ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/572/26 (1-кс/639/209/26) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/291/26 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представників власників майна - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційні скарги представників власників майна адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Новобаварського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2026 року, якою задоволено клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні за №0000878 від 13.10.2025, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 362, ч.1 ст. 309 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_9 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно в рамках кримінального провадження № 0000878 від 13.10.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 362, ч.1 ст. 309 КК України.

Не погодившись з таким рішенням, адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_10 та адвокат ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_11 , подали апеляційні скарги, в яких просили ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора, в тому числі в частині накладення арешту на грошові кошти у вигляді 11000 доларів США та 17000 грн..

В обґрунтування апеляційних скарги адвокати посилались на незаконність ухвали слідчого судді, вважали, що вона постановлена з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Також вважали, що слідчий суддя постановив ухвалу з істотним порушенням кримінального процесуального закону. Вказували на неповноту судового розгляду клопотання про арешт майна слідчим суддею суду першої інстанції. Поряд з цим вказували на те, що на їх думку, тимчасово вилучене майно не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегло на собі сліди ймовірного кримінального правопорушення, не містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також вважали що це майно не було отримано внаслідок ймовірного кримінального правопорушення. Вказували, що вилучені під час обшуку грошові коши є спільними заощадженнями ОСОБА_12 та ОСОБА_10 та ці кошти не відносяться до кримінального правопорушення, яке інкриміноване ОСОБА_12 . Посилались також на практику ЄСПЛ.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повідомили, що ОСОБА_12 , та ОСОБА_10 повідомлені про дату, час а місце розгляду апеляційних скарг та просили розглядати ці апеляційні скарги без участі ОСОБА_12 та ОСОБА_10 .

Прокурор не заперечував щодо розгляду апеляційних скарг без участі власників майна.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційних скарг без участі власників майна за обов`язковою участю їх представників адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді, доводи адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити, а також пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг та вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що СВ ВП № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000878 від 13.10.2025 за ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 362, ч.1 ст. 309 КК України.

З матеріалів судового провадження вбачається, що відповідно до відомостей протоколу обшуку, - майно вилучено 30.01.2026 року.

30.01.2026 року постановою слідчого це майно визнано речовими доказами.

04 лютого 2026 року ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова клопотання Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0000878 від 13.10.2025 року про арешт майна, яке було вилучене 30.01.2026 року в ході проведення обшуку повернуто прокурору для усунення недоліків, встановивши строк в сімдесят дві години з моменту отримання копії ухвали.

Після усунення недоліків клопотання про арешт майна подано до слідчого судді Новобаварського районного суду м. Харкова 09.02.2026 року.

Відповідно до вимог ч.5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що прокурором не порушено вимоги ст. 171 КПК України, про що слушно зазначив слідчий суддя суду першої інстанції.

Отже, 09.02.2026 прокурор ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Новобаварського районного суду м. Харкова з клопотанням у межах кримінального провадження № 0000878 від 13.10.2025 року, в якому просив накласти арешт з метою збереження речових доказів у цьому кримінальному провадженні на майно підозрюваного ОСОБА_12 , яке було вилучено в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування, з метою забезпечення збереження речових доказів, спеціальної конфіскації.

Постановляючи рішення, про задоволення клопотання прокурора, слідчий суддя суду першої інстанції встановив, що вилучені під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_12 предмети, речі, документи та грошові кошти можуть мати на собі слідову та іншу інформацію, що має доказове значення, містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження в сукупності з іншими доказами. На носіях інформації могли зберегтися сліди злочину, а саме інформація щодо спілкування з іншими особами, які причетні до вчинення вказаних злочинів, фото або відео-фіксація документів, що стали підставою для втручання та несанкціонованої зміни інформації, яка оброблюється в автоматизованій системі, яку можливо отримати лише шляхом проведення з вказаними носіями інформації слідчих дій та експертних досліджень. Поряд з цим, слідчий суддя зазначив, що з метою спеціальної конфіскації та для запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження та використання в подальшому в протиправній діяльності виникла необхідність в накладенні арешту на зазначене майно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Відомості клопотання прокурора про арешт майна свідчать про відповідність майна ознакам речових доказів, оскільки вони можуть містити на собі сліди скоєння злочину або інформацію щодо обставин вчинення злочину, яка має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав щодо арешту майна, яке було вилучене під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_12 майно, враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом або доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Доводи апеляційних скарг про те, що майно, на яке накладено арешт, в тому числі грошові кошти є власністю інших осіб та не стосується обставин кримінального провадження, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у цьому кримінальному провадженні відомості до ЄРДР були внесені за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 362, ч.1 ст. 309 КК України, два з яких, відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, а тому це майно підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту вказаного майна - не ґрунтуються на матеріалах провадження. Арештоване майно - відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, як майно, що було доказом вчинення злочину або зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Крім того, належить врахувати те що постановою слідчого від 30.01.2026 року, майно визнано речовими доказами у цьому кримінальному провадженні.

