. 1 ст. 182 КПК України одним із видів запобіжних заходів є застава, яка полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у дохід держави в разі невиконання цих обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 194 КПК України якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором.

Обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу.

Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на підозрюваного, обвинуваченого були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КПК України обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Зміна запобіжного заходу може полягати у зміні виду запобіжного заходу (у тому числі зміні розміру застави), скасуванні, зміні або покладенні додаткових обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК, чи у зміні способу виконання цих обов`язків.

Зміна чи скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути скасований або замінений на інший - більш або менш суворий.

Підставами звернення з клопотанням про зміну запобіжного заходу є обставини, які або існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які не було відомо сторонам, або виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу.

Такими підставами може бути суттєва зміна обставин, які було взято до уваги при обранні запобіжного заходу, зокрема, змінилася кваліфікація кримінального правопорушення, погіршився стан здоров`я обвинуваченого, змінився склад його родини чи утриманців, або майновий стан, інші обставини, які мають суттєве значення.

З рухом кримінального провадження, за конкретних його обставин, ризики, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України та були підставою для застосування запобіжного заходу у виді застави, можуть змінюватися. Такі зміни можуть передбачати припинення існування окремих ризиків, появу нових або зміну (збільшення чи зменшення) ступеня вже існуючих ризиків.

Внаслідок цього обґрунтованість застосування запобіжного заходу може піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказаний запобіжний захід було застосовано, та у зв`язку з виникненням інших обставин, які можуть бути підставами зміни запобіжного заходу.

4.2. Щодо клопотання про зміну запобіжного заходу, поданого захисником обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокатом ОСОБА_13 (Т. 2, а.с. 54-104)

Судом встановлено, що 27.06.2024 ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду у справі № 991/5503/24 (Т. 2, а.с. 68-69) до ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів з дня його фактичного затримання. Одночасно з цим ОСОБА_6 визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 5 000 000 грн. На випадок внесення застави строком на 2 місяці на ОСОБА_6 покладено наступні процесуальні обов`язки: 1) прибувати за кожною вимогою до слідчого (детектива), прокурора та суду; 2) не відлучатися за межі Закарпатської області без дозволу слідчого (детектива), прокурора та суду; 3) повідомляти слідчого (детектива), прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; 4) утримуватися від спілкування з приводу обставин, викладених у повідомленні про підозру з підозрюваними та свідками у цьому кримінальному провадженні: ОСОБА_5 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ; 5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; 6) носити електронний засіб контролю.

Згідно з повним текстом ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 27.06.2024, дослідження якого здійснено за результатами повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень, підставою для застосування до ОСОБА_6 зазначеного запобіжного заходу було встановлення слідчим суддею ризиків вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризиків переховування ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та/або суду, а також незаконного впливу на свідків.

Вищезазначена ухвала слідчого судді у встановленому законом порядку не оскаржувалася та набрала законної сили 03.07.2024.

У розпорядженні суду на даному етапі судового провадження (підготовче судове засідання) відсутні будь-які інші документи щодо застосування до обвинувачених запобіжних заходів, окрім тих, що були вже надані сторонами кримінального провадження. Разом з тим, ані стороною обвинувачення, ані стороною захисту не надано жодних документів, з яких би вбачалися обставини внесення застави за ОСОБА_6 , а саме: дата внесення застави, особа заставодавця, дата звільнення ОСОБА_6 з-під варти тощо. У зв`язку з цим суд оперує лише тим, що ОСОБА_6 було звільнено з-під варти у зв`язку з внесенням застави і учасники судового провадження ці обставини не заперечували.

Внаслідок внесення застави на ОСОБА_6 було покладено процесуальні обов`язки, визначені ухвалою слідчого судді від 27.06.2024, строком на 2 місяці.

У подальшому ухвалами слідчих суддів Вищого антикорупційного суду від 23.08.2024 у справі № 991/7756/24, від 22.10.2024 у справі № 991/12070/24, від 16.12.2024 у справі № 991/13913/24, від 12.02.2025 у справі № 991/1196/25, які досліджені також шляхом повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень, строк дії процесуальних обов`язків, покладених на ОСОБА_6 у зв`язку з внесенням застави, було неодноразово продовжено. Підставами для продовження строку дії процесуальних обов`язків було встановлення слідчими суддями обставин, які свідчили про продовження існування ризиків вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Одночасно з цим було змінено обсяг покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків шляхом скасування обов`язку носіння електронного засобу контролю.

Востаннє строк дії процесуальних обов`язків був продовжений до 08.06.2025 ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 08.04.2025 у справі № 991/3012/25 (Т. 2, а.с. 70-83). Підставами для постановлення слідчим суддею вказаної ухвали були обставини, які свідчили про продовження існування ризиків вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У подальшому строк дії процесуальних обов`язків, покладених на ОСОБА_6 у зв`язку з внесенням застави, у встановленому законом порядку не продовжувався, внаслідок чого такі обов`язки припинили свою дію. Відомості та документи, які б свідчили про зміну запобіжного заходу, застосованого до ОСОБА_6 , у розпорядженні суду відсутні і сторонами кримінального провадження не надані.

Таким чином, судом встановлено, що з 09.06.2025 до обвинуваченого ОСОБА_6 застосовується виключно запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 5 000 000 грн.

На даному етапі судового провадження суд не встановлює доведеність критерію, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК України, тобто не встановлює наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення. Оцінка цим обставинам була надана слідчими суддями при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу та продовження строку дії процесуальних обов`язків, покладених на ОСОБА_6 у зв`язку з внесенням застави. У суду відсутні підстави для відступу від висновків слідчих суддів у цій частині.

Натомість надання оцінки обґрунтованості/необґрунтованості пред`явленого обвинувачення є завданням суду, яке виконується в нарадчій кімнаті лише за результатами судового розгляду після дослідження всіх доказів у справі. На цій підставі суд відхиляє доводи сторони захисту про необхідність зміни запобіжного заходу у зв`язку з необґрунтованістю пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення.

З огляду на стадію кримінального провадження та порушені питання суд вирішує лише, чи змінилися ризики вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, у тій мірі, яка передбачає можливість зменшення розміру застави та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого за рахунок меншого розміру застави.

Вирішуючи питання про продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, у контексті можливості зміни запобіжного заходу на більш м`який, суд доходить наступних висновків.

Першочергово суд звертає увагу на суперечливу позицію сторони захисту в питанні зміни запобіжного заходу. Відповідно до ст. 194 КПК України недоведеність існування хоча б одного ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України, є підставою для відмови у застосуванні запобіжного заходу. Разом з тим, сторона захисту, заперечуючи доведеність та реальність ризиків вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, одночасно з цим погоджується на застосування більш м`якого запобіжного заходу, для чого потрібним є доведення продовження існування вказаних ризиків, але в ступені, що виправдовує пом`якшення запобіжного заходу.

Оцінюючи продовження існування ризику вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні, зокрема, тяжкого корупційного злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, санкція за який передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до шести років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, зі штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Корупційна ознака кримінального правопорушення, мінімальна межа санкції виключають можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням чи призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом (ст. 69, 75 КК), внаслідок чого у разі доведеності пред`явленого обвинувачення призначене судом покарання буде відбуватися реально.

Відповідно до правової позиції ЄСПЛ, викладеної у рішенні "Ilijkov v. Bulgaria" від 26.06.2001 (§ 80, заява № 33977/96), суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений, та у рішенні ЄСПЛ по справ "Пунцельт проти Чехії" ("Punzelt v. Czech Republic") № 31315/96 від 25.04.2000, § 76, відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Крім того, суд враховує, що ризик переховування може існувати протягом всього судового провадження та є динамічним, тобто може як зменшуватися, так і збільшуватися. Належна процесуальна поведінка обвинуваченого під час кримінального провадження не є визначальною в цьому аспекті, оскільки є вимогою процесуального законодавства та може бути безпосереднім результатом вже застосованого запобіжного заходу.

Також на підтвердження реальності ризику вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує обставини, які були встановлені слідчими суддями Вищого антикорупційного суду в ухвалах від 27.06.2024 та від 08.04.2025, а саме: 1) майновий стан ОСОБА_6 та членів його родини, а також близьких осіб, що дозволяє переховуватися від суду, у тому числі за кордоном; 2) наявність у ОСОБА_6 паспорту для виїзду за кордон № НОМЕР_1 та здійснення ним за період з 2019 рік по 2024 рік, тобто і під час воєнного стану, неодноразових виїздів за межі України.

У судовому засіданні стороною захисту не було спростовано вищезазначених обставин. Ба більше, ОСОБА_6 підтвердив, що тривалий час проживає на Закарпатті та знає можливі шляхи перетину державного кордону України, однак не вбачає в цьому сенсу.

За вищевикладених обставин наявність трьох дітей (Т. 2, а.с. 64-67) та належна процесуальна поведінка ОСОБА_6 на даному етапі судового провадження не мінімізують ризик вчинення ним дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Таким чином, суд доходить висновку, що цілком вірогідним є те, що ОСОБА_6 , усвідомлюючи суворість можливого покарання та порядок його відбуття у разі доведення винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, маючи відповідні для цього реальні можливості, на даній стадії судового провадження може вчинити дії, спрямовані на ухилення від кримінальної відповідальності та відповідно ухилення від явки до суду.

На основі цього суд вважає доведеним продовження існування ризику вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, та констатує, що наразі цей ризик не зменшився.

Вирішуючи питання продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує визначену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).

Відтак, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Наразі триває підготовче судове засідання, суд ще не переходив до розгляду пред`явленого обвинувачення по суті та не здійснював дослідження доказів, у тому числі показань свідків. У зв`язку з цим на даному етапі кримінального провадження визначальним є створення умов, за яких показання свідків під час судового розгляду будуть повними, всебічними та достовірними. Враховуючи обізнаність обвинуваченого ОСОБА_6 про те, які особи є свідками в межах цього кримінального провадження, про зміст їх показань та їхні персональні дані, суд доходить висновку, що ризик впливу обвинуваченого на свідків є реальним та продовжує існувати.

Звільнення ОСОБА_6 з ІНФОРМАЦІЯ_9 в цьому аспекті не є визначальним, оскільки використання службового становища, авторитету займаної посади та інших особливостей власної службової діяльності не є єдиними способами впливу на свідків, який може здійснюватися і в позапроцесуальний спосіб. При цьому такий вплив може здійснюватися як самим обвинуваченим, так і пов`язаними з ним третіми особами.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд констатує, що на даному етапі судового провадження ризики вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, не змінилися та продовжують існувати у тому ступені, що виправдовує продовження застосування до ОСОБА_6 визначеного розміру застави.

