Справа № 159/2305/19 Провадження №11-кп/802/104/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

представника цивільного відповідача адвоката ОСОБА_15 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000488 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_12 , його захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та представника цивільного відповідача ТОВ «Смарт транс груп» адвоката ОСОБА_15 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2025 року щодо ОСОБА_12 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Звози Ківерцівського району Волинської області, зареєстрований та проживаючий по АДРЕСА_1 , громадянин України, з спеціальною технічною освітою, одружений, офіційно не працевлаштований, раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_12 постановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

До вступу вироку в законну силу обрано щодо ОСОБА_12 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язків: не відлучатися з постійного місця проживання та реєстрації без дозволу суду; повідомляти суд та інший державний орган, що відає виконанням вироку про зміну свого місця проживання; з`являтися на виклик до суду та іншого державного органу, що відає виконанням вироку.

Цивільні позови ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_18 , ОСОБА_8 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Транс Груп» про відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином залишено без розгляду за заявою представника потерпілих.

Цивільний позов ОСОБА_9 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Транс Груп» про відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Транс Груп» в користь ОСОБА_9 82650 (вісімдесят дві тисячі шістсот п`ятдесят) грн. 00 коп. у відшкодування заподіяної немайнової (моральної) шкоди та 39000 (тридцять дев`ять тисяч) у відшкодування витрат, пов`язаних з правовою допомогою.

Вироком вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат, арештованого майна.

За вироком суду ОСОБА_12 визнаний винний та засуджений за те, що він 16 січня 2017 року, близько 12 год. 20 хв., всупереч вимогам Правил дорожнього руху, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, рухаючись на технічно справному автопоїзді в складі сідлового тягача марки "DAF", реєстраційний номер республіки Франція НОМЕР_1 , та напівпричіпа марки "Shmitz SPR 24 L13", реєстраційний номер НОМЕР_2 , на 111 км. + 520 м. автодороги "Устилуг-Ковель-Луцьк", неподалік с. Свидники Ковельського району Волинської області, зі сторони м. Луцьк в напрямку м. Ковель, був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно, не зреагував на її зміну, в установлених межах не вибрав безпечної швидкості руху ураховуючи дорожню обстановку, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки "Мерседес Спринтер", реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_19 , який рухався по даній автодорозі зі сторони м. Ковель Волинської області.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_19 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 20 від 14.04.2017 року отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми тіла: закритої черепно-мозкової травми з переломами кісток склепіння та основи черепа та субдуральними і субарахноїдальними крововиливами; закритої тупої травми грудної клітки з множинними переломами ребер справа і зліва 1-10 ребер по середньо ключичній та передньоаксілярній лініях з розривами тканини обох легень та двобічним гемотораксом, повного відриву лівої верхньої кінцівки на рівні середньої третини лівого плеча, неповної ампутації обох нижніх кінцівок на рівні середньої третини обох кісток обох гомілок, рани лівого стегна, множинних ран та саден обличчя, з розвитком шоку, що утворились від дії тупих твердих предметів, і, за ступенем тяжкості стосовно живої особи, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Смерть ОСОБА_19 настала від поєднаної тупої травми тіла - множинних переломів кісток скелету з травмами внутрішніх органів та з розвитком шоку.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, знаходиться грубе порушення водієм ОСОБА_12 вимог п. 2.3 (б), п. 12.1 Правил дорожнього руху.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений та його захисники вважають вирок суду незаконним та необґрунтованим. Посилаються на те, що вирок суду базується лише на одних припущеннях щодо розвитку механізму ДТП та доказах, які є неналежними та недопустимими. Вважають, що наявні у матеріалах кримінального провадження висновки експертиз недопустимими доказами, оскільки вони ґрунтуються на некоректних та неправдивих вихідних даних, взятих за основу з протоколу огляду місця події. Просять визнати усі наявні у матеріалах кримінального провадження висновки експертиз та протокол огляду місця події дорожньо-транспортної пригоди з додатками до нього недопустимими доказами. Просять вирок суду скасувати, а кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_12 за ч.2 ст.286 КК України закрити через недоведеність його винуватості у вчиненому поза розумним сумнівом.

В поданій апеляційній скарзі представник цивільного відповідача ТОВ «СМАРТ ТРАНС ГРУП» - адвокат ОСОБА_15 вважає вирок суду в в частині задоволення цивільного позову необґрунтованим. Вказує на те, що хоча обвинувачений і перебував у фактичних трудових відносинах із товариством, проте в день пригоди - 16 січня 2017 року через попереднє відрядження мав вихідний день. Окрім того, він виїжджав не з території товариства, а з прилеглої території, тоді як сідловий тягач марки «DAF» р.н. Республіки Франція НОМЕР_1 ні у власності, ні у користуванні відповідача не перебуває. У зв`язку із цим, просить вирок суду в частині задоволення цивільного позову скасувати та ухвалити новий вирок, яким в позові ОСОБА_9 до ТОВ «СМАРТ ТРАНС ГРУП» відмовити.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисників, які свою апеляційну скаргу підтримували, просили скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження, представника цивільного відповідача, яка підтримувала свою апеляційну скаргу і просила змінити вирок суду, думку прокурора, потерпілих та їх представника, які подані апеляційні скарги заперечували і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.

Згідно правил ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності, і достатності, у їх сукупності оцінки з точки зору достатності для висновку про доведеність вини.

Ці вимоги закону при постановленні вироку щодо ОСОБА_12 , судом першої інстанції були дотримані.

Приписами статті 392 КПК України регламентовано, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, включає такі обов`язкові ознаки: діяння, обстановку, наслідки та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Діяння полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, яке може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати у: вчиненні дій, які заборонені правилами; невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту. Діяння при вчиненні цього злочину завжди пов`язане з недотриманням вимог відповідних нормативних актів - правил безпеки руху та експлуатації транспортних засобів.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винним, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст.286 КК України.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення визначається ставленням винного до наслідків і в цілому характеризується необережною формою вини.

Перевіривши та дослідивши під час апеляційного розгляду обставини даного кримінального провадження, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_12 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинили потерпілому тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості стосовно живої особи, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від яких настала смерть потерпілого.

Положення п.2 ч.3 ст.374 КПК України регламентують, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Спростовуючи доводи обвинуваченого та його захисників, в частині встановлених фактичних обставин кримінального провадження, суд навів в своєму вироку докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.

За матеріалами кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог ст.23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Незгода обвинуваченого та його захисників з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_12 кримінального правопорушення, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне. Суд погоджується з такими висновками суду першої інстанцій і вважає, що за встановлених судом обставин, дії ОСОБА_12 кваліфіковано правильно.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого та його захисників про те, що суд поклав в основу вироку неналежні та недопустимі докази, є необґрунтованими та були предметом перевірки місцевого суду. В ході судового розгляду суд першої інстанції належним чином обґрунтував та мотивував своє рішення в цій частині.

Судом першої інстанції були ретельно перевірені доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів.

Тому твердження апелянтів про те, що стороною обвинувачення не надано беззаперечних і достатніх доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, на переконання апеляційного суду, є необґрунтованими і спростовуються сукупністю наявних у матеріалах провадження доказів.

Так, винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується дослідженими в ході судового розгляду.

Будучи допитаним під час розгляду кримінального провадження місцевим судом обвинувачений ОСОБА_12 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння не визнав, суду показав, що приблизно 15.01.2017 йому зателефонували і запропонували перегнати автомобіль на французьких номерах з м. Луцьк на митницю в м. Ковель. В зв`язку з тим, що в нього були вихідні дні (16-те, 17-те, 18-те число), він погодився, щоб заробити на іншій фірмі. 16 січня 2017 року, близько 11 год. 30 хв., він їхав автомобілем «DAF» з м. Луцьк в м. Ковель. В районі с. Свидники відбулось зіткнення автомобілів на смугу його руху випадково виїхав автомобіль "Мерседес". Він їхав автомобілем "DAF" по своїй смузі руху, на зустрічну смугу руху не виїжджав.

