Дата документу 20.01.2026 Справа № 314/3618/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/386/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/3618/25Доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 (з доповненнями) на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2025 року про продовження строку тримання під вартою

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Кам`яне Запорізького району Запорізької області, зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаною ухвалою районного суду до 20.02.2026 року включно продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник просила ухвалу суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 відмовити. Свої вимоги мотивувала тим, що оскаржувану ухвалу суду винесено з порушенням норм кримінального процесуального закону. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Матеріали провадження не містять доказів на підтвердження обґрунтованості підозри та продовження існування передбачених ст.177 КПК ризиків щодо ОСОБА_7 . Між тим, виключно тяжкість пред`явленого обвинувачення не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою. Судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений має постійне місце проживання та працевлаштований. ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, офіційно одружений, на його утриманні перебуває неповнолітня дитина і батьки похилого віку.

Прокурор у кримінальному провадженні про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином. Клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участю не надходило. Тому колегія суддів, з огляду на положення ч.4 ст.422-1 КПК вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; з`ясувавши позицію обвинуваченого та захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

В провадженні Вільнянського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.263 КК кримінальних правопорушень.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, виходив з того, що у справі існують ризики того, що ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, тому необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого. При цьому жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам.

Судова колегія погоджується із таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Згідно із ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим ст.177 КПК ризикам.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, зобов`язаний оцінити та врахувати й передбачені ст.178 КПК обставини, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

На переконання колегії суддів, рішення суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ґрунтується на вказаних вимогах кримінального процесуального закону.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності передбачених ст.177 КПК ризиків, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені ризики переховування від суду, незаконного впливу на свідків та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином об`єктивно існують, і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_7 .

На підтвердження існування передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику свідчать наступні обставини.

Колегією суддів встановлено, що в рамках даного кримінального провадження ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень різного роду тяжкості, серед яких особливо тяжкий проти життя та здоров`я особи і тяжкі злочини проти громадської безпеки, і за їх вчинення передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, дають достатні підстави для висновку, що обвинувачений, будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначено у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому злочини.

З матеріалів справи встановлено, що судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 наразі триває і не завершено.

А тому з огляду на конкретні обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, існують достатні підстави стверджувати про існування ризику незаконного впливу на свідків, які до того ж проживають в одному населеному пункті з обвинуваченим.

Разом із тим, апеляційний суд враховує відомості щодо процесуальної поведінки ОСОБА_7 під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції та зауважує наступне.

Відповідно до ч.2 ст.336 КПК суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

Враховуючи, що наразі на території України діє воєнний стан, судові засідання суду першої інстанції у відповідності до наведених вимог кримінального процесуального закону проводяться в режимі відеоконференції.

З матеріалів провадження встановлено відомості про неявку ОСОБА_7 у підготовче судове засідання суду першої інстанції без поважних на те причин.

На переконання судової колегії, наведені обставини дають беззаперечні підстави для висновку, що обвинувачений, опинившись на волі, потенційно може перешкоджати кримінальному іншим чином, у тому числі й шляхом періодичного невиконання вимог про явку до суду.

Відтак, апеляційний суд, усупереч доводам апеляційної скарги, вважає, що прокурором доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_7 перебувати на волі.

На переконання колегії суддів, гарантувати запобігання встановленим ризикам та дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 не вбачається можливим.

Судова колегія відхиляє заперечення захисника проти обґрунтованості підозри, виходячи з наступного.

Апеляційний суд під час перевірки ухвали про продовження строку тримання особи під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, аналізує лише наявність передбачених ст.177 КПК ризиків, необхідність та доцільність продовження застосування щодо неї обмежувального заходу.

Наведені апелянтом відомості, що позитивно характеризують особу ОСОБА_7 , який працевлаштований, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, а також осіб на утриманні, не можуть бути єдиними та беззаперечними підставами для зміни запобіжного заходу.

Колегія суддів зауважує, що вказані обставини не здатні у повному обсязі беззаперечно нівелювати ймовірність настання конкретних встановлених у даному провадженні ризиків.

Відтак, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою є законним і обґрунтованим, відповідає характеру і тяжкості інкримінованих діянь та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Між тим, колегія суддів зважає на те, що сама по собі тяжкість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення не є самостійною підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, натомість судом першої інстанції враховано усі встановлені у даному провадженні обставини у їх взаємозв`язку, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою особи.

Даних, які би безумовно унеможливлювали подальше утримання ОСОБА_7 під вартою, матеріали провадження не містять.

Отже, колегія суддів, виходячи з наведених в апеляційній скарзі мотивів, не вбачає законних та обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваної ухвали за наслідками апеляційного розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 (з доповненнями) залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4