№ 207/4732/25
№ 1-кп/207/153/26
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року Південний районний суд міста Кам`янського у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

малолітньої потерпілої ОСОБА_9

законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_10

представника малолітньої потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам`янське кримінальне провадження №0000732 від 28.05.2025 року по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області, громадянина України, військовослужбовця військової служби за призовом під час загальної мобілізації, під час воєнного стану, курсанта навчального взводу навчальної роти 3 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , маючого повну загальну середню освіту, розлученого, на утриманні неповнолітніх дітей не маючого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області, громадянки України, маючої вищу освіту, не заміжньої, маючої на утриманні малолітню дитину: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.08.2024 рядовий ОСОБА_6 був призначений на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти 3 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 та зарахований до списків особового складу та поставлено на всі види забезпечення.

Відповідно до ст. ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ОСОБА_6 , як військовослужбовець, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, поважати честь і гідність кожної людини, додержуватися правил поведінки військовослужбовців, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, берегти державне майно, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять про Збройні Сили України в цілому.

Згідно з положеннями ст. ст. 3, 28, 29, 68 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню, кожна людина має право на особисту недоторканість та кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно положень Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також поважати дитину. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно Конвенції про права дитини, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

В конвенції про права дитини, закріплено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

ОСОБА_6 обізнаний, що згідно з положеннями ст. ст. 3, 28, 29, 68 Конституції України; статей 150, 155 Сімейного кодексу України; статей 16, 27 Конвенції про права дитини, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, а також зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також поважати дитину.

Так, з літа 2024 року, але не пізніше 25.04.2025 у ОСОБА_6 , який спільно проживав з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її малолітньою донькою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в той час за адресою: АДРЕСА_2 та достовірно знав, що малолітня ОСОБА_9 не досягла 14 річного віку, виник умисел на вчинення розпусних дій щодо малолітньої ОСОБА_9 ..

Реалізуючи свій протиправний умисел, діючи умисно, посягаючи на статеву свободу та недоторканість малолітньої особи, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді порушення особистих кордонів дитини, нормального фізичного, психологічного, соціального розвитку, формування аморальних уявлень про відносин між особами протилежної статі, та бажаючи їх настання, ОСОБА_6 , з літа 2024 року, але не пізніше 25.04.2025 перебуваючи в квартирі, розташованій за вищевказаною адресою, заходив в кімнату до малолітньої ОСОБА_9 , яка в той час лежала на своєму ліжку на спині. Користуючись безпорадним станом малолітньої, оскільки в силу малолітства вона не розуміла характеру вчинюваних з нею розпусних сексуальних дій через свій малолітній вік, з метою задоволення власної статевої пристрасті, достовірно знаючи, що ОСОБА_9 є малолітньою, та враховуючи недостатнє розуміння вказаних дій не могла чинити їм ефективний опір, користуючись перевагою у фізичній силі та віці, ОСОБА_6 вчиняв фізичні та інтелектуальні розпусні дії по відношенню до малолітньої потерпілої ОСОБА_9 , які виражались у оголенні своїх статевих органів ОСОБА_6 , імітації ним статевого акту під час лягання зверху на малолітню ОСОБА_9 , притисканні її до ліжка, спробі поцілувати її в губи та у вчиненні статевих зносин з ОСОБА_7 у присутності малолітньої ОСОБА_9 ; ознайомленні дитини із порнографічними відеофільмами, які ОСОБА_6 з ОСОБА_7 дивилися в присутності малолітньої потерпілої ОСОБА_9 та у цинічних розмовах ОСОБА_6 з малолітньою ОСОБА_9 на сексуальні теми.

Таким чином ОСОБА_6 здійснив фізичні та інтелектуальні розпусні дії у відношенні малолітньої потерпілої ОСОБА_9 ..

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з кінця 2019 року проживає спільно з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Згідно з положеннями ст. ст. 3, 28, 29, 68 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню, кожна людина має право на особисту недоторканість та кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно положень Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також поважати дитину. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно Конвенції про права дитини, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

В конвенції про права дитини, закріплено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Так, з літа 2024 року, але не пізніше 25.04.2025 у ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка спільно проживала з малолітньою донькою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , в той час за адресою: АДРЕСА_2 та достовірно знала, що малолітня ОСОБА_9 не досягла 14 річного віку, виник умисел на вчинення розпусних дій щодо малолітньої ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій протиправний умисел, діючи умисно, посягаючи на статеву свободу та недоторканість малолітньої особи, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді порушення особистих кордонів дитини, нормального фізичного, психологічного, соціального розвитку, формування аморальних уявлень про відносини між особами протилежної статі, та бажаючи їх настання, ОСОБА_7 , з літа 2024 року, але не пізніше 25.04.2025 перебуваючи в квартирі, розташованій за вищевказаною адресою, користуючись безпорадним станом малолітньої, оскільки в силу малолітства вона не розуміла характеру вчинюваних з нею розпусних сексуальних дій через свій малолітній вік, з метою задоволення власної статевої пристрасті, достовірно знаючи, що ОСОБА_9 є малолітньою, та враховуючи недостатнє розуміння вказаних дій не могла чинити їм ефективний опір, користуючись перевагою у віці, ОСОБА_7 вчиняла фізичні та інтелектуальні розпусні дії по відношенню до своєї доньки - малолітньої потерпілої ОСОБА_9 , які виражались у оголенні своїх статевих органів ОСОБА_7 , у вчиненні статевих зносин з ОСОБА_6 у присутності малолітньої ОСОБА_9 , ознайомленні дитини із порнографічними відеофільмами, які ОСОБА_7 разом з ОСОБА_6 дивилися в присутності малолітньої потерпілої ОСОБА_9 .

Таким чином ОСОБА_7 здійснила фізичні та інтелектуальні розпусні дії у відношенні малолітньої потерпілої ОСОБА_9 ..

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину за викладених обставин вину не визнав повністю та пояснив, що з літа 2024 року по 25.04.2025 року він проживав разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_12 в квартирі ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 . 24.04.2025 року ОСОБА_12 дуже добре поприбирала в квартирі, за що він її похвалив. Увечері того ж дня, він постукавши у двері кімнати ОСОБА_12 зайшов та перечепившись впав на її ліжко, однак швидко встав та пішов. Він ніколи не намагався її поцілувати у губи. Ніяких розпусних дій по відношенню до ОСОБА_12 він не вчиняв. Коли вони всі разом мешкали, він інколи міг застосувати до ОСОБА_7 дії фізичного характеру, однак ОСОБА_12 він ніколи не погрожував фізичною розправою. Також вони з ОСОБА_7 могли вживати алкогольні напої, однак вони це робили так, щоб бог орел ОСОБА_13 цього не бачила. В стані алкогольного сп`яніння до кімнати ОСОБА_12 він заходив тільки після того, як постукає у двері кімнати, дозволу щоб зайти до її кімнати ніколи у ОСОБА_12 не питав, бо в них так не заведено. На ліжко ОСОБА_12 ніколи не лягав, міг лягти на сусідню ліжко, яка стоїть в її кімнаті. Вдома він ходив тільки одягнутим, роздягнутим ніколи вдома не ходив по квартирі, оскільки в той час в квартирі було холодно. В сторону ОСОБА_12 ніколи не виражався нецензурною лайкою, хоча між ним були погані відносини, ОСОБА_12 дуже часто його виганяла з квартири, бо не хотіла щоб він мешкав разом з ними. Він ніколи не казав ОСОБА_12 принизливих її честь та гідність висловів, а навпаки навчав її бути пристойною. ОСОБА_12 ніколи не робила йому зауваження з приводу того, що він по квартирі ходить оголеним. Коли він з ОСОБА_7 займались статевими зносинами, то робили це тихо, завжди зачиняли у свою кімнату двері. Якщо в цей час момент раптово до них в кімнату заходила ОСОБА_12 , то вони швидко прикривались ковдрою. Свідком їх з ОСОБА_7 статевих зносин ОСОБА_12 ніколи не була. Відео порнографічного характеру він дивився тільки з ОСОБА_7 , дивились на ноутбуці, який стоїть в їхній з ОСОБА_7 кімнаті, або на мобільному телефоні, звук гучно не включали. Якщо в цей момент до них в кімнату заходила ОСОБА_12 , то вони швидко вимикали відео порнографічного характеру. При ОСОБА_12 відео порнографічного характеру він та ОСОБА_7 ніколи не переглядали.

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину за викладених обставин вину визнала частково, лише в тому, що нею не виконувались батьківські обов`язки по відношенню до своєї доньки ОСОБА_12 та пояснила, що з літа 2024 року по 25.04.2025 року вона проживала разом з ОСОБА_6 та своєю донькою ОСОБА_12 в квартирі її матері ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 . 24.04.2025 року вона разом зі своєю донькою ОСОБА_12 поприбирали в квартирі, в якій мешкають, увечері всі разом сіли вечеряти. Під час вечері вони з ОСОБА_6 вживали алкоголь, однак робили це так, щоб ОСОБА_12 цього не бачила, бо вони постійно ховали пляшки з алкоголем. Після вечері вона пішла спати, а вранці її донька ОСОБА_12 розповіла, що ОСОБА_6 намагався її поцілувати в губи, вона сильно злякалась та відштовхнула його, після чого той одразу пішов. Вона цьому не надала уваги, оскільки у її доньки з ОСОБА_6 були погані відносини. Вона з ОСОБА_6 в присутності доньки ніколи не вступали в статеві відносини, коли таке робили, то завжди зачиняли двері своєї кімнати та просили доньку бути у себе в кімнаті і нікуди не виходити. Вона з ОСОБА_6 ніколи в присутності доньки ОСОБА_12 не вмикали порнографічні фільми. Донька могла випадково побачити їх, коли без попередження заходила до них з ОСОБА_6 кімнату. Навмисно донько ніколи не саджали переглядати порнографію. Також пояснила, що квартира, де вони всі разом мешкали має дві окремі кімнати, які розташовані по різні сторони коридору, в кімнатах наявні двері. Її донька мала свою окрему кімнату, яка не має замків. До кімнати доньки ОСОБА_14 при ній ніколи сам не заходив. Про те, що він там був, вона дізналась вранці від своєї доньки. Також додала, що коли вони мешкали разом з ОСОБА_6 могли інколи вживати алкогольні напої, але не часто. Сварки між нею та ОСОБА_6 були, свідком часто була її донька ОСОБА_12 . Коли ОСОБА_6 був у стані алкогольного сп`яніння,то міг в бік її доньки виражатись нецензурними словами, однак потім вибачався. ОСОБА_6 міг принизливо звертатись до її доньки з приводу того, що вона є людиною жіночої статі, казав, що коли вона стане повнолітньою, то буде робити, як її мати, а саме,задовольняти бажання пристрасті чоловіка орально. В бік її доньки ОСОБА_6 бажання сексуального характеру ніколи не проявляв. 24.04.2025 року ввечері ОСОБА_6 просто зайшов до кімнати її доньки тільки для того, щоб подякувати їй за її роботу, що вона гарно та якісно поприбирала в квартирі. Навмисно ОСОБА_6 на її доньку не лягав, а випадково впав на неї, що і налякало доньку. Донці не повірила одразу, оскільки її донька завжди була проти їх спільного проживання з ОСОБА_6 .. З донькою вона завжди спілкується, навіть і зараз, тиск на неї не вчиняла. Також додала, що ОСОБА_6 ходив по квартирі оголеним тільки тоді, коли її доньки ОСОБА_12 не було вдома. Вона також оголеною не ходила по квартирі, могла бути без нижньої білизни, однак завжди одягала довгу футболку. Щиро розкаялась.

Неповнолітня потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що у 2025 році, точної дати вона не пам`ятає вона разом зі своєю матір`ю ОСОБА_7 прибирала в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в якій на той час мешкали вона, її мати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .. Коли вони повечеряли, ОСОБА_6 її похвалив за її гарну працю, вона пішла до своєї кімнати, лягла на своє ліжко та увімкнула музику у своєму телефоні одягнувши навушники. Через деякий час до неї в кімнату зайшов ОСОБА_6 , ліг на неї зверху та намагався поцілувати в губи. Вона сильно злякалась та відштовхнула його з себе, після чого він пішов з її кімнати. Це відбулось приблизно з 21-00 год. по 22-00 год. Вона одразу зателефонувала своїй бабусі ОСОБА_10 та розповіла про це. Та їй порекомендувала зачинити кімнату. Наступного дня вона все також розповіла своїй матері ОСОБА_7 , однак остання їй одразу не повірила, а повірила вже згодом. Таких випадків було двічі. Вона тільки за один розповіла матері, за другий не розповідала, бо вже проживала зі своєю бабусею ОСОБА_10 .. Оголеним вона бачила ОСОБА_6 коли той проходив повз її кімнату до кухні або вбиральні, вона постійно йому робила зауваження з цього приводу, коли він був у стані сильного алкогольного сп`яніння, не розуміючи що робить. та. Коли ОСОБА_6 був тверезим, до неї відносився добре. Свою мати вона оголеною ніколи не бачила, оскільки мати завжди в квартирі ходила у довгій футболці, могла бути без нижньої білизни. В її присутності мати та ОСОБА_15 порнофільми ніколи не дивились, навмисно її не саджали їх переглядати. Вона могла тільки чути, що вони дивляться фільм порнографічного характеру. Побачити могла тільки тоді, коли випадково заходила до їх в кімнату. В її присутності мати та ОСОБА_15 не займались статевими зносинами. Цього вона могла побачити коли без попередження поверталась додому зі школи. Також вона чула, що мати з ОСОБА_6 займаються статевими зносинами, коли знаходилась у себе в кімнаті, тому вона надягала навушники та вмикала на телефоні музику. ОСОБА_6 їй особисто говорив, що коли вона виросте, то буде брати до рота чоловічий статевий орган, як це робить її мати. особисто вона не бачила, як це робить її мати з ОСОБА_6 .. Нецензурними словами ОСОБА_6 виражався в її сторону тільки тоді, коли вона викликала поліцію у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 дуже сильно бив її мати ОСОБА_7 .. По відношенню до неї ОСОБА_6 фізичного насильства ніколи не проявляв. З ОСОБА_6 у неї завжди були неприязні відносини, оскільки він часто бив її мати. Оголеним по квартирі ОСОБА_6 ходив лише тоді, коли був у дуже сильному алкогольному сп`янінні та не розумів, що робить. З цього приводу вона та її мати ОСОБА_7 завжди ОСОБА_6 робили зауваження. На теперішній час вона проживає з бабусею. З матір`ю у неї дуже добрі та теплі відносини. Після того, що з нею сталося, вона тепер дуже сильно боїться чоловіків у стані алкогольного сп`яніння. Ця подія завдала їй дуже сильних та глибоких страждань. Покарання просила призначити на розсуд суду.

Законний представник малолітньої потерпілої ОСОБА_9 ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що за адресою: АДРЕСА_2 мешкали її донька ОСОБА_7 , її онука ОСОБА_9 та ОСОБА_6 .. В кінці квітня 2025 року приблизно о 22.00 год. їй зателефонувала її онука ОСОБА_9 зі слозами та повідомила, що до неї в кімнату зайшов ОСОБА_6 та дуже злякав її. Вона онуці порадила зачинити двері кімнати та дочекатись ранку бо вранці прийде її тітка. Також вона розповіла їй, що того дня вона прибирала в квартирі, за це її ОСОБА_6 похвалив, після чого вона пішла до себе в кімнату, лягла на своє ліжко та на телефоні в навушниках слухала музику. Через деякий час до неї в кімнату зайшов ОСОБА_6 , підійшов до неї та ліг на її ліжко, де лежала вона та намагався її поцілувати. Онука дуже злякалась та відштовхнула його. Вранці вона розповіла матері, остання їй не повірила, сказала, що такого не може бути, бо він добра та порядна людина. Порнофільми ОСОБА_7 та ОСОБА_6 почали переглядати ще коли проживали на ОСОБА_16 , на той час онука ОСОБА_9 проживала разом із нею, до матері ОСОБА_7 ходила лише в гості, а коли поверталась, то розповідала про це. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 дуже часто вживали алкогольні напої, це продовжувалось поки у них були кошти, коли закінчувались, вони припиняли. Онука дуже погано на це реагувала, дуже плакала. Онука часто розказувала, що випадково вона ставала свідком того, що мати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 займаються статевими відносинами, або дивляться порнофільми, мати ОСОБА_7 це не контролювала, оскільки в той час перебувала у стані сильного алкогольного сп`яніння. Також онука ОСОБА_9 показувала їй відео на своєму телефоні, як ОСОБА_6 ходить оголений по квартирі, однак її донька ОСОБА_7 з цього приводу йому часто робила зауваження. Натомість її донька ОСОБА_7 в квартирі була завжди одягнута. ОСОБА_6 дуже часто бив її доньку ОСОБА_7 , остання навіть з цього приводу лежала у лікарні. Її онука ОСОБА_9 була свідком таких подій, інколи визивала поліцію. Це все відбувалось, коли ОСОБА_6 був у стані алкогольного сп`яніння, її онука дуже сильно його боялась. Коли онука розповіла про події, що сталися 24.04.2025 року, вона одразу звернулась до поліції. Її донька ОСОБА_7 з цього приводу до поліції не зверталась, чому, вона не знає. Також додала, що вона дуже часто сама чула, як ОСОБА_6 до її онуки ОСОБА_9 міг виражатись нецензурною лайкою. Після подій, що сталися 24.04.2025 року вони з онукою ОСОБА_9 були вимушені звернутись до психолога, через тяжкий емоційний стан онуки ОСОБА_9 .. Цивільний позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити.