Крім того, за час розгляду справи судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_12 в категоричній формі відмовився надавати відповіді на запитання учасників судового засідання та головуючого в даній справі.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ДТП сталась внаслідок виїзду (виносу) сідлового тягача "DAF", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_12 на смугу зустрічного руху, де й відбулось зіткнення цих транспортних засобів.

Так, місцевий суд в основу обвинувального вироку поклав дослідженні письмові докази, а також показання експерта.

Згідно з протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 16.01.2017 (з фототаблицями до нього), зафіксовано загальну обстановку на місці події та складено відповідну схему ДТП. Крім того виявлено та зафіксовано зіткнення сідлового тягача марки "DAF", реєстраційний номер республіки Франція НОМЕР_1 , з напівпричіпом марки "Shmitz SPR 24 L13", реєстраційний номер НОМЕР_2 , з автомобілем марки "Мерседес Спринтер", реєстраційний номер НОМЕР_3 , на 111 км. + 520 м. автодороги «Устилуг-Ковель-Луцьк», неподалік с. Свидники Ковельського району Волинської області, зафіксовано загальні параметри проїжджої частини та кінцеве розміщення транспортних засобів після ДТП, з прив`язкою до переривчастої лінії дорожньої розмітки, що поділяє потоки зустрічних напрямків (т.2 а.к.п.87-93).

Відповідно до висновку судової транспортно-трасологічної експертизи (з фототаблицями) № 8103 від 03.05.2017, зіткнення відбулось передньою лівою частиною автомобіля «Мерседес-Спрінтер», номерний знак НОМЕР_3 , з передньою лівою частиною сідлового тягача марки «Даф», номерний знак Республіки Франція НОМЕР_1 . В момент первинного контактування транспортні засоби знаходились в положенні, що відповідає зустрічному напрямку їх руху і при цьому повздовжня вісь автомобіля «Мерседес-Спрінтер», номерний знак НОМЕР_3 , по відношенні до вісі автомобіля "Даф", номерний знак Республіки Франція НОМЕР_1 , була розташована під кутом 170-180 градусів проти ходу годинникової стрілки. Місце зіткнення автомобіля марки «Мерседес-Спрінтер», номерний знак НОМЕР_3 , та автомобіля марки «Даф», номерний знак Республіки Франція НОМЕР_1 , знаходиться на лівій смузі руху відносно напрямку руху на м. Ковель в місці, що передує осипу уламків пластмаси перед слідами тертя асфальтного покриття № 5 та № 5.1 (згідно схеми). Встановити більш точно місце зіткнення не представляється можливим (т.2 а.к.п.107-126).

Таким чином, при проведенні експертизи експертом встановлено, що місце зіткнення автомобіля марки «Мерседес-Спрінтер», номерний знак НОМЕР_3 , та автомобіля марки «Даф», номерний знак Республіки Франція НОМЕР_1 , знаходиться на лівій смузі руху відносно напрямку руху на м. Ковель в місці.