Таким чином, накладення арешту на майно у цьому кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав відповідає вимогам КПК України. Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у цьому кримінальному провадженні, враховуючи, що це кримінальне правопорушення є особливо тяжким та вчинене проти основ національної безпеки України.

Крім того, апелянти зазначали, що грошові кошти, на які накладено арешт належать на праві власності родині Поспєлових, про що навіть зазначено у декларації про доходи.

Однак, декларація про доходи подана наступного дня після подачі клопотання про арешт майна до слідчого судді.

Поряд з цим в деклараціях за 2022-2024 роки у родини Поспєлових відсутні грошові активи, а наявні ці активи у подружжя стали лише у 2025 році.

Проте, належить врахувати, що в декларації про доходи зазначаються гршові кошти, які начислені, а не ті, які безпосередньо отримані декларантом.

Тобто отримані суми грошових коштів значно менші, ніж ті, які декларуються.

Водночас, отриманні доходи у вигляді заробітної плати родини Поспєлових, враховуючи необхідність витрачати грошові кошти на комунальні послуги, продукти харчування, одежу, обслуговування транспортних засобів, тощо, свідчать про те, що таких доходів у вигляді заробітної плати вочевидь не достатньо для заощадження тих коштів, які були виявлені під час обшуку.

Посилання сторони захисту на те, що частину грошових коштів подружжя ОСОБА_13 отримало в подарунок від батьків є необґрунтованими, оскільки в матеріалах судового провадження відсутні будь-які фактичні відомості, які підтверджують дійсність здійснення такого подарунку, а також джерела доходів цих батьків.

Поряд з цим належить врахувати, що грошові кошти у вигляді доходів в декларація вказані у національній валюті, а грошові активи зазначені у доларах США. Проте, будь-яких відомостей про те, що подружжя Поспєлових здійснювали обмін грошових коштів матеріали справ не містять.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що під час обшуку було вилучено грошові кошти, походження яких невідомо.

Такі відомості вочевидь свідчать про необхідність встановлення походження вилучених під час обшуків грошових коштів органом, який здійснює досудове розслідування під час його проведення, а тому такі твердження апелянтів колегія суддів вважає необґрунтованими.

Решта доводів, на які посилаються апелянти не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони не спростовують правильність висновків зазначених в ній, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях, тобто без врахування об`єктивних відомостей.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок слідчого судді першої інстанції щодо необхідності накладення арешту на майно, який є на цьому етапі належним заходом забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його ефективності, як того вимагають норми ст. 2 КПК України.

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, представником власника майна не надано та колегією суддів не встановлено.

Крім цього, істотних порушень норм КПК України, що можуть стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено.

Колегія суддів бере до уваги, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

Поряд з тим, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити власникам майна та їх представникам щодо наявності у них процесуального права заявляти клопотання слідчому або прокурору про проведення експертних досліджень для встановлення або спростування фактичних обставин, що мають значення для цього провадження, після чого вони не позбавлені процесуальної можливості звертатися до слідчого судді з клопотанням, в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України.

За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Новобаварського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2026 року залишити без змін.

Власникам майна належить роз`яснити, що у подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власники майна мають процесуальне право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно їм може бути повернуто, згідно положень ст. 174 КПК України.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :