ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/754/26 Справа № 198/300/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 0000231 за апеляційною скаргою прокурора Луганської обласної прокуратури ОСОБА_6 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в м. Луганськ, громадянка України, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судима:

- 08.11.2023 року Юр`ївським районним судом Дніпропетровської області за ч.5 ст.111-1 КК України до 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги, на строк 15 років, з конфіскацією всього належного їй майна,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати, мотивувальну частину нового вироку викласти відповідно до вимог ст. 374, 420 КПК України, з урахуванням встановлених судом, а не стороною обвинувачення обставин, та визнати ОСОБА_8 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави чи місцевого самоврядування, організаційно-розпорядчих та/або адміністративно-господарських функцій, будь-які посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги, на строк 15 років, з конфіскацією в дохід держави всього майна, яке є її приватною власністю. На підставі ст. 71 КК України до основного покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати ОСОБА_8 не відбуту частину основного покарання, призначеного за вироком Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2023 у виді 3 років позбавлення волі, а також за правилами ч. 2, 3, 4 ст. 71 КК України додаткові покарання у виді позбавлення права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги на строк 15 років, з конфіскацією в дохід держави всього належного їй майна, та остаточно ОСОБА_8 призначити основне покарання у виді 13 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно- господарських функцій в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги, а також пов`язані з виконанням функцій держави чи місцевого самоврядування на строк 15 років, з конфіскацією в дохід держави всього майна, як є її приватною власністю.

Позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили.

Залишити обвинуваченій ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Початок строку відбування основного покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту її затримання у зв`язку з виконанням даного вироку.

Додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно- господарських функцій в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги, а також пов`язані з виконанням функцій держави чи місцевого самоврядування згідно із ч. 3 ст. 55 КК України поширити на увесь час відбування основного покарання, строк зазначеного додаткового покарання обчислювати з моменту відбуття основного покарання.

Процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судової портретної експертизи № 190 від 01.04.2025 в сумі 11 142,50 грн, стягнути в дохід держави з обвинуваченої ОСОБА_8 .

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку не виклав встановлені судом фактичні обставини, а послався на обвинувальний акт, який був складений прокурором, що є істотним порушенням вимог КПК України.

Зазначає, що ОСОБА_8 раніше судима вироком Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2023 року, нове кримінальне правопорушення нею було вчинено у травні 2024 року, тобто після ухвалення вироку від 08.11.2023 та до повного відбуття призначених покарань, тому в цьому випадку остаточне покарання обвинуваченій повинно було бути призначено відповідно до вимог ст. 71 КК України, однак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність застосування правил складання покарань за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 70 КК України.

Також стверджує, що суд у вироку зазначив, що початок строку відбування покарання ОСОБА_9 необхідно рахувати з дня її фактичного затримання, при цьому не конкретизував, якого саме покарання це стосується: основного чи додаткових, або усіх одночасно.

Окрім того, посилається на те, що суд при призначенні обвинуваченій покарання не надав належної оцінки тяжкості кримінального правопорушення, тій обставині, що після ухвалення попереднього вироку за аналогічне діяння, ОСОБА_8 продовжила злочинну діяльність, вчинивши новий тяжкий злочин, та відсутності обставин, що пом`якшують покарання.

Зазначає, що резолютивна частина вироку містить неправильне рішення про залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише до моменту набрання вироком законної сили з огляду на те, що станом на теперішній час обвинувачена не перебуває під вартою та розшукується, рішення про обмеження запобіжного заходу лише часом набрання вироком сили суперечить завданням кримінального провадження, викладеним у ст. 2 КПК України, порушує засаду обов`язковості судового рішення (ст. 21 КПК України) та не враховує положення ч. 4 ст. 197 КПК України.

Вироком Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2025 року ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги, на строк 15 років, з конфіскацією в дохід держави всього майна, яке є її приватною власністю; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого основного покарання, призначеного вироком Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2023 року, більш суворим основним покаранням, призначеним за цим вироком, остаточно ОСОБА_9 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги, на строк 15 років, з конфіскацією в дохід держави всього майна, яке є її приватною власністю; також вирішено питання щодо судових витрат.

За обставин, викладених у вироку, відповідно до обвинувального акта, складеного прокурором та направленого до суду, ОСОБА_8 вчинила кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України, за таких обставин.

24.02.2022 року збройними силами Російської Федерації захоплено та окуповано територію Станично-Луганської селищної територіальної громади Щастинського району Луганської області з адміністративним центром в смт Станиця Луганська, в результаті чого вона опинилась під контролем регулярних з`єднань і підрозділів збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації, незаконних збройних формувань так званої «ЛНР», підпорядкованих і скеровуваних ними російських радників та інструкторів, окупаційних адміністрацій РФ.

