КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження: № 11-кп/824/3321/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 422-1 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року у кримінальному провадженні № 220 220 000 000 005 00 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новогродівка Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 06.02.2025, на задоволення клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 06.04.2025 включно, без визначення розміру застави.

Суд першої інстанції, вказав на доцільність продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 врахувавши існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КК України, дані про особу обвинуваченого, тяжкість кримінального правопорушення та тяжкість ймовірного покарання, та прийшов до висновку, що інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалуПодільського районного суду міста Києва від 06.02.2025 скасувати та постановити нову ухвалу про застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Захисник вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що прокурором не доведено існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, в судовому засіданні докази щодо наявності ризиків до клопотання не додавалися та судом не досліджувалися.

За таких обставин, вважає, що фактично ОСОБА_7 , продовжено запобіжний захід тримання під вартою виключно на підставі тяжкості та категорії ст. 258-3 КК України, що є незаконним, оскільки чисельні висновки ЄСПЛ та рішення національних судів наголошують, що при продовженні строку тримання під вартою повинні бути встановленні виняткові обставини, а не лише тяжкість та складність кримінального провадження.

Також, захисник звертає увагу на тому, що в клопотанні прокурора йде посилання на ч. 6 ст. 176 КПК України, однак зауважує, що ОСОБА_7 був затриманий в порядку ст. 208 КПК України до внесення змін в ст. 176 КПК України, до нього зараз запобіжний захід не застосовується, а лише продовжується його строк, тому вважає наявними законні підстави для обрання ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Окрім того, захисник наголошує, що суд не врахував тривале, понад три роки, тримання обвинуваченого під вартою, тобто всі ті ризики, які може й існували на час затримання, вже втратили свою актуальність.

Також не враховано дані про особу обвинуваченого, який має похилий вік, міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання і реєстрацію в м. Київ, має родину, не судимий.

Враховуючи обставини кримінального провадження, відсутність переконливих доказів причетності ОСОБА_7 до кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258-3 КК України, його майновий, сімейний стан, захисник вважає, що застава у мінімальних межах зможе достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, передбачених кримінальним процесуальним законом України.

Захисник ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 (через ДУ "Київський слідчий ізолятор") та Київська міська прокуратура про час та місце розгляду провадження повідомлені у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом, неявка яких/уповноважених осіб яких у судове засідання суду апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду провадження за приписами ч. 4 ст. 405 КПК України, ще і за тим, що від вказаних осіб не находило заяви про їх безпосередню участь в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши наявні в суді апеляційної інстанції матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступним.

Суд апеляційної інстанції розглядає провадження з дотриманням вимог ст. 62 Конституції України та ст. 404 КПК України в межах апеляційної скарги, за процедурою, визначеною ст. 422-1 КПК України.

Як убачається з наявних в суді апеляційної інстанції матеріалів, на розгляді Подільського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження № 220 220 000 000 005 00 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 звернулася до суду першої інстанції з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд першої інстанції, вислухавши думку сторін у провадженні, знайшов клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою слушним, прийнявши відповідне рішення у провадженні, з правильністю чого погоджується і колегія суддів.

Так, як указують положення ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність вказаних ризиків, що висвітлено в ч. 2 ст. 177 КПК України, з урахуванням обставин, перелічених нормою ч. 1 ст. 178 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Розглядаючи матеріали кримінального провадження в частині продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою у порядку ст. 331 КПК України, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, викладені в ст. 199 КПК України, з оцінкою і положень ч. 1 ст. 183 КПК України, які декларують, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

На дотримання наведених вище вимог кримінального процесуального закону та виходячи з усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження і дійшов ґрунтовного висновку про необхідність продовження, обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зважаючи на те, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, відповідальність за який передбачена у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої, існування ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, слід вказати, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкі злочини підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі "Ілійков проти Болгарії" зазначив, що "суворість передбаченого покарання" є суттєвим елементом при оцінюванні "ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Посилання захисника на дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , не спростовують висновки суду про те, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України та не виключає можливість продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому, слід зауважити, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у виді тримання під вартою на стадії судового розгляду, в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

На правильність рішення суду першої інстанції не можуть вплинути і доводи захисника про безпідставне посилання прокурора та суду на положення ст. 176 КПК України, зважаючи на те, що клопотання про продовження строку тримання особи під вартою розглядається згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до п. 110 Рішення Європейського суду з прав людини "Кудла проти Польщі", тривале тримання під вартою може бути виправдане у кожному окремому випадку за наявності конкретних ознак існуючої необхідності захисту інтересів суспільства, яка незважаючи на презумпцію невинуватості переважає принцип поваги до особистої свободи, встановлений ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що інші більш м`які запобіжні заходи аніж тримання під вартою, у даному випадку не зможуть запобігти наявним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Крім того, ч. 3 ст. 183 КПК України зобов`язує суд під час застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначати розмір застави.

У випадках, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК України суду надається право, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, не визначати розмір застави.

Таким чином питання застосування або не застосування альтернативного запобіжного заходу у випадках, визначених ч. 4 ст. 183 КПК України є правом суду а не обов`язком.

Зважаючи на вищевикладене, обставини провадження у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд, у даному випадку, обґрунтовано не визначив обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, враховуючи положення ч. 4 ст. 183 КПК України, та те, що ОСОБА_7 під час дії воєнного стану обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258-3 КК України.

Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, при повному та об`єктивному дослідженні на даному етапі судового розгляду всіх обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому, в ухвалі суду першої інстанції достатньо наведені мотиви, за яких було прийнято відповідне рішення.

Таке судове рішення, як вищевказано не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які б вплинули на правильність прийняття судового рішення, доводи щодо якого і є предметом перегляду судом апеляційної інстанції у відповідності з приписами ч. 1 ст. 404 КПК України.

За викладеним, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року, якою на задоволення клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 06 квітня 2025 року включно, без визначення розміру застави, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4