Суд вважає необґрунтованими доводи захисту щодо необхідності повернення третім особам грошових коштів, внесених в якості застави, через те, що такі кошти є запозиченими, оскільки до клопотання сторони захисту не долучено жодних документів ані на підтвердження цих доводів, ані на підтвердження обставин, що стосуються внесення застави за ОСОБА_6 .

Суд не погоджується з доводами сторони захисту щодо того, що припинення застосування до ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, що покладалися на нього у зв`язку з внесенням застави, є підтвердженням припинення існування ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Обов`язки, що передбачені ч. 5, 6 ст. 194 КПК України та що покладаються на підозрюваного/обвинуваченого при застосуванні запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою (у тому числі для альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави при триманні під вартою), є складовою частиною запобіжного заходу. Такі обов`язки доповнюють стримуючий ефект запобіжного заходу, покладаючи на підозрюваного/обвинуваченого додаткові та конкретні обмеження/заборони, спрямовані на мінімізацію ризиків вчинення дій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України. При відсутності таких обов`язків запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, відбувається за рахунок стримуючого ефекту самого запобіжного заходу (наприклад, застави).

Таким чином, припинення застосування до ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, що були покладені на нього у зв`язку з внесенням застави, свідчить про те, що в кримінальному провадженні відпала потреба у застосуванні обмежень/заборон у доповнення до стримуючого ефекту запобіжного заходу, а існуючі ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, можуть бути мінімізовані за рахунок дії самого запобіжного заходу. Це було підтверджено прокурором, який зазначив, що сторона обвинувачення не порушувала питання про подальше продовження строку дії процесуальних обов`язків саме у зв`язку з тим, що стримуючого ефекту запобіжного заходу у вигляді застави було достатньо для запобігання існуючим ризикам, а не у зв`язку з тим, що такі ризики припинили своє існування.

Всупереч доводам сторони захисту розмір застави визначається у залежності від ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а не процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5, 6 ст. 194 КПК України. У зв`язку з цим припинення дії процесуальних обов`язків не свідчить про припинення дії ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та не свідчить про відсутність підстав для застосування застави.

Суд звертає увагу, що підтвердженням припинення існування ризиків вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, були б обставини скасування застосованого до нього запобіжного заходу. Однак таких обставин у кримінальному провадженні не було.

З урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку про необхідність залишення без задоволення клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_13 про зміну запобіжного заходу.

4.3. Щодо клопотання про зміну запобіжного заходу, поданого захисником обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокатом ОСОБА_11 (Т. 3, а.с. 210-215)

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 27.06.2024 у справі № 991/5502/24 (Т. 3, а.с. 210-215; документ міститься в електронній формі в ЄСІКС) до ОСОБА_5 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів з дня його фактичного затримання. Одночасно з цим ОСОБА_5 визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 30 000 000 грн. На випадок внесення застави на строк 2 місяці на ОСОБА_5 покладено наступні процесуальні обов`язки: 1) прибувати за кожною вимогою до слідчого (детектива), прокурора та суду; 2) не відлучатися за межі Закарпатської області без дозволу слідчого (детектива), прокурора та суду; 3) повідомляти слідчого (детектива), прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; 4) утримуватися від спілкування з приводу обставин, викладених у повідомленні про підозру з підозрюваними та свідками у цьому кримінальному провадженні: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_17 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ; 5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; 6) носити електронний засіб контролю.

Підставою для застосування до ОСОБА_5 зазначеного запобіжного заходу було встановлення слідчим суддею ризиків вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризиків того, що ОСОБА_5 може переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 04.07.2024 вищезазначену ухвалу слідчого судді від 27.06.2024 було залишено без змін.

За результатами дослідження квитанцій, що долучені до клопотання сторони захисту (Т. 3, а.с. 210-215; документи містяться в електронній формі в ЄСІКС), судом встановлено, що ОСОБА_5 було звільнено з-під варти у зв`язку з внесенням фізичними особами (заставодавцями) грошових коштів на загальну суму 30 000 000 грн в якості застави за ОСОБА_5 .

З моменту звільнення з-під варти на ОСОБА_5 було покладено процесуальні обов`язки, визначені ухвалою слідчого судді від 27.06.2024, строком на 2 місяці.

У подальшому ухвалами слідчих суддів Вищого антикорупційного суду від 04.09.2024 у справі № 991/8225/24, від 01.11.2024 у справі № 991/12370/24, від 22.11.2024 у справі № 991/13078/24, від 21.01.2025 у справі № 991/370/25, які досліджені за результатами повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень, строк дії процесуальних обов`язків, покладених на ОСОБА_5 , був неодноразово продовжений. Востаннє строк дії процесуальних обов`язків було продовжено до 20.05.2025 ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 20.03.2025 у справі № 991/2296/25.

Підставами для постановлення слідчими суддями зазначених ухвал було встановлення обставин, які свідчили про продовження існування ризиків вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Водночас, слідчими суддями було змінено обсяг покладених на ОСОБА_5 обов`язків шляхом скасування обов`язку носити електронний засіб контролю, а також констатовано, що з 22.11.2024 ризик вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, припинив існувати.

Під час досудового розслідування стороною захисту двічі порушувалося питання зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 . Так, ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 12.12.2024 у справі № 991/13628/24 було відмовлено у задоволенні клопотання адвокатів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_5 .

Водночас, ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 25.02.2025 у справі № 991/1538/25 (Т. 3, а.с. 210-215; документ міститься в електронній формі в ЄСІКС) було задоволено клопотання адвоката ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_5 та зменшено розмір застави до 27 000 000 грн. Слідчим суддею було встановлено, що ризик вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, припинив існувати, що є достатньою підставою для перегляду розміру застави.

У розпорядженні суду відсутні документи та відомості, які б свідчили про те, що після цього запобіжний захід відносно ОСОБА_5 змінювався.

Таким чином, судом встановлено, що з 25.02.2025 відносно ОСОБА_5 застосовується запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 27 000 000 грн.

Аналогічно до висновків, що були викладені у п. 4.2 цієї ухвали, суд зазначає, що не здійснює оцінку обґрунтованості пред`явленої підозри та/або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, а з огляду на стадію кримінального провадження та порушені питання лише вирішує, чи змінилися ризики вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, у тій мірі, яка передбачає можливість зменшення розміру застави та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого за рахунок меншого розміру застави.

Так само суд звертає увагу на суперечливу позицію сторони захисту в питанні зміни запобіжного заходу - сторона захисту, заперечуючи доведеність та реальність ризиків вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, що відповідно до ст. 194 КПК України мало б бути підставою для скасування запобіжного заходу, одночасно з цим погоджується на застосування більш м`якого запобіжного заходу, що фактично є підтвердженням існування ризиків, але в меншій мірі.

Оцінюючи продовження існування ризику вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого корупційного злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, санкція за який передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до шести років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, зі штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Корупційна ознака кримінального правопорушення, мінімальна межа санкції виключають можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням чи призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом (ст. 69, 75 КК), внаслідок чого у разі доведеності пред`явленого обвинувачення призначене судом покарання буде відбуватися реально.

Відповідно до правової позиції ЄСПЛ, викладеної у рішенні "Ilijkov v. Bulgaria" від 26.06.2001 (§ 80, заява № 33977/96), суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений, та у рішенні ЄСПЛ по справ "Пунцельт проти Чехії" ("Punzelt v. Czech Republic") № 31315/96 від 25.04.2000, § 76, відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Крім того, суд враховує, що ризик переховування може існувати протягом всього судового провадження та є динамічним, тобто може як зменшуватися, так і збільшуватися. Належна процесуальна поведінка обвинуваченого під час кримінального провадження не є визначальною в цьому аспекті, оскільки є вимогою процесуального законодавства та може бути безпосереднім результатом вже застосованого запобіжного заходу.

Також на підтвердження реальності ризиків вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує обставини, що були встановлені слідчими суддями Вищого антикорупційного суду в ухвалах від 27.06.2024 та від 20.03.2025, а саме: 1) значний майновий стан ОСОБА_5 та членів його родини, близьких осіб, що створює суттєві можливості для тривалого переховування обвинуваченого як на території України, так і за її межами; 2) наявність паспортів для виїзду за кордон серії та номер НОМЕР_2 від 14.05.2022 і FJ321495 від 23.10.2017; 3) перетинання державного кордону України за період з 2021 року по 2024 рік, тобто і під час дії воєнного стану, 27 разів.

Значний майновий стан ОСОБА_5 також підтверджуються відомостями декларації особи, уповноваженої на виконання функцій місцевого самоврядування, за 2024 рік (останньої), що наявна у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (веб-доступ ІНФОРМАЦІЯ_13 з якої вбачається, що станом на 2024 рік ОСОБА_5 та члени його родини, окрім значної кількості нерухомого та рухомого майна, у тому числі дорогоцінностей та творів мистецтв, корпоративних прав та офіційних доходів, мали також грошових активів на загальну суму 2 766 582 грн, 455 000 доларів США, 150 000 євро.

Окремо суд враховує, що ОСОБА_5 досяг віку, який дає можливість безперешкодного перетину державного кордону України в умовах воєнного стану. Стверджуване застосування проти ОСОБА_5 санкцій в Угорщині жодним чином не мінімізують ризик виїзду ОСОБА_5 за кордон, оскільки Угорщина не є єдиною державою, через яку можливий виїзд з України.

Стверджувані обставини складання ОСОБА_5 повноважень голови ІНФОРМАЦІЯ_12 лише посилюють ризик вчинення обвинуваченим дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки свідчать про припинення існування фактору, який міг додатково утримувати ОСОБА_5 від неналежної процесуальної поведінки.

Таким чином, суд доходить висновку, що цілком вірогідним є те, що ОСОБА_5 , усвідомлюючи суворість можливого покарання та порядок його відбуття у разі доведення винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, маючи відповідні для цього реальні та значні можливості, на даній стадії судового провадження може вчинити дії, спрямовані на ухилення від кримінальної відповідальності та відповідно ухилення від явки до суду.

На основі цього суд вважає доведеним продовження існування ризику вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, та констатує, що наразі цей ризик не зменшився.

Вирішуючи питання продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує визначену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).

Відтак, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Наразі триває підготовче судове засідання, суд ще не переходив до розгляду пред`явленого обвинувачення по суті та не здійснював дослідження доказів, у тому числі показань свідків. У зв`язку з цим на даному етапі кримінального провадження визначальним є створення умов, за яких показання свідків під час судового розгляду будуть повними, всебічними та достовірними. Враховуючи обізнаність обвинуваченого ОСОБА_5 про те, які особи є свідками в межах цього кримінального провадження, про зміст їх показань та їхні персональні дані, суд доходить висновку, що ризик впливу обвинуваченого на свідків є реальним та продовжує існувати.

Звільнення ОСОБА_5 з ІНФОРМАЦІЯ_12 в цьому аспекті не є визначальним, оскільки використання службового становища, авторитету займаної посади та інших особливостей власної службової діяльності не є єдиними способами впливу на свідків, який може здійснюватися і в позапроцесуальний спосіб. При цьому такий вплив може здійснюватися як самим обвинуваченим, так і пов`язаними з ним третіми особами.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд констатує, що на даному етапі судового провадження ризики вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, не змінилися та продовжують існувати у тому ступені, що виправдовує продовження застосування до ОСОБА_5 визначеного розміру застави.

Оцінюючи доводи захисту щодо необхідності повернення грошових коштів заставодавцям через зміну їх життєвих обставин та зростаючу потребу у використанні цих коштів для задоволення особистих потреб, суд звертає увагу, що погіршення майнового становища заставодавця не може бути самостійною причиною для зміни відповідного запобіжного заходу, оскільки у будь-якому випадку сплата заставодавцем коштів в якості застави за підозрюваного або обвинуваченого є актом добровільної волі такої особи, що вчиняється останньою при усвідомленні всіх можливих ризиків та незручностей, які можуть виникнути у зв`язку з поведінкою обвинуваченого та/або тривалістю судового процесу. Тобто внесення грошових коштів в якості застави за іншу особу є згодою заставодавця на відповідні ризики та незручності.

Відтак погіршення майнового становища заставодавця, що обумовлює виникнення потреби у поверненні грошових коштів, які внесені в якості застави, враховується судом лише у сукупності з належною процесуальною поведінкою обвинуваченого, зменшенням ступеня ризиків вчинення обвинуваченим конкретних дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, що мають вказувати на можливість забезпечення виконання обвинуваченим своїх обов`язків за рахунок меншого розміру застави і, відповідно, вказувати на відсутність подальшої потреби (легітимної мети) у збереженні за державою відповідної частини грошових коштів фізичної/юридичної особи (заставодавця).

Це пов`язано з тим, що згідно з практикою ЄСПЛ розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу обвинуваченого, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь вірогідності того, що перспектива втрати застави або вжиття заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі» («Гафа проти Мальти» (Gafa v. Malta), 2018, § 70; «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) [ВП], 2010, § 78; «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria), 1968, § 14). Тобто як відносини обвинуваченого із заставодавцем, так і сама особа заставодавця мають значення для визначення розміру застави, а отже і для вирішення питання можливості її зменшення чи повернення.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що продовження існування ризиків вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, в тій самій мірі унеможливлює зменшення розміру застави навіть при доведенні суттєвої зміни життєвих обставин та/або суттєвого погіршення майнового становища заставодавця. Зазначені фактори, що стосуються заставодавця, враховуються лише у сукупності з факторами зменшення ризику вчинення обвинуваченим дій, передбачених ст. 177 КПК України.

З підстав, що викладені у п. 4.2 цієї ухвали, суд так само не погоджується з доводами сторони захисту щодо того, що припинення застосування до ОСОБА_5 процесуальних обов`язків, що покладалися на нього у зв`язку з внесенням застави, є підтвердженням припинення існування ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку про необхідність залишення без задоволення клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу.

4.4. Щодо клопотання про арешт майна, поданого прокурором ОСОБА_3 (Т. 9, а.с. 42-47, 74-80)

Системний аналіз положень п. 7 ч. 2 ст. 131, ст. 170-175, ч. 3 ст. 315 КПК України дає можливість дійти висновку, що під час підготовчого провадження суд за клопотанням прокурора може накласти арешт на майно.

Прокурором порушено питання про накладення арешту на мобільний телефон REDMI, що був вилучений у ОСОБА_8 на території Федеративної Республіки Німеччина та переданий детективами НАБУ за актом передачі вилученого майна від 15.09.2025, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, тобто з метою збереження цього майна як речового доказу.

Зі змісту приписів ч. 1-3 ст. 170 КПК України, ч. 2 ст. 173 КПК України вбачається, що застосування судом заходів забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту на майно з метою його збереження як речового доказу є можливим при виконанні наступної сукупності умов:

1) наявність достатніх підстав вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, і може бути використано як доказ у кримінальному провадженні; при цьому арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

2) наявні ризики приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження такого майна.

Разом із встановленням зазначеної сукупності умов суд також має оцінити розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Першочергово суд зазначає, що ухвалою суду 22.09.2025 клопотання про накладення арешту поверталося прокурору відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України у зв`язку з пропуском строку для подання клопотання, що визначений ч. 5 ст. 171 КПК України. Цією ж ухвалою стороні обвинувачення було встановлено строк для усунення недоліків поданого клопотання, зокрема, для обґрунтування наявності поважних причин для пропуску строку звернення до суду.

У встановлений судом строк прокурором було повторно подано клопотання про арешт майна (Т. 9, а.с. 74-80), в якому зазначено, що 1) мобільний телефон REDMI, щодо арешту якого порушується питання, не має правового статусу тимчасового вилученого майна, оскільки таке майно не вилучалося у ОСОБА_8 при її затриманні, а лише було передано детективам НАБУ разом з самою ОСОБА_8 на українсько-польському кордоні за результатами завершення процедури екстрадиції; 2) стороною обвинувачення було дотримано вимог розумності строків звернення до суду, оскільки мобільний телефон потрапив у розпорядження органу досудового розслідування 15.09.2025 о 17 год. 25 хв., у цей же день та 16.09.2025 сторона обвинувачення була зайнята підготовкою та участю в розгляді клопотання про застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, 17.09.2025 сторона обвинувачення готувала клопотання про арешт зазначеного телефону, що було подано до суду 18.09.2025.

Водночас, суд не може погодитися з доводами прокурора про те, що мобільний телефон ОСОБА_8 не має правового статусу тимчасового вилученого майна і до клопотання про арешт такого майна не застосовуються вимоги ч. 5 ст. 171 КПК України.

Так, в обґрунтування своєї позиції сторона обвинувачення посилається на висновки, які викладені в ухвалі слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 05.06.2025 у справі № 991/4916/25 та які зводяться до того, що якщо вилучення та передача майна відбувалося не у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, а у порядку міжнародного співробітництва, то на це майно не поширюється правовий режим тимчасово вилученого майна, у тому числі й в частині строків на звернення до суду з клопотанням про арешт такого майна.

Разом з тим, слід враховувати, що вищезазначена ухвала слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 05.06.2025 була переглянута ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 28.07.2025, за результатами чого було зазначено - «оскільки тимчасове вилучення зазначеного майна відбулося 20.03.2025 за межами України та відповідно до правил, які діють в іноземній державі, а НАБУ на територію України його передано 20.05.2025, то відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК не пізніше як наступного дня (21.05.2025) слідчий (детектив), прокурор повинен був звернутися до слідчого судді з клопотанням про арешт майна або ж повернути його власнику. Так як вказаного зроблено не було, то на підставі п. 3 ч. 1 ст. 169 КПК телефони мали бути повернуті власниці. Проте 29.05.2025 слідчому судді подано клопотання про арешт даного майна як речового доказу (т. 1 а. с. 1), яке 05.06.2025 задоволено (т. 1 а. с. 192)».

Отже, в ухвалі від 28.07.2025 суд апеляційної інстанції фактично констатував, що якщо вилучення та передача майна відбувалися на території іноземної держави у відповідності до її законодавства, а у подальшому це майно разом з особою за результатами процедури екстрадиції було передано стороні обвинувачення на території України, то з моменту отримання такого майна на території України воно набуває статус тимчасового вилученого майна і на нього поширюються відповідні вимоги процесуального законодавства, у тому числі й щодо строків звернення до суду з клопотанням про накладення арешту на таке майно.

У той же час, в ухвалі від 28.07.2025 Апеляційною палатою Вищого антикорупційного суду зроблено висновок, що «хоч неповернення зазначеного майна у період з 22.05 по 05.06.2025 і є порушенням вимог п. 3 ч. 1 ст. 169 КПК, але з 05.06.2025 вказані мобільні телефони iPhone перебувають у НАБУ на законних підставах - за рішенням слідчого судді про накладення арешту. Й пропуск строку звернення до суду із клопотанням про арешт майна не є підставою для відмови у задоволенні клопотання».

Враховуючи вищевикладене, а також фактичні обставини, за яких було подано клопотання про накладення арешту, зважаючи на те, що за таких обставин пропуск прокурором строку на подання клопотання є незначним, і сам факт його пропуску не є підставою для відмови у задоволенні клопотання, суд вважає за можливе вирішити питання про накладення арешту на спірне майно.

За результатами дослідження поданого клопотання, заслуховування учасників судового провадження суд констатує, що прокурором не доведено відповідність мобільного телефону ОСОБА_8 ознакам, передбаченим ст. 98 КПК України, та можливість використання цього телефону в якості доказів у кримінальному провадженні.

Твердження прокурора про ймовірну наявність на телефоні ОСОБА_8 листування, електронних документів щодо виготовлення обвинуваченою звіту про оцінку земельної ділянки із заниженою вартістю має абстрактний характер і не підтверджено мінімальним обсягом доказів, з яких можна було б розумно вважати, що спірний телефон дійсно містить зазначене листування та електронні документи. У розпорядженні суду перебуває лише обвинувальний акт, зі змісту якого не вбачаються хоч якісь обставини, пов`язані з використанням ОСОБА_8 мобільного телефону. Інших документів прокурором не надано.

Окремо суд звертає увагу, що хоча сторона обвинувачення і зазначає про те, що накладення арешту на мобільний телефон потрібно для подальшого проведення на підставі ухвали суду комплексної комп`ютерно-технічної експертизи, однак у такий спосіб фактично на стадії судового розгляду сторона обвинувачення намагається здобути новий доказ, що не відповідає завданню та призначенню стадії судового розгляду, а також функціям, які сторона обвинувачення виконує під час нього. У цьому аспекті суд погоджується з доводами захисту про те, що направивши обвинувальний акт, у тому числі щодо ОСОБА_8 , до суду сторона обвинувачення визнала зібрані докази достатніми для доведення винуватості осіб у вчиненні інкримінованого правопорушення, а тому обґрунтована потреба в отриманні нових доказів відсутня.

Оскільки стороною обвинувачення не доведено відповідність спірного майна критеріям, що визначені у ст. 98 КПК України, та можливість використання мобільного телефону в якості доказів, то подальшу перевірку наявності умов для накладення арешту на це майно суд вважає недоцільною.

З урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна (ч. 3 ст. 173 КПК України, а тому ОСОБА_8 слід повернути мобільний телефон REDMI, що був вилучений у неї на території Федеративної Республіки Німеччина та переданий детективами НАБУ за актом передачі вилученого майна від 15.09.2025.

4.5. Щодо клопотання про тимчасовий доступ до документів, що перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_7 , поданого захисником обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокатом ОСОБА_11 (Т. 18, а.с. 26-29)

Аналіз положень ст. 333 КПК України дає можливість дійти висновку, що під час судового розгляду учасники кримінального провадження можуть звертатися до суду з клопотанням про застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом (ч. 1 ст. 333 КПК України).

Під час розгляду клопотання про надання тимчасового доступу до речей і документів суд також враховує причини, через які доступ не був здійснений під час досудового розслідування. Якщо судом під час судового провадження прийнято рішення про надання доступу до речей і документів, суд відкладає судовий розгляд на строк, достатній для здійснення такого заходу забезпечення кримінального провадження та ознайомлення учасників судового провадження з його результатами. Особа, яка під час судового провадження отримала речі і документи внаслідок здійснення тимчасового доступу до них, зобов`язана надати до них доступ у порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу (ч. 2 ст. 333 КПК України).

Заходи забезпечення кримінального провадження - це передбачені КПК України заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, а також з метою забезпечення дієвості кримінального провадження.

Зі змісту ст. 131, 132, 159-166 КПК України вбачається, що тимчасовий доступ до речей та документів - це захід забезпечення кримінального провадження, що може бути застосований під час кримінального провадження з метою забезпечення виконання його завдань. Тимчасовий доступ до речей та документів надається на підставі ухвали суду за клопотанням сторони кримінального провадження лише у випадку, якщо сторона кримінального провадження, яка подала клопотання, доведе, що відповідні речі або документи перебувають або можуть перебувати у володінні певної особи; ці документи або речі самі по собі або у сукупності з іншими речами і документами провадження мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні; а також ці речі і документи не містять у собі охоронювану законом таємницю. При цьому суд враховує можливість отримання відповідних речей та документів без застосування заходів забезпечення кримінального провадження, а також причини, через які сторона кримінального провадження не звернулася з відповідним клопотанням під час досудового розслідування.

Щодо особи, у володінні якої перебувають запитувані документи

Зі змісту клопотання сторони захисту вбачається, що сторона захисту має намір отримати доступ до інформації та документів, які стосуються визначення ОСОБА_5 кінцевим бенефіціарним власником та/або фактичним контролем ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 ».

Положеннями Податкового кодексу України передбачено участь податкових (контролюючих) органів у процесах збирання, отримання, передачі та зберігання інформації щодо кінцевих бенефіціарних власників та структури власності юридичних осіб.

Оскільки згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 » в якості платника податків та платника єдиного внеску перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_7 , то це дає достатні підстави вважати, що запитувана стороною захисту інформація та документи можуть перебувати у володінні зазначеного органу державної влади.

Отже, стороною захисту доведено, а судом встановлено, що запитувані документи можуть перебувати у володінні ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Водночас, суд також звертає увагу, що згідно з положеннями ст. 5-1 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» № 361-IX від 06.12.2019 інформація про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи в обов`язковому порядку подається державному реєстратору для внесення такої інформації до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, держателем якого є ІНФОРМАЦІЯ_14 .

Щодо значення запитуваних документів для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні

Зі змісту обвинувального акта вбачається, що пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України, ґрунтується, зокрема, на твердженні про те, що ОСОБА_5 є кінцевим бенефіціарним власником, фактичним контролем ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 », на користь якого та у зв`язку з тим, що саме ОСОБА_5 фактично володіє товариством, за заниженою вартістю ІНФОРМАЦІЯ_15 було відчужено земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0482.

На цій стадії судового провадження сукупний аналіз поданих стороною захисту документів та озвучених доводів, аргументів вже дає можливість встановити, що правова позиція сторони захисту зводиться, зокрема, до спростування вищезазначеного твердження.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що запитувані стороною захисту інформація та документи мають важливе значення для забезпечення повного, об`єктивного та всебічного судового розгляду пред`явленого обвинувачення по суті, зокрема, встановлення обставин, що підтверджують або спростовують фактичний зв`язок ОСОБА_5 з ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 », яке відповідно до позиції обвинувачення отримало неправомірну вигоду внаслідок вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

Отже, стороною захисту доведено, а судом встановлено, що запитувані документи мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні.

Чи містять запитувані документи у собі охоронювану законом таємницю

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що запитувані стороною захисту документи містять охоронювану законом таємницю.

Щодо неможливості сторони захисту отримати запитувану інформацію в інший спосіб та причин, з яких тимчасовий доступ не був здійснений під час досудового розслідування

Як зазначалося судом вище, приписи ч. 5 ст. 132 КПК України визначають обов`язок суду при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження (у тому числі тимчасового доступу до речей і документів) оцінити можливість отримання запитуваних речей і документів без застосування таких заходів.

Вищезазначене кореспондує положенням ч. 1, 2, 6 ст. 22 КПК України, згідно з якими кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Закріплення принципу змагальності зумовлено концепцією кримінального провадження, у відповідності до якої сторони кримінального провадження, маючи рівні процесуальні права та обов`язки, у тому числі щодо збирання доказів, самостійно будують свої правові позиції щодо суті кримінальної справи, самостійно їх відстоюють, зокрема, шляхом надання відповідних доказів на підтвердження своїх позицій. Суд, зберігаючи незалежність та неупередженість, здійснює судовий контроль над тим, щоб процесуальна рівновага сторін кримінального провадження, яка зумовлена принципом змагальності, не була порушена на користь жодної із сторін.