Також місцевим судом в основу вироку покладено висновок комісійної інженерно-транспортної експертизи (з фото таблицями) від 06.03.2018 № 12-1-210/CE-17/20738/17-52, згідно якого зіткнення автопоїзда у складі сідлового тягача «DAF XF 105.460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричепа «Schmitz», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з автомобілем «Mercedes Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_3 , відбулося в районі середини проїзної частини перед початком подряпин, які на схемі до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 16.01.2017 позначені мітками 1, 3, 3.1, 4. При цьому визначити більш точно розташування транспортних засобів відносно меж проїзної частини із зазначенням чисельних значень відстаней базових габаритних точок транспортних засобів відносно та відображенням їх положення в масштабі не вдається за можливе через відсутність достатнього для цього комплексу трасологічних ознак. У момент первинного контакту автопоїзд у складі сідлового тягача «DAF XF 105.460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричепа «Schmitz», реєстраційний номер НОМЕР_2 , щонайменше частково знаходився на смузі зустрічного руху. В умовах даної пригоди, на стадії безпосереднього наближення, мали місце застосування водієм автопоїзду маневру ліворуч, або втрата автопоїздом курсової стійкості (що найбільш вірогідне). Одна з можливих траєкторій руху транспортних засобів та їх положення в момент первинного контакту відносно меж проїзної частини були змодельовані за допомогою програмного комплексу PC-Crash (див. Рисунок 5 дослідницької частини). В момент первинного контактування повздовжні вісі сідлового тягача «DAF XF 105.460», реєстраційний номер Франції НОМЕР_1 , та автомобіля «Mercedes Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_3 , розташовувалися під кутом, наближеним до 150... 160 градусів (т.2 а.к.п.130-171).

Крім того, згідно вступної частини вказаного висновку, 16.11.2017 огляд експертами зазначених транспортних засобів відбувся у присутності слідчого за місцем їх зберігання (т.2 а.к.п.132).

Отже, твердження сторони захисту про те, що при проведенні експертизи експертами транспортні засоби не оглядались є безпідставними та спростовуються зазначеним висновком.

Також при проведені вказаної експертизи експертами перевірялись версія обвинуваченого ОСОБА_12 щодо виїзду автомобіля «Mercedes Benz Sprinter» на смугу зустрічного руху, і така його версія була виключена в ході проведення експертизи.

Зокрема, експертами досліджувалась дорожня обстановка, в якій на стадії взаємного наближення автопоїзд у складі сідлового тягача «DAF XF 105.460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричепа «Schmitz», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався прямолінійно в межах смуги руху в напрямку м. Ковель, а автомобіль «Mercedes Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухався у зустрічному напрямку зі зміщенням в бік смуги руху автопоїзду, тобто виїжджаючи на смугу зустрічного руху. При даному варіанті розвитку події, виїзд автопоїзда на смугу зустрічного руху та його складання за годинною стрілкою відносно прямолінійного положення, з технічної точки зору, виключався.

З врахуванням вказаних обставин, підстав для визнання висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 8103 від 03.05.2017 та висновок комісійної інженерно-транспортної експертизи від 06.03.2018 № 12-1-210/CE-17/20738/17-52 недопустимим доказом судом не встановлено, а тому суд, обґрунтовано визнав їх належними, допустимими доказами та поклав в основу вироку.

А згідно дослідженого місцевим судом висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 18-2420 від 20.12.2018, вбачається, що зіткнення автопоїзда в складі сідельного тягача «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , і напівпричепа «Schmitz», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з автомобілем «Mercedes Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_3 , відбулося на смузі руху автомобіля «Mercedes Benz Sprinter» приблизно в наступних координатах: в поздовжньому напрямку на відстані 11,2..12,8 м. від кінцевого положення лівого переднього колеса автомобіля "DAF", в поперечному напрямку на відстані 0,4 ... 1,9 м. від дорожньої розмітки 1.5. До моменту зіткнення автопоїзд "DAF" рухався по зустрічній (для свого напрямку) смузі, в режимі втрати курсової стійкості з кутом занесення близько 30° (кут між орієнтацією поздовжньої осі і напрямком вектора швидкості), зі зміщенням від осьової лінії проїжджої частини до лівої узбіччі. Перед зіткненням автомобіль «Mercedes Benz Sprinter» рухався по «своїй» смузі руху ближче до осьової лінії з незначним (1...20) відхиленням вліво. Швидкість автопоїзда «DAF» до моменту зіткнення становила 51... 53 км/год. Швидкість автомобіля «Mercedes Benz Sprinter» до моменту зіткнення становила 69...70 км/год. (т.2 а.к.п.174-192).

