ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою з доповненнями захисника ОСОБА_7 на ухвалу Заводського районного суду м. Кам`янського від 29 квітня 2026 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Обставини встановлені судом першої інстанції:

Ухвалою Заводського районного суду м. Кам`янського від 29 квітня 2026 року обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 01.06.2026 року включно за обвинуваченням останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, без визначення розміру застави.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив про вагомість ризиків, які були наявні під час обрання запобіжного заходу та на теперішній час не зменшились.

Вважає, що більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не здатні забезпечити досягнення мети визначеної ст. 177 КПК України.

Доводи апеляційної скарги:

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник просить відмовити в задоволені клопотанняпрокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Розглянути можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 альтернативних запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, зокрема, домашній арешт, у разі продовження запобіжного захожу у виді тримання під вартою визначити розмір застави з урахуванням майнового стану родини обвинуваченого та фактичних обставин справи.

Посилаючись на практику ЄСПЛ апелянт зазначає, що тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою.

Зазначає, що прокурор просить продовжити тримання під вартою, посилаючись на ризики, передбачені КПК, проте його аргументи мають характер припущень і не підтверджуються жодними доказами.

Апелянт акцентує увагу на системному порушенні судом п. 3 ст. 5 Конвенції та ігноруванні ст. 178 КПК України, оскільки фактичні обставини справи дають повні підстави для призначення застави,як альтернативи триманню під вартою.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що на утриманні ОСОБА_8 понад 15 років перебуває мати ОСОБА_9 , яка має онкологічне захворювання, обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки, раніше не судимий, зарекомендував себе з гарного боку, пенсіонер та працевлаштований.

Вказує, що у разі зміни запобіжного заходу сестра обвинуваченого надає згоду на проживання останнього разом з нею в квартирі АДРЕСА_1 .

Сторона захисту зазначає, що обвинувачений має проблеми з серцем та потребує обстеження та лікування, які неможливо забезпечити в умовах СІЗО.

Позиції сторін в суді :

Обвинувачений та захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з зазначених в ній підстав.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Висновки суду:

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 5 ст. 394 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.

Згідно вимог ст. 12 КПК України кожен, кого затримано через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення або інакше позбавлено свободи, повинен бути в найкоротший строк доставлений до слідчого судді для вирішення питання про законність та обґрунтованість його затримання, іншого позбавлення свободи та подальшого тримання. Таким чином, законність та обґрунтованість обмеження права на свободу та особисту недоторканність має бути перевірена судом у найкоротший строк.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 частини 1 вказаної статті.

Підставами застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Хоча зміст поняття «достатні підстави» не має чіткого законодавчого визначення, аналіз кримінального судочинства свідчить про те, що такими підставами є передбачувана небезпека вчинення обвинуваченим протиправних дій, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, та дозволять суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу.

У кримінальному судочинстві поняття ризиків передбачає як тактичні ризики, так і конкретні небажані для кримінального провадження наслідки поведінки підозрюваних та обвинувачених.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, тобто заходом кримінального процесуального примусу, оскільки такий захід дає можливість виявляти та зберігати докази, запобігти прогнозованій протиправній поведінці чи унеможливити ухилення від слідства та суду обвинуваченого. Такий превентивний та забезпечувальний захід спрямований на недопущення можливої протидії з боку обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, та є ефективним засобом коригування його неправомірної поведінки.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченого у вчиненні злочину, запобіжні заходи виконують позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріально-правовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 р., тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Як встановлено з наданих судом першої інстанції матеріалів, запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 продовжений під час судового провадження в суді першої інстанції на 60 днів до 01.06.2026 року включно,без визначення розміру застави

Клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого прокурор мотивував тим, що не перестали існувати ризики, передбачені п.п. 1,2,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що стало підставою для продовження строку обраного запобіжного заходу.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 р., тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у своєму рішенні від 26.07.2001 р. у справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинуваченого від суду є підтвердженим, оскільки тяжкість ймовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000р, у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Також, судом апеляційної інстанції враховано введення в Україні воєнного стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, що є додатковою обставиною в підтвердження ризику переховування від суду.

Апеляційний суд наголошує, що вирішуючи питання необхідності продовження запобіжного заходу, слід виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не лише права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства в цілому.

Колегія суддів зауважує, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Заявлені прокурором ризики є цілком ймовірними та чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, тобто, поза всяким сумнівом здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні надалі.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості та законності застосованого до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів враховує, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної небезпеки України, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, за який передбачене максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацію майна, обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення покарання, можливість вчинення іншого кримінального правопорушення.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_8 під вартою є не лише очікування завершення судового розгляду справи, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, що вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 і виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти.

Також колегія суддів звертає увагу, що відсутність, на даний час, фактів втечі обвинуваченого, жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому. Фактично, його належна процесуальна поведінка та відсутність спроб, передбачених у ст. 177 КПК України зумовлені не його високими моральними якостями, а дієвістю обраного запобіжного заходу.

Судова колегія не вбачає в діях суду першої інстанції порушень кримінального процесуального законодавства, які б вплинули на законність прийнятого рішення про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 .

Колегія суддів зазначає, що наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, позитивної характеристики з місця роботи, дружини, двох дітей та матері, яка потребує постійного догляду, а також статусу інваліда другої групи, постійного місця проживання та відсутності попередніх судимостей, були враховані під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під варто.

Однак, згідно з приписами ст. 178 КПК України, ці обставини оцінюються в сукупності з тяжкістю інкримінованого злочину та встановленими ризиками. Суд вважає, що зазначені чинники існували й на момент вчинення правопорушення, а отже, не стали достатнім стримуючим фактором. Таким чином, вони не можуть гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та не є достатніми запобіжниками для нейтралізації ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що робить неможливим застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Що стосується твердження сторони захисту про можливість застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу у виді застави, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.6 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, застосовується запобіжних захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України - тримання під вартою.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Приписами ч.4 ст. 183 КПК України, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного захожу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177-178 цього кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, щодо злочину передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 КК України .

Тобто, визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави та її розміру у кримінальному провадженні щодо злочину, за ст. 111 КК України, є дискреційними повноваженнями суду.

Враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого умисного злочину, що має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками для суспільства, наявність по справі реальних ознак справжнього реального суспільного інтересу.

Зважаючи на те, що кримінальне правопорушення вчинене в умовах воєнного стану та безпосередньо впливає на обороноздатність держави, а обвинувачений, будучи обізнаним про збройну агресію, діяв умисно на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України, надаючи допомогу іноземній організації у підривній діяльності, суд апеляційної інстанції не вважає за доцільне визначати альтернативний запобіжний захід. У вказаному випадку визначення розміру застави не здатне забезпечити належне виконання покладених на обвинуваченого обов`язків та не може повною мірою запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про продовження застосування стосовно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки обмеження його права на свободу в даному випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти його втечі та забезпечити належне виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Таким чином, перевіривши ухвалу суду в межах апеляційної скарги та доповнень до неї, колегія суддів вважає, що підстави для її скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Кам`янського від 29 квітня 2026 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: