Провадження №1-кп/193/78/26
У Х В А Л А

іменем України

13 березня 2026 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглядаючи у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду в сел. Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області у межах кримінального провадження №0001460 від 16.12.2025 клопотання прокурора Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:

ОСОБА_4 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Магдебург, Німеччина, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частити НОМЕР_1 , перебував на посаді командира евакуаційного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення 6 батальйону, у військовому званні «старший сержант», згідно вимог ст. 89 КК України раніше не судимого

обвинуваченого у вчиненні злочинів,

передбачених ч.1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,

В С Т А Н О В И В:

10.03.2026 до Софіївського районного суду Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0001460 від 16.12.2025 відносно ОСОБА_4 про його обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Ухвалою судді Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 10.03.2026 призначено підготовче судове засідання на 13.03.2026 на 13:30 год.

У підготовчому судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строк дії якого спливає 16.03.2026, з тих підстав, що ризики, які слугували підставою для обрання такого запобіжного заходу не відпали та не змінились, застосування будь-якого іншого більш м`якого запобіжного заходу унеможливить забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Прокурор вважає, що метою продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою є запобігання ризикам, передбаченим п. 1,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України: зокрема: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, через суворість покарання за вчинення, у тому числі особливо тяжкого злочину проти життя людини за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років; незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, показання яких суд досліджує та оцінює безпосередньо у судовому засіданні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що виражається у можливості, у разі перебування обвинуваченого на волі, знищити, приховати або спотворити речові докази, а саме: документи, які належать ОСОБА_6 , а також мобільний телефон, які вході досудового розслідування не знайдені, проте про їх місцезнаходження може бути відомо обвинуваченому; вчиняти інше кримінальне правопорушення, в обґрунтування якого прокурор вказав, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів і хоча ці судимості погашені, сам факт вчинення у минулому злочинів свідчить про сформовану криміногенну налаштованість та схильність до протиправної поведінки.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 заперечували проти задоволення вказаного клопотання сторони обвинувачення. Зокрема обвинувачений провину у скоєному вбивстві визнає, щиро шкодує про вчинене. Просив пом`якшити йому запобіжний захід, зазначив, що він одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, сина 17 років, дорослий син 22 роки є військовослужбовцем за контрактом. Після вчиненого нікуди не ховався, хоча мав для цього достатньо часу, на третій день самостійно з`явився до відділку поліції і зізнався у скоєному вбивстві.

Захисник просив відмовити в задоволенні цього клопотання прокурора та змінити запобіжний захід обвинуваченому на більш м`який, або ж у разі задоволення просив визначити заставу у розмірі 100 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Насамперед, в обґрунтування своїх заперечень захисник посилається на те, що жодні з ризиків, передбачені п. 1,3,4 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається прокурор, не доведені належними та допустимими доказами. Наголосив, що ОСОБА_4 не має на меті переховуватись від органів досудового розслідування та суду, оскільки має міцні соціальні зв`язки та постійне місце проживання. Ризики впливу на свідків, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином є надуманими та такими, що не знаходять свого підтвердження жодними допустимими доказами.

Потерпіла у підготовче судове засідання не з`явилася.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні матеріали справи суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що 16.12.2025 ОСОБА_4 було затримано в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні вказаних злочинів.

18.12.2025 за ухвалою слідчого судді Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя відносно підозрюваного ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без права внесення застави.

Ухвалою слідчого судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.02.2026 продовжено ОСОБА_4 дію вказаного запобіжного заходу до 16.03.2026.

Відповідно до ч.1 ст. 331 КПК України, під час судового засідання суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 4 ст. 176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються під час судового провадження судом за клопотанням прокурора.

Виходячи з положень глави 18 КПК України, зокрема ст. 131, 176 вказаного Кодексу, запобіжні заходи, в тому числі тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 333 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Дійсно, згідно ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього кодексу.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, забезпечує особам, яким обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов, які, з погляду Конвенції, є суттєвими для забезпечення законності позбавлення свободи, що означає необхідність перевірки не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а також і мети, з якою застосовувалися затримання та подальше тримання під вартою. При цьому рішення суду про продовження строку тримання під вартою, не може базуватися на первісних підставах, що слугували для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Суд має з`ясувати можливість застосування до особи, яка тримається під вартою, будь-яких альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України, при вирішенні питання про продовження дії запобіжного заходу враховується втому числі: тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність його соціальних зв`язків у місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців, постійного місця роботи, навчання; репутацію, його майновий стан; наявність судимостей; повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, повинно містити в тому числі виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

З пояснень учасників справи та матеріалів, що маються у справі, вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується у тому числі у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк у від семи до п`ятнадцяти років.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, для застосування стосовно підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено. Також суд оцінює суспільну небезпечність кримінального правопорушення, що йому інкримінується, імовірну можливість продовження обвинуваченим протиправної поведінки у подальшому. Будь-яких відомостей щодо незадовільного стану здоров`я та неможливості його подальшого тримання під вартою до суду не надходило.

Разом з тим, прокурор не навів переконливих доводів та не надав для його підтвердження відповідних доказів, які б свідчили про можливість обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, зокрема на можливість ОСОБА_4 знищити, приховати або спотворити додаткові речові докази, які під час досудового розслідування слідчий не вилучав та до матеріалів кримінального провадження не приєднував, направив до суду обвинувальний акт, попередньо відкривши всі наявні докази стороні захисту, а відтак, без дотримання вимог ст. 290 КПК України, унеможливлює надання прокурором до суду цих речових доказів, як і будь-яких інших нових доказів.

Тим не менш, суд враховує ризик вірогідності переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, а тому обставини, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 не припинили існувати.

Обраний запобіжний захід відносно обвинуваченого узгоджується також з правовою позицією, викладеною у рішенні Європейського суду у справі за скаргою «Москаленко проти України», де зазначено, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Також вказано, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутого щодо ОСОБА_4 обвинувачення, можливо виправдано вважати, що такий ризик існує.

У зв`язку з вищенаведеним, суд вважає що відсутні підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який, ніж тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів».

Таким чином, суд вважає, що прокурором було доведено наявність достатніх підстав, вважати, що існують ризики, передбачені п. 1,3,5 ч. 1 ст.177 КПК України, і про необхідність продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Водночас, суд не може не врахувати того факту, що ОСОБА_4 самостійно з`явився до відділку поліції для зізнання у вчиненні злочину, де і був затриманий у поярдку ст. 208 КПК України; обвинувачений з моменту вчинення злочину і до обрання йому нинішнього запобіжного заходу не ухилявся від слідства та приймав участь у всіх слідчих діях на досудовому розслідуванні, щиро розкаявся у вчиненому, про що також зазначено в обвинувальному акті у якості пом`якшуючих обставин.

Відтак, враховуючи вказані обставини, а також дані про особу обвинуваченого, який згідно ст. 89 КК України є несудимим, має доволі міцні соціальні зв`язки, зокрема одружений, має постійне місце проживання у м. Запоріжжі, де він проживає за однією адресою разом з дружиною неповнолітнім сином 17 років, який перебуває на його утриманні; повнолітній син (22 роки) проходить військову службу у складі ЗСУ за контрактом; сам обвинувачений є діючим військовослужбовцем, до затримання перебував на посаді командира евакуаційного відділення ВЧ НОМЕР_1 , тому суд вважає за можливе у відповідності до положень ч.5 ст.182 КПК України під час продовження строку раніше обраного запобіжного заходу визначити для обвинуваченого альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини, як приклад рішення від 22.05.2018 у справі «Гафа проти Мальти», ЄСПЛ зазначає, що оскільки питання тримання особи під вартою, є основним правом на свободу, гарантованим статтею 5 Конвенції, органи влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так під час вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Крім того, розмір застави, має бути належним чином обґрунтовано у рішенні про визначення застави і повинна враховувати майновий стан обвинуваченого. Нездатність національних судів оцінити здатність заявника сплатити необхідну суму може викликати виявлення Судом порушення.

Відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. Щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину розмір застави визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За вказаних умов, зважаючи на наявні ризики поза процесуальної поведінки підозрюваного, тяжкі наслідки вичиненого злочину, а також враховуючи відсутність достатніх даних щодо майнового стану обвинуваченого, суд вважає, що заставу необхідно визначити у сумі 210 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На погляд суду, застава у вказаному розмірі буде визначатися саме тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, у випадку ухилення від суду та/або порушення встановлених обов`язків, буде достатнім стимулюючим засобом, щоб присікти у обвинуваченого бажання сховатися, перешкоди судовому розгляду, впливати на свідків чи не виконувати процесуальні обов`язки, які згідно п.п. 2-4, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України на обвинуваченого ОСОБА_4 безумовно будуть покладені.

Керуючись ст. 176-178, 182, 183, 194, 331, 371, 376 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому вигляді тримання під вартою, - задовольнити частково.

Продовжити ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строком на 60 діб, тобто до 13 травня 2026 року включно.

Визначити відносно ОСОБА_4 можливість внесення застави у розмірі 210 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 698 880 (шістсот дев`яносто вісім тисяч вісімсот вісімдесят) гривень (Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26239738; банк отримувача: ДКСУ,м. Київ; код банку отримувача (МФО): 820172;рахунок отримувача: UA0017442).

Сума застави у визначеному судом розмірі у національній грошовій одиниці може бути внесена, як самим обвинуваченим так і іншою фізичною або юридичною особою заставодавцем у будь-який момент протягом дії ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При внесенні суми застави у визначеному судом розмірі, обвинувачений підлягає звільненню з-під варти.

У разі внесення застави, на обвинуваченогоОСОБА_4 покласти такі обов`язки:

1) не відлучатися з м. Запоріжжя без дозволу прокурора або суду;

2) повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання та/або місяця роботи;

3) прибувати за кожною вимогою до суду;

4) утримуватись від жодних спілкувань з усіма свідками й членами їхніх родин.

Строк дії обов`язків, покладених судом у разі внесення застави, визначити до 13 травня 2026 року включно.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі внесення застави у визначеному у даній ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення застави має бути наданий уповноваженій службовій особі установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області.

Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, яка не може тривати більше одного робочого дня, уповноважена службова особа установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області негайно має здійснити розпорядження про звільнення з-під варти та повідомити письмово суд.

З моменту звільнення з-під варти у разі внесення застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі якщо він будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього даною ухвалою обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України, а до обвинуваченого може бути застосований більш суворий запобіжний захід.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів з дня її оголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду (м. Кривий Ріг).

Оскарження ухвали про продовження строку тримання під вартою, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання та не зупиняє судовий розгляд кримінального провадження.

У зв`язку з неявкою усіх учасників судового провадження, фіксація оголошення повного тексту цієї ухвали 17.03.2026 звукозаписувальними технічними пристроями не здійснювалася.

Суддя ОСОБА_1