Справа №585/4926/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/452/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне легке тілесне ушкодження
УХВАЛА

Іменем України

21 січня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 585/4926/24 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26.05.2025, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Перехрестівка Роменського району Сумської області, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження за відсутністю в діянні складу правопорушення або визнати його дії такими, що вчинені в стані необхідної оборони, або ж перекваліфікувати їх на адміністративне правопорушення, оскільки суд надав перевагу показанням потерпілого та свідка, які є суперечливими та недостовірними, відмовив у задоволенні його клопотання про допит свідка та не взяв до уваги показання його дружини, не було повною мірою з`ясовано обставини конфлікту між ним і потерпілим. Крім того, він діяв у стані необхідної оборони, а тому з урахуванням даних про його особу, суд мав би кваліфікувати його дії як адміністративне правопорушення.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26.05.2025 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, і йому призначене покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 50-ти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Згідно вироку, 07.11.2024 близько 07:55 поблизу перехрестя вул. Леоніда Полтави та вул. Залізнична в м. Ромни Сумської області ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, з метою спричинення тілесних ушкоджень, кулаком правої руки завдав удар ОСОБА_12 у ділянку підборіддя, чим спричинив йому легкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 та представника потерпілого ОСОБА_10 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції визнав доведеним та кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 125 КК як умисне спричинення легких тілесних ушкоджень.

Такий висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, є обґрунтованим і вмотивованим, зроблений на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно ст. 94 КПК.

Суд першої інстанції, з`ясувавши позицію ОСОБА_9 , який заперечував умисне спричинення ним потерпілому легких тілесних ушкоджень, обґрунтував своє рішення про доведеність його винуватості на підставі аналізу наступних доказів:

- показань потерпілого ОСОБА_12 , який пояснив, що 07.11.2024, рухаючись по вул. Л. Полтави, він побачив ОСОБА_9 . У момент, коли вони порівнялися, ОСОБА_9 умисно вдарив його рукою в ділянку щелепи, унаслідок чого він упав на коліно та відчув запаморочення. На декілька секунд потерпілий втратив свідомість. Після цього до нього підійшли дівчина та працівник поліції, які були очевидцями події, аби з`ясувати стан його здоров`я. У потерпілого мали місце тілесні ушкодження: забій та ушкодження губи;

- показань свідка ОСОБА_13 , яка пояснила, що у листопаді 2024 року приблизно о 07 год. 55 хв. вона бачила чоловіка похилого віку, а також пару - чоловіка та жінку. У момент, коли зазначені особи порівнялися між собою, молодший чоловік раптово замахнувся правою рукою та завдав удару в ділянку підборіддя старшому чоловікові. При цьому потерпілий жодних загрозливих чи провокаційних дій у бік вказаної пари не вчиняв;

- висновку експерта № 531 від 20.11.2024, згідно якого 07.11.2024 у ОСОБА_12 виявлені наступні тілесні ушкодження: в ділянці слизової оболонки нижньої губи у проекції 2 нижнього зуба справа - 3 нижнього зуба зліва, визначається рана. Вказані тілесні ушкодження утворилися внаслідок дії тупого предмета (предметів), ранка за механізмом удару/удару-стиску, садна за механізмом тертя/ковзання. Час утворення даних тілесних ушкоджень відповідає часові 07.11.2024. Виявлені тілесні ушкодження за ступенем тяжкості оцінюються як легкі тілесні ушкодження;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 18.11.2024 з додатками, згідно яких потерпілий ОСОБА_12 продемонстрував обставини, що мали місце 07.11.2024, а саме як ОСОБА_9 наніс йому один удар кулаком правої руки в обличчя (підборіддя);

- висновку експерта № 537 від 21.11.2024, згідно якого механізм утворення ушкодження у виді рани в ділянці слизової оболонки нижньої губи у проекції 2 нижнього зуба справа - 3 нижнього зуба з ліва, відповідає механізму, продемонстрованому потерпілим ОСОБА_12 під час проведення слідчого експерименту 18.11.2024;

- протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.11.2024, довідкою та ілюстративною таблицею до протоколу, згідно яких свідок ОСОБА_13 впізнала ОСОБА_9 як особу, яка 07.11.2024 завдала удар в обличчя ОСОБА_12 ;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 23.11.2024 з додатками, згідно якого свідок ОСОБА_13 продемонструвала обставини, що мали місце 07.11.2024, а саме напрямок дій обвинуваченого у ході нанесення потерпілому тілесних ушкоджень. Також свідок вказала ділянки тіла та у який спосіб обвинувачений наніс потерпілому удар;

- висновку експерта № 541 від 25.11.2024, згідно якого механізм утворення ушкодження у виді рани в ділянці слизової оболонки нижньої губи у проекції 2 нижнього зуба справа - 3 нижнього зуба з ліва, відповідає механізму, продемонстрованому свідком ОСОБА_13 під час проведення слідчого експерименту 23.11.2024.

З вироку вбачається, що суд проаналізував зібрані й надані докази і порушень вимог кримінального процесуального закону, які б у контексті приписів ст. 85-87 КПК, свідчили про необхідність визнання доказів неналежними, недостовірними та/або недопустимими, не встановив.

Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, суд першої інстанції умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу і дані, які містяться у протоколах слідчих дій та висновках експертиз на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів і правомірно поклав їх в основу свого вироку.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_14 , а також протоколи слідчих експериментів за їх участю, належним чином мотивувавши, з яких підстав поклав в основу вироку показання потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_13 та похідні від них докази. Такі докази є послідовними, логічними та внутрішньо узгодженими між собою щодо істотних обставин події кримінального правопорушення.

Відповідно ч. 1-2 ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів, а ч. 1 ст. 95 цього Кодексу визначено, що показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту, крім іншого, потерпілим щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Показання потерпілого є самостійним видом (джерелом) доказів, який являє собою відомості про обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, значення яких полягає в тому, що вони являють собою ефективний засіб відстоювання прав та інтересів потерпілого. Крім того, за допомогою показань потерпілого встановлюються обставини, що мають суттєве значення для з`ясування обставин вчинення кримінального правопорушення.

В першому значенні вони служать одним з головних засобів реалізації його прав та інтересів, оскільки відіграють виключно важливу роль, яка полягає у сприянні безпосередній можливості потерпілим вплинути на результат кримінального провадження, зокрема на висновки як органу досудового розслідування, так і суду щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення, хоча й на свою користь. В іншому випадку вони виступають важливим засобом встановлення значущих у кримінальному провадженні обставин тоді, коли потерпілий прямо вказує на причетність особи, винної у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому, можливість встановлення за допомогою показань потерпілого з достовірністю обставин кримінального провадження забезпечується відповідальністю за дачу завідомо неправдивих показань.

Таким чином, закон прямо передбачає можливість встановлення фактичних обставин кримінального провадження на підставі показань потерпілої особи за умови їх внутрішньої узгодженості, послідовності та правдоподібності.

У даному кримінальному провадженні про достовірність показань потерпілого ОСОБА_12 свідчить його послідовна позиція щодо обставин вчинення правопорушення як під час досудового розслідування у ході проведення слідчих дій, так і під час судового розгляду.

Зокрема, під час проведення слідчого експерименту 18.11.2024 потерпілий детально повідомив про обставини спричинення йому тілесних ушкоджень та продемонстрував механізм, характер, локалізацію і кількість ударів, завданих обвинуваченим. Як убачається з висновку експерта № 537 від 21.11.2024, виявлені у потерпілого тілесні ушкодження відповідають механізму їх утворення, продемонстрованому під час зазначеної слідчої дії.

Крім того, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань за ст. 384 КК, під час судового розгляду потерпілий чітко зазначив, що обвинувачений ОСОБА_9 умисно та цілеспрямовано наніс йому один удар кулаком руки в ділянку підборіддя.

Факт умисного спричинення потерпілому легких тілесних ушкоджень також підтверджується доказами, отриманими під час досудового дізнання у ході проведення слідчих дій за участю свідка ОСОБА_13 , а також її показаннями, наданими безпосередньо в судовому засіданні після попередження про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Показання вказаного свідка узгоджуються з показаннями потерпілого та іншими матеріалами кримінального провадження При цьому стороною захисту під час судового розгляду не надано жодних даних, які б свідчили про недостовірність показань потерпілого та свідка, зокрема доказів, що ставлять під сумнів їх репутацію або підтверджують схильність до неправдивості.

Що стосується мотиву вчинення кримінального правопорушення, то в судовому засіданні встановлено, що обвинувачений спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження на ґрунті тривалих неприязних відносин. Зазначені обставини свідчать про наявність у його діях прямого умислу, оскільки обвинувачений усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх наслідки у виді заподіяння тілесних ушкоджень та бажав їх настання, що підтверджується характером конфлікту, способом дій та поведінкою ОСОБА_9 під час події.

Відмова суду у виклику та допиті свідка сторони захисту ОСОБА_15 не є проявом неповноти судового розгляду, оскільки відсутні об`єктивні підстави вважати, що вказана особа могла б повідомити такі обставини події, які мали б істотне значення для правильного вирішення справи або хоча б якимось чином могли вплинути на висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 .

З огляду на сукупність належних, допустимих і достовірних доказів, яким суд першої інстанції надав всебічну та належну оцінку, підстави для обов`язкового допиту зазначеного свідка були відсутні.

Не можуть бути прийнятими до уваги апеляційної скарги обвинуваченого також в тій частині, що він перебував у стані необхідної оборони.

Згідно ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна. Сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж необхідно врахувати конкретні обставини кримінального провадження, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. При цьому у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Фактичні обставини провадження вказують на те, що такого суспільно небезпечного посягання, яке б за своїми об`єктивними ознаками становило реальну та безпосередню у часі загрозу для життя/здоров`я обвинуваченого та підлягало негайному відверненню та припиненню, і могли б викликати у обвинуваченого стан необхідної оборони відповідно критеріїв, визначених ст. 36 КК, зі сторони потерпілого не було. Тобто, не встановлено обставин, за яких обвинувачений міг би вбачати реальну загрозу з боку потерпілого, певної підстави (юридичного факту), наявність якої б вказувало на обґрунтованість виникнення у нього правомірного захисту.

Потерпілий не вчиняв дій, які свідчили б про наявність дійсного, реального та об`єктивного суспільно небезпечного посягання, які за своїм характером і ступенем небезпеки могли заподіяти чи створити загрозу заподіяння шкоди обвинуваченому та зумовили б останнього вдатись до оборони, завдавши удару кулаком руки в щелепу потерпілого, що підтвердила свідок ОСОБА_13 .

Не підлягають задоволенню і вимоги апеляційної скарги відносно того, що суд, з урахуванням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , мав би кваліфікувати його дії як адміністративне правопорушення, оскільки згідно ст. 9 КУпАП адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КПК, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, а згідно ч. 1 ст. 11 КК кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Провадження в цій справі розпочато на підставі заяви потерпілого про спричинення йому тілесних ушкоджень, після чого було проведено досудове дізнання та складено й скеровано до суду обвинувальний акт.

За результатами судового розгляду пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у його діях усіх об`єктивних і суб`єктивних ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, а відтак про їх кримінально караний характер.

Як неодноразово зазначав у рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_9 було дотримано.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 підлягає залишенню без змін, а його апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, -

постановила:

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26.05.2025 відносно ОСОБА_16 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4