Крім цього, під час розгляду справи судом першої інстанції був допитаний експерт ОСОБА_20 , який був одним з експертів при складанні вказаного висновку експертизи, який категорично ствердив, що в даному випадку місце зіткнення не залежало від шин (технічної несправності), які були встановлені на автомобілі «Мерседес-Спрінтер». На це однозначно вказує кінцеве розташування тягача «Даф». Підтвердив, що зіткнення цих транспортних засобів відбулось саме на зустрічній смузі руху тягача «Даф».

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи технічного стану № 8102 від 27.04.2017, всі виявлені технічні несправності сідлового тягача «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , виникли в зв`язку з даною ДТП (т.2 а.к.п.195-206).

Також згідно висновку судової автотехнічної експертизи технічного стану № 8101 від 28.02.2017, в основному всі виявлені технічні несправності «Мерседес-Спрінтер», реєстраційний номер НОМЕР_3 , виникли в зв`язку з даною ДТП (т.2 а.к.п.209-221).

При цьому під час проведення вказаної експертизи встановлено, що несправність ходової частини автомобіля «Мерседес-Спрінтер», реєстраційний номер НОМЕР_3 , у вигляді встановлення на передню вісь транспортного засобу ошипованих і неошипованих шин, виникла до ДТП, під час проведення технічного обслуговування автомобіля. Крім того, така несправність ходової частини автомобіля «Мерседес-Спрінтер», реєстраційний номер НОМЕР_3 , у вигляді встановлення на передню вісь транспортного засобу ошипованих і неошипованих шин, могла негативно вплинути на керованість автомобіля під час руху в складних дорожніх умовах, зокрема при застосуванні екстреного гальмування.

Разом з тим, згідно протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 16.01.2017 зі схеми до неї, слідів гальмування автомобіля «Мерседес-Спрінтер», реєстраційний номер НОМЕР_3 , не виявлено.

З врахуванням вказаних обставин місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що деформація педалі гальм транспортного засобу марки «Мерседес-Спрінтер» жодним чином не свідчить про те, що водієм застосовувалось екстрене гальмування. Крім того будь-яких доказів існування такого факту серед матеріалів справи немає та стороною захисту не надано.

З врахуванням вказаних обставин, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що вказані вище висновки експертиз повністю спростовують версію обвинуваченого та його захисників про те, що саме автомобіль «Mercedes Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_3 виїхав на смугу зустрічного руху, внаслідок чого відбулось ДТП.

Крім того, є слушними доводи апеляційної скарги про те, слідчий, надаючи відповідні вихідні дані експертам, помилково вказав загальну ширину проїжджої частини дороги 7,7 м. при дійсній 6,7 м, однак як правильно встановив суд першої інстанції, що даному випадку загальна ширина дороги не має вирішального значення для правильності висновків експертів, оскільки для встановлення точного місця зіткнення є важливою ширина кожної смуги руху, а такі параметри слідчим зазначено правильно.

Надаючи оцінку наведеним доказам у своїй сукупності, у апеляційного суду відсутні сумніви у їх належності та допустимості. Ці докази суд вважає достатніми для доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок експерта № 277 від 31.08.2017, яким констатовано, що зіткнення автомобілів відбулося на правій смузі руху в напрямку м. Ковеля, оскільки такий висновок повністю суперечить зазначеним вище висновкам, в тому числі й комісійних експертиз (т.3 а.к.п.38).

Посилання сторони захисту в своїй апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 і ОСОБА_23 є безпідставними, оскільки у своєму вироку суд першої інстанції, зазначив, що з показань зазначених свідків убачається, що вони безпосередньо не були очевидцями моменту зіткнення транспортних засобів та місця ДТП. Вони лише бачили наслідки пригоди та обстановку після такої. Тому їх показання не можуть бути вирішальними для встановлення місця ДТП і вони не спростовують висновків експертиз, якими встановлено місця зіткнення транспортних засобів.

Твердження сторони захисту про те, що експертами при проведенні експертиз не було враховано перевищення маси вантажу, що перевозився автомобілем марки «Мерседес Спринтер», що безпосередньо могло вплинути на місце зіткнення транспортних засобів та на причину ДТП, є необґрунтованими, адже не підтверджені ніякими доказами та повністю спростовуються доказами, дослідженими місцевим судом, зокрема показання експерта ОСОБА_20 ..

Експерт під час допиту в суді першої інстанції вказав, що для висновку експерта ним було взято за основу те, що транспортні засоби на момент ДТП були в технічно справному стані, як було вказано у постанові слідчого про призначення експертизи. При цьому він показав, що його висновок не змінився б, якби автомобіль «Мерседес Спринтер» був з технічними несправностями. При цьому він вказав, що швидкість вказаного автомобіля та маса вантажу могли вплинути на повздовжнє розташування місця зіткнення транспортних засобів, але не на поперечне. Зважаючи на слідові інформацію з місця події, тягач «ДАФ» на момент зіткнення був в стані заносу, а тому змістися на зустрічну смугу руху.

При моделюванні перевірялись і показання водія ОСОБА_12 про виїзд автомобіля «Мерседес Спринтер» на смугу зустрічного руху, однак такі показання ОСОБА_12 виявились неспроможними з огляду на розташування транспортних засобів після ДТП.

Тому і такі доводи сторони захисту не беруться апеляційним судом до уваги, оскільки повністю спростовуються вищенаведеною сукупністю доказів, досліджених судом першої інстанції.

Є безпідставними і твердження сторони захисту про визнання недопустимими протоколу огляду місця події від 16.01.2017 та висновків експерта №8103, №18-2420.

Такі клопотання вже були предметом розгляду місцевим судом і судом було обґрунтовано відмовлено у визнанні зазначених доказів недопустимими з таких підстав.

Так, сторона захисту зазначила, що у протоколі огляду місця події слідчим було відмічено подряпини асфальтного покриття №№3, 3.1, 3.2, 5, 5.1, 10, а в подальшому зазначено сліди тертя даного покриття.

При цьому сторона захисту не зазначає, які ж вимоги кримінального процесуального закону були порушені слідчим під час складання протоколу огляду місця події і яким чином вказані невідповідності вплинули на висновки експертів, в тому числі комісійної експертизи, якими були встановлено місце зіткнення на зустрічній смузі руху автомобіля марки «ДАФ» під керуванням ОСОБА_12 ..

Так само не вказують апелянти і на те, які ж порушення були допущені експертами при проведенні експертиз №8103, №18-2420 і як ймовірні порушення могли вплинути на висновки експертів, в тому числі і щодо місця зіткнення транспортних засобів.

Тому беручи до уваги зміст вказаних експертиз, вищенаведені показання експерта ОСОБА_20 , відсутність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при проведенні огляду місця події, проведенні експертиз та дослідженні вказаних доказів під час судового розгляду, апеляційний суд вважає, що відсутні передбачені КПК України підстави для визнання недопустимими доказів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту, з мотивів, зазначених в їх апеляційній скарзі.

Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_12 обвинувачення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини та про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України апеляційний суд вважає обґрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами.

Наведені місцевим судом у вироку докази зібрані у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, обґрунтовано визнані належними, достатніми та допустимими. Правильність висновків суду щодо наведених доказів у суду апеляційної інстанції сумнівів не викликає та не спростовується доводами апеляційної скарги обвинуваченого щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційний суд не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_12 та правильність кваліфікації його дій.

Незгода обвинуваченого та його захисників з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_12 кримінального правопорушення.

Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п.1 ст.6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), в цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.

Суд першої інстанції надав обґрунтовані відповіді на основні доводи обвинуваченого та його захисників, навів переконливі аргументи на їх спростування, вказав підстави, з яких визнав їх необґрунтованими, та належним чином мотивував свою позицію.