Спеціаліст-психолог ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що малолітню потерпілу допитували у її присутності. Потерпілу допитували в присутності законного представника. Пояснила, що малолітня потерпіла ОСОБА_9 прив`язана до своєї матері ОСОБА_7 , дуже сильно переживає за неї. Малолітня потерпіла ОСОБА_9 боялась розповідати, оскільки боялась, що мати також може понести покарання. Висновок підтримала, зазначила, що дитина розповідала, що вона була свідком дій ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , що був епізод, коли ОСОБА_6 казав малолітній потерпілій ОСОБА_9 , що коли останній виповниться 18 років, то вона буде робити теж саме, що і її мати ОСОБА_7 робить йому, а саме бере чоловічий статевий орган до свого рота, щоб вона вчилась цього у неї, що викликало у дитини відчуття беззахисності. Дитина бачила ці дії у виконанні своєї матері, тому коли вона побачила ОСОБА_6 з розстібнутими штанами, коли останній зайшов до неї в кімнату та ліг на неї, вона злякалась, бо ці події є тригером для малолітньої потерпілої ОСОБА_9 .. Також додала, що малолітня потерпіла ОСОБА_9 зазнала впливу, який має ознаки сексуалізованої поведінки з боку ОСОБА_6 , який проживав у фактичних шлюбних відносинах з її матір`ю ОСОБА_7 .. Така поведінка ймовірно призвела до емоційної травматизації та могла завдати значної шкоди психоемоційному стану дитини, зокрема порушити базові відчуття безпеки, що супроводжувалось формуванням тривожних, унікальних і захисних стратегій поведінки. Наявні спостереження вказують на формування ознак психологічного дистресу: тривожність, знижена афективна виразність, емоційна скутість, уникнення опису чутливих тем, тілесне напруження. Сукупність цих проявів свідчить про потребу в подальшій психологічній підтримці та професійному супроводі для відновлення від пережитого досвіду. Нею було рекомендовано залучення дитячого психолога або травматерапевта для тривалого терапевтичного супроводу, консультація із законними представниками щодо створення безпечного середовища, виключення будь-якого контакту дитини з ОСОБА_6 , проведення поглибленого психодіагностичного обстеження з метою оцінки рівня психотравматизації.

Крім повного не визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_6 та частковим визнанням своєї вини обвинуваченою ОСОБА_7 , їх вина підтверджується дослідженими у судовому засіданні наступними письмовими доказами, а саме:

- довідкою за матеріалом ЄО №11067 від 05.05.2025 року (т.1, а.с.30);

- інформаційними довідками з АРМОР відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с.35-37);

- свідоцтвом про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Серії НОМЕР_2 , виданого Баглійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (т.1, а.с.40);

- заявою ОСОБА_10 від 14.05.2025 року про вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с.68);

- інформуванням КЗ «ЦНСП» КМР від 29.04.2025 року щодо переживання ОСОБА_9 насильства, яке мало ознаки сексуального характеру зі сторони ОСОБА_6 (т.1, а.с.69);

- формою вивода від 06.06.2025 року щодо внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_10 про вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с.77);

- копією наказу про тимчасове влаштування малолітньої ОСОБА_9 на виховання до ОСОБА_10 (т.1, а.с.81);

- запитом про залучення психолога для допиту малолітньої ОСОБА_9 (т.1, а.с.82-83);

- протоколом допиту малолітньої (неповнолітньої) потерпілої ОСОБА_9 від 18.06.2025 року та DVD-диском до нього, на якому було зафіксовано допит малолітньої (неповнолітньої) потерпілої ОСОБА_9 , яка була допитана в присутності законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_10 та психолога ОСОБА_17 (т.1, а.с.94-102);

- висновком психолога за результатами проведеного допиту ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.06.2025 року, в підсумках якого зазначено, що за результатами аналізу поведінки дитини, її емоційного стану, вербальних та невербальних реакцій, а також змісту повідомленого, можна дійти висновку, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазнала впливу, який має ознаки сексуалізованої поведінки з боку ОСОБА_6 , який проживав у фактичних шлюбних відносинах з її матір`ю. Така поведінка ймовірно призвела до емоційної травматизації та могла завдати значної шкоди психоемоційному стану дитини, зокрема порушити базові відчуття безпеки, що супроводжувалось формуванням тривожних, унікальних і захисних стратегій поведінки. Наявні спостереження вказують на формування ознак психологічного дистресу: тривожність, знижена афективна виразність, емоційна скутість, уникнення опису чутливих тем, тілесне напруження. Сукупність цих проявів свідчить про потребу в подальшій психологічній підтримці та професійному супроводі для відновлення від пережитого досвіду. Рекомендовано залучення дитячого психолога або травматерапевта для тривалого терапевтичного супроводу; консультація із законними представниками щодо створення безпечного середовища; виключення будь-якого контакту дитини з ОСОБА_6 ; проведення поглибленого психодіагностичного обстеження з метою оцінки рівня психотравматизації. (т.1, а.с.103-106);

- висновком експерта №5-С-Е від 09.07.2025 року, в підсумках якого зазначено, що при судово-медичній експертизі, гр. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з урахуванням додаткових методів обстеження, приймаючи до уваги обставини справи, у гр. ОСОБА_9 цілісність дівочої пліви не порушена. В гр. ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, в тому числі в ділянці зовнішніх статевих органів, задньопрохідного отвору - виявлено не було. При судово-медичному імунологічному дослідженні мазків і тампонів з вмістом присінку піхви ОСОБА_9 , 2011 р.н. - сперматозоїди не виявлені. Досягнення статевої зрілості в Україні встановлюється з 14-ти років. До 14-ти років особа вважається дитиною (п.п. 2.1.1. Правил проведення судово-медичних експертиз (обстежень) з приводу статевих станів Наказу № 6, МОЗ України від 17.01.1995 року). Згідно даних наданих медичних документів, огляду потерпілої - патології статевих органів у гр. ОСОБА_9 виявлено не було. (т.1, а.с.113-114);

- актом від 08.07.2025 року обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 , в якій на даний час ніхто не проживає, квартира потребує ремонту, борги за опалення, електор-газо-водопостачання в наявності. ОСОБА_9 проживає у бабусі, за адресою: АДРЕСА_3 . (т.1, а.с.147);

- висновком експертів №78/07/25 за результатами проведення комісійної психологічної експертизи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 21.07.2025 року, в підсумках якого зазначено, що особливості відтворення потерпілою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обставин кримінального провадження характеризуються пережитим досвідом. У ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було виявлено наявність пережитої секвенційної травми, пов`язаної з діями матері, що містять ознаки домашнього насильства у формі психологічного та фізичного; із сексуальним насильством, зокрема розбещення з боку вітчима та матері; діями вітчима, що містять ознаки домашнього насильства у формі фізичного; з повторним травмуванням дитини