Єдиний унікальний номер № 333/6512/25
Провадження № 1-кс/333/37/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Комунарського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу представника Міністерства юстиції України на постанову слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, про закриття кримінального провадження, за відсутності учасників справи, -

ВСТАНОВИВ:

Представниця Міністерства юстиції України ОСОБА_3 звернулась до суду із вищевказаною скаргою, в якій просить скасувати постанову старшого слідчого в ОВС першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополь та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_4 від 09.07.2025 про закриття кримінального провадження № 0000146 від 07.04.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Особа, яка подала скаргу, повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, подала клопотання про розгляд скарги за її відсутності.

Слідчий, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд скарги за його відсутності, просив відмовити в задоволенні заяви.

Враховуючи скорочені строки розгляду скарги на бездіяльність слідчого та з метою виконання завдання кримінального провадження, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності особи, яка подала скаргу та слідчого.

Дослідивши скаргу та додані до неї матеріали, слідчий суддя встановив наступне.

Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Мелітополь та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, розпочате за заявою Міністерства юстиції України №33494/9.1.4/15-23 від 20.03.2023 щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Добринь проти України", яким встановлено порушення Державою Україна пункту 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, внаслідок необґрунтованого та безпідставного тримання ОСОБА_5 під вартою, у зв`язку з чим зобов`язано сплатити заявнику 2 600 євро відшкодування моральної та матеріальної шкоди, а також 250 євро компенсації судових та інших витрат (еквівалент у Національній валюті 91 298,04 грн.) (а.с.7-8, т.1 а.к.п.1, 17-18).

Європейським судом з прав людини у справі "Добринь проти України" встановлено обставини про те, що національними судами не надано обґрунтованих та достатніх підстав для тримання заявника під вартою під час досудового розслідування, що призвело до порушення його прав, гарантованих пунктом 3 статті 5 Конвенції (а.с.23-25).

Постановою слідчого від 09.07.2025 вказане кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Зокрема, в оскаржуваній постанові зазначається про те, що за результатами дослідження всіх обставин кримінального провадження не здобуто доказів службової недбалості. Обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 відповідало вимогам чинного на той час національного законодавства (а.с.10-22).

Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам, слідчий суддя зазначає наступне.

Статтями 303-304 КПК України передбачено право заявника, потерпілого, його представника чи законного представника оскаржити на досудовому провадженні рішення слідчого про закриття кримінального провадження протягом десяти днів з дня отримання ними копії цієї постанови.

За змістом ст.ст.9, 284 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. Про закриття кримінального провадження слідчий приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом. Копія постанови слідчого про закриття кримінального провадження надсилається заявнику, потерпілому, прокурору.

Вирішуючи вимоги скарги, слідчий суддя виходить з того, що закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження може бути закрито лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та оцінки дізнавачем, слідчим, прокурором всіх зібраних та перевірених доказів (ст.ст.2, 284 КПК України).

Постанова дізнавача, слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу (ст. 110 КПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У п. 42 рішення Європейського суду з прав людини від 13 січня 2011 року у справі "Михалкова та інші проти України" розтлумачено, що за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана "гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції", що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Слідчий в постанові від 09.07.2025 про закриття кримінального провадження зазначає про те, що після дослідження, аналізу й оцінки всіх зібраних у кримінальному провадженні доказів, а саме: показань свідків, дослідження та огляду копій документів у їх сукупності та послідовності, під час досудового розслідування встановлено, що у діях суддів та інших посадових осіб відсутні обов`язкові елементи складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, - об`єктивна та суб`єктивна сторони.

Відсутність в даному випадку наслідків у виді істотної шкоди, однозначно свідчить про відсутність складу кримінального правопорушення, що, також, виключає кримінальну відповідальність.

Такі висновки слідчого не в повній мірі відповідають вимогам законодавства України, виходячи з наступного.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини (далі практика Суду) як джерело права.

Згідно статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Добринь проти України" постановив, що було порушено пункт 3 статті 5 Конвенції, так як національними судами не надано обґрунтованих та достатніх підстав для тримання заявника під вартою під час досудового розслідування (пункти 9, 10). Заявник подав інші скарги, які також порушували питання за Конвенцією з огляду на відповідну усталену практику Суду. Ці скарги не є явно необґрунтованими у розумінні підпункту "а" пункту 3 статті 35 Конвенції або неприйнятними з будь-яких інших підстав. Ці скарги також свідчать про порушення Конвенції з огляду на висновки у рішення у справах "Єлоєв проти України" (Yeloyev v. Ukraine), заява №17283/02, пункт 50, від 06 листопада 2008 року) та "Харченко проти України" (Kharchenko v. Ukraine), заява №40107/02, пункт 71, від 10 лютого 2011 року) (пункт 11).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Харченко проти України" зазначено наступне.