Зміст наведених принципів відповідає положенням ч. 1 ст. 93 КПК України, в якій зазначається, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Тобто, у межах кримінального провадження основна доказова діяльність у вигляді збирання доказів здійснюється саме сторонами кримінального провадження. Суду в межах кримінального провадження не характерна будь-яка інша участь у доказовому процесі, окрім як оцінки вже зібраних та наданих сторонами доказів для розгляду і вирішення кримінальної справи по суті, визначення того, чия правова позиція по справі є обґрунтованою та правильною.

Отже, встановлення при вирішенні клопотання про надання тимчасового доступу неможливості сторони кримінального провадження отримати відповідні документи у загальному порядку (шляхом застосування інших засобів збирання доказів) означає встановлення судом тих обставин, що таке клопотання обумовлено необхідністю відновлення рівноваги сторін кримінального провадження, яка була порушена внаслідок об`єктивної неможливості однієї із сторін отримати відповідні документи.

Враховуючи вищевикладені висновки, суд констатує, що звернення до суду з клопотанням про надання тимчасового доступу до документів без надання доказів неможливості отримання цих документів у інший спосіб, зокрема, шляхом використання інших засобів збирання доказів, або без надання доказів тих обставин, що використання інших засобів вочевидь не призведе до бажаного результату, суперечить правовій природі та призначенню тимчасового доступу до речей і документів, а тому за таких обставин надання тимчасового доступу не буде ґрунтуватися на вимогах процесуального закону.

У зв`язку з цим суд звертає увагу, що стороною захисту не надано доказів на підтвердження самостійного вжиття заходів для отримання запитуваних документів, зокрема, шляхом самостійного звернення до ІНФОРМАЦІЯ_7 з адвокатським запитом, або очевидної неефективності таких заходів. Це, у свою чергу, не дає підстав для висновку про те, що в межах кримінального провадження існує потреба у відновленні балансу процесуальних можливостей сторін кримінального провадження та забезпечення рівних умов у збиранні доказів, зокрема, шляхом надання стороні захисту тимчасового доступу до запитуваних документів.

Посилання сторони захисту на невжиття заходів самостійного отримання доказів у зв`язку із завершенням досудового розслідування суд вважає безпідставними, оскільки положення процесуального законодавства не перешкоджають стороні захисту, на відміну від сторони обвинувачення, шукати і надавати суду докази після закінчення досудового розслідування, у тому числі під час розгляду справи в суді першої інстанції (постанови ККС ВС від 08.12.2020 у справі № 278/1306/17, від 07.06.2022 у справі № 462/1710/16-к).

Окремо суд зазначає, що стороною захисту не наведено жодних причин, з яких тимчасовий доступ не був здійснений під час досудового розслідування шляхом звернення до слідчого судді. Водночас, ці обставини оцінюються судом у сукупності з іншими підставами надання тимчасового доступу (ч. 2 ст. 333 КПК України) і не можуть бути самостійною причиною для відмови у наданні такого доступу.

За вищевикладених обставин суд вважає надання стороні захисту тимчасового доступу до запитуваних документів передчасним. Тому у задоволенні поданого клопотання слід відмовити.

5. Підсумки за результатами розгляду поданих клопотань

За результатами розгляду клопотань учасників судового провадження суд дійшов наступних висновків:

1) оскільки стороною захисту не доведено, а судом не встановлено, що ризики вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, зменшилися, то підстави для зміни запобіжного заходу шляхом зменшення розміру застави відсутні; у зв`язку з цим клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_13 про зміну запобіжного заходу слід залишити без задоволення;

2) оскільки стороною захисту не доведено, а судом не встановлено, що ризики вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 1 ст. 177 КПК України, зменшилися, то підстави для зміни запобіжного заходу шляхом зменшення розміру застави відсутні; у зв`язку з цим клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу слід залишити без задоволення;

3) оскільки прокурором не доведено відповідність спірного майна критеріям ст. 98 КПК України, а судом встановлено неможливість використання цього майна в якості доказів з огляду на стадію кримінального провадження, то клопотання прокурора про накладення арешту на майно слід залишити без задоволення, а ОСОБА_8 - повернути мобільний телефон REDMI, що був вилучений у неї на території Федеративної Республіки Німеччина та переданий детективами НАБУ за актом передачі вилученого майна від 15.09.2025;

4) оскільки стороною захисту не доведено неможливості самостійно отримати запитувані документи та інформацію, як і не наведено причин, з яких тимчасовий доступ не було здійснено під час досудового розслідування, то клопотання про тимчасовий доступ до документів, що перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_7 , подане захисником обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокатом ОСОБА_11 , слід залишити без задоволення у зв`язку з передчасністю.

Керуючись ст. 176-178, 182, 183, 194-197, 315, 372, 376 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_13 про зміну запобіжного заходу.

Відмовити у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу.

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_3 про накладення арешту на мобільний телефон REDMI, що був вилучений у ОСОБА_8 на території Федеративної Республіки Німеччина та переданий детективами НАБУ за актом передачі вилученого майна від 15.09.2025.

Повернути ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мобільний телефон REDMI, що був вилучений у неї на території Федеративної Республіки Німеччина та переданий детективами НАБУ за актом передачі вилученого майна від 15.09.2025.

Відмовити у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_11 про надання тимчасового доступу до документів, що перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і окремому оскарженню не підлягає.

Заперечення проти ухвали може бути включено до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК.

Головуюча суддя ОСОБА_1