В подальшому, отримавши від окупаційної влади пропозицію зайняти посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, громадянка України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на тимчасово окупованій території смт Станиця Луганська Щастинського району Луганської області, будучи обізнаною щодо здійснення відкритої російської агресії відносно України, а також про те, що так звана «Адміністрація муніципального округу муніципальне утворення Станично-Луганський муніципальний округ Луганської Народної Республіки» утворена незаконно, тобто всупереч чинному законодавству України, усвідомлюючи наслідки, які мають настати внаслідок її обрання на посаду «заступника голови Адміністрації муніципального округу муніципальне утворення Станично-Луганський муніципальний округ Луганської Народної Республіки» та бажаючи їх настання, достеменно знаючи, що її діяльність не буде пов`язана із забезпеченням нормальної життєдіяльності населення на тимчасово окупованій території смт Станиця Луганська Щастинського району Луганської області і не є для неї способом виживання в умовах окупації, діючи умисно, переслідуючи свої особисті інтереси, добровільно погодилася на ідейно-вмотивовану співпрацю з ворогом, за результатами якої підривається національна безпека України, створюється загроза державному суверенітету, територіальній цілісності, конституційному ладу та іншим національним інтересам держави, надавши згоду (точний час в ході досудового розслідування та судового розгляду не встановлено) на призначення «заступником голови Адміністрації муніципального округу муніципальне утворення Станично-Луганський муніципальний округ Луганської Народної Республіки».

В травні 2024 року (більш точний час в ході досудового розслідування та судового розгляду не встановлено) громадянка України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , добровільно призначена на посаду «заступника голови Адміністрації муніципального округу муніципальне утворення Станично-Луганський муніципальний округ Луганської Народної Республіки», тобто остання з власної волі призначена заступником голови незаконного органу влади, створеного на тимчасово окупованій території, що здійснює свою протиправну діяльність, а також властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції, на тимчасово окупованій території смт Станиця Луганська Щастинського району Луганської області.

Дане кримінальне провадження, як на етапі досудового розслідування, так і під час судового розгляду, здійснювалося за відсутності обвинуваченої («in absentia») в порядку спеціального досудового та судового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити, захисника, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, зокрема зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

В свою чергу, досудове розслідування завершується складанням обвинувального акта, яким слідство висуває обвинувачення особі у вчиненні злочину. Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формування обвинувачення. При цьому формулювання обвинувачення, викладене в обвинувальному акті, має бути підтверджено в судовому засіданні шляхом дослідження доказів.

Відповідно до ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, у першу чергу повинен вирішити питання, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винуватий обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

При цьому, правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченій. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

З огляду на вищевказане, встановлення саме судом винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, чіткість та конкретність викладення у вироку фактичних обставин скоєного, що були встановлені на підставі досліджених доказів, є необхідною умовою для визнання судового рішення законним та обґрунтованим.

Проте, усупереч наведеному, суд першої інстанції не виклав у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, не встановив під час судового розгляду фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, пославшись лише на те, що обставини викладені згідно із обвинувальним актом, таким чином зазначивши у мотивувальній частині обставини, встановлені досудовим розслідуванням, а не судом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обставини, встановлені досудовим розслідуванням є основою висунення обвинувачення, натомість обставини встановлені судом є основою ухвалення рішення щодо винуватості чи невинуватості особи.

Таким чином, оскільки у вироку суду не вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції припустився таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які, у відповідності до ч.1 ст.412 КПК України, є істотними, та які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, що тягне за собою безумовне скасування вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу. Колегія суддів вважає, що такими загальними засадами кримінального провадження у цьому випадку є верховенство права та законність, дотримання яких не було забезпечено судом під час розгляду кримінального провадження.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 7 КПК України, колегія суддів позбавлена можливості постановити кінцеве рішення у цьому кримінальному провадженні, зважаючи на допущене судом істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме: не зазначив формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК України, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути за відсутності клопотання учасників судового провадження щодо дослідження доказів, а тому апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції на підставі ст. 412, 415 КПК України.

При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення вимог кримінального процесуального закону, які стали підставами для скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду, перевірити доводи апеляційної скарги прокурора, дати на них вичерпну відповідь, дотримуючись вимог статей 2, 7, 8, 9, 17 КПК України, ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і в залежності від встановленого постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

У разі ж доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, якщо під час нового розгляду кримінального провадження не буде встановлено інших обставин, які можуть вплинути на висновки суду щодо виду та розміру покарання, то призначене їй покарання за ч. 5 ст. 111-1 КК України вважати справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення.

Водночас, заслуговують на увагу доводи прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, оскільки при призначенні обвинуваченій остаточного покарання суд належним чином не врахував, що ОСОБА_8 раніше судима вироком Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2023 року, нове кримінальне правопорушення нею було вчинено у травні 2024 року, тобто після ухвалення вироку від 08.11.2023 та до повного відбуття призначеного покарання, що, в свою чергу, передбачає призначення остаточного покарання із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України, а не ч. 4 ст. 70 КК України як зазначено у вироку, та що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у незастосуванні судом закону, який підлягає застосуванню.

Враховуючи наведене, під час нового судового розгляду при визнанні винуватою ОСОБА_8 в інкримінованому кримінальному правопорушенні та при призначенні остаточного покарання суд має застосувати положення ст. 71 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Луганської обласної прокуратури ОСОБА_6 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2025 року- задовольнити частково.

Вирок Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 - скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_____________ ___________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4