Суд вважає, що відсутність чітко сформульованих положень, які б визначали, чи можливо належним чином продовжити (якщо так, то за яких умов) застосування на стадії судового слідства запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного на визначений період на стадії досудового слідства, не відповідає критерію "передбачуваності закону" для цілей пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд також повторює, що практика, яка виникла у зв`язку із законодавчою прогалиною і яка допускає можливість тримання особи під вартою протягом необмеженого і непередбачуваного строку за обставин, коли таке тримання під вартою не передбачається ні конкретним положенням законодавства, ні судовим рішенням, сама по собі суперечить принципу юридичної визначеності, який випливає з Конвенції і який є одним з основних елементів верховенства права (див. рішення у справах "Барановський проти Польщі" (Baranowski v. Poland), N 28358/95, пп. 55-56, ECHR 2000-III, "Кавка проти Польщі" (Kawka v. Poland), N 25874/94, п. 51, від 9 січня 2001 року, та "Фельдман проти України" (Feldman v. Ukraine), NN 76556/01 і 38779/04, п. 73, від 8 квітня 2010 року) (пункт 74).

Суд зауважує, що хоча 15 жовтня 2001 року суд залишив без змін обраний заявникові запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, він не встановив, на який строк продовжується ув`язнення заявника, і не вмотивував свого рішення (див. пункт 15 вище). Через це заявник залишився у стані невизначеності щодо підстав тримання його під вартою після зазначеної дати. У цьому зв`язку Суд повторює, що відсутність підстав в судових рішеннях щодо тримання під вартою протягом тривалого часу не відповідає принципу захисту від свавілля, закріпленому в пункті 1 статті 5 (див. рішення у справі "Соловей і Зозуля проти України" (Solovey and Zozulya v. Ukraine), NN 40774/02 і 4048/03, п. 76, від 27 листопада 2008 року). Беручи до уваги ці обставини, Суд вважає, що постанова Ватутінського суду від 15 жовтня 2001 року не надала заявникові адекватний захист від свавілля, який є невід`ємним елементом "законності" тримання під вартою у значенні пункту 1 статті 5 Конвенції, і тому тримання заявника під вартою після 15 жовтня 2001 року так само не відповідало пункту 1 статті 5 Конвенції (пункт 75).

З матеріалів цього кримінального провадження вбачається, що під час досудового слідства кримінальної справи відносно групи осіб, в тому числі відносно ОСОБА_5 , Ленінським районним судом міста Запоріжжя та Апеляційним судом Запорізької області, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою йому був неодноразово подовжений. Обвинувачений неодноразово звертався до суду з клопотаннями про зміну запобіжного заходу застосованого до нього, на інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, проте йому було відмовлено.

Кримінальна справа відносно групи осіб, в тому числі відносно ОСОБА_5 , ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_6 від 14.04.2011 була призначена до судового розгляду та запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою залишений без змін. Клопотання ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу було залишено без задоволення (том 2 а.к.п.14-15).

В подальшому, суддями учасниками колегії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на підставі ст.54 КПК України (в редакції 1960 року), було заявлено самовідводи та вищевказана справа передана до Шевченківського районного суду міста Запоріжжя, та 28.03.2012 ухвалою вказаного суду ОСОБА_5 змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на особисту поруку (том 2 а.к.п.16-17).

Слідчим під час проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000146 від 07.04.2023 було допитано в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , в провадженні якого, як слідчого Ленінського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, знаходилась кримінальна справа відносно групи осіб, в тому числі відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в провадженні якої, як судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя, знаходилась кримінальна справа відносно групи осіб, в тому числі відносно ОСОБА_5 (том 2 а.к.п.9-12, 160-163, 164-167).

Свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , допитати не виявилось можливим, у зв`язку зі смертю, свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , у зв`язку з неможливістю встановити їх місцезнаходження (том 2 а.к.п.159).

Проте, не були допитані інші особи, які мали процесуальні можливість забезпечити законність тримання заявника під вартою, в тому числі працівники органів прокуратури або досудового розслідування, та мали можливість звернутись до суду з клопотанням про продовження запобіжного заходу або поставити питання про обрання іншого запобіжного заходу, не було з`ясовано коли виникли підстави для самовідводу членів колегії Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя, чи були вони відомі раніше суддям або прокурору.

Старший слідчий в ОВС першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополь та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_13 , не дослідив та не надав належну оцінку вказаним обставинам, та передчасно прийняв постанову від 09.07.2025 про закриття кримінального провадження № 0000146 від 07.04.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Враховуючи необґрунтованість та неналежну вмотивованість постанови про закриття кримінального провадження, відсутність повного і всебічного дослідження обставин кримінального провадження, що є суттєвим порушенням слідчим вимог закону, слідчий суддя висновує про обґрунтованість даної скарги та наявність правових підстав для її задоволення.

При здійсненні відновленого досудового розслідування цього провадження органу досудового розслідування необхідно перевірити викладені вище обставини, виконати необхідні дії і в залежності від встановленого прийняти законне та обґрунтоване рішення відносно подальших дій у даному кримінальному провадженні, яке має бути належним чином вмотивованим з всебічним, повним аналізом доводів викладених, у тому числі в заяві про вчинення кримінального правопорушення, зібраних доказах.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 306-307, 309, 372, КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу представника Міністерства юстиції України на постанову слідчого про закриття кримінального провадження задовольнити.

Постанову старшого слідчого в ОВС першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополь та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_14 від 09.07.2025 про закриття кримінального провадження № 0000146 від 07.04.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, - скасувати, направити матеріали кримінального провадження для подальшого проведення досудового розслідування.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1