Також апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у вищезгаданій Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування вироку, про що йдеться в апеляційній скарзі сторони захисту, апеляційний суд не встановив.

Що стосується аргументів обвинуваченого та його захисників про повторне дослідження письмових доказів, то апеляційний суд вважає їх безпідставними з такого.

Відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується..

Тобто, для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.

Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження всіх доказів у справі не свідчить про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Водночас, під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції розглянув клопотання обвинуваченого та його захисників про повторне дослідження доказів та відмовив у його задоволенні через відсутність визначених законом підстав.

Така позиція відповідає усталеній практиці Верховного Суду, що прослідковується у постановах від 7 жовтня 2021 року (справа № 521/6316/17, провадження, № 51-4669км19), від 23 листопада 2021 року (справа № 752/7624/18, провадження, № 51-10107км18) та від 30 листопада 2021 року (справа № 450/4029/18, провадження, № 51-3776км21) колегія суддів Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції під час апеляційного провадження не допустив порушення вимог кримінального процесуального закону.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_12 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.

Так, місцевим судом взято до уваги ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_12 кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, вчинених з необережності.

Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Також місцевим судом враховано особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на диспансерному обліку в психіатра та нарколога не перебуває, виключно позитивно характеризується по місцю роботи, однак з моменту вчинення злочину обвинувачений не розкаявся у вчиненому, не відшкодував заподіяні збитки потерпілим, не усвідомив і на даний час протиправність своєї поведінки, а також позицію потерпілих щодо міри покарання, які просили застосувати до обвинуваченого максимально можливу міру покарання, передбачену санкцією відповідної статті.

На переконання апеляційного суду місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_12 не можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим підстав для застосування положень ст.69, ст.75 КК України, апеляційний суд також не вбачає.

На підставі вказаних обставин місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_12 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень є призначення покарання у виді позбавлення волі, в межах передбаченої санкцією ч.2 ст.286 КК України, з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Апеляційний суд вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Що стосується доводів апеляційної скарги цивільного відповідача щодо безпідставного задоволення позову потерпілої ОСОБА_9 до ТОВ «Смарт транс груп», то вони є безпідставними з огляду на таке.

Положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані Главою 8 КПК України.

Так, процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження.

Приписами ст.118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються з: витрат на правову допомогу; витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені Главою 9 КПК. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17), потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані.

Відповідно до ч.1 ст.124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Так, представник цивільного відповідача не заперечує той факт, що ОСОБА_12 перебуває в трудових відносинах з ТОВ «Смарт транс груп», проте в день пригоди 16 січня 2017 року через попереднє відрядження мав вихідний день.

Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як зазначено у ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Положеннями ч.1 ст.1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз статей 1172 та 1187 ЦК України, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18), дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець.

Отже, шкода завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та керував автомобілем, що належить роботодавцю, на відповідній правовій підставі відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

На підставі вказаних норм закону місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що ОСОБА_12 виконував свої трудові обов`язки, оскільки допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_22 , який працював з обвинуваченим ОСОБА_12 , повідомив, 16 січня 2017 року він разом з обвинуваченим ОСОБА_12 виїжджали тягачами марки «ДАФ» з території ТОВ «Смарт Транс Груп» для проведення митного оформлення тягачів на вказане товариство.

Крім того, напівпричіп р.н.з. НОМЕР_2 належить саме ТОВ «Смарт Транс Груп» і був повернутий власнику на відповідальне зберігання (т.2 а.к.п.95).

Вищенаведена сукупність доказів у кримінальному провадженні та приписів чинного законодавства повністю спростовують доводи апеляційного скарги представника цивільного відповідача.

Підстав для зміни вироку суду з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 , його захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та представника цивільного відповідача ТОВ «Смарт транс груп» залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2025 року щодо ОСОБА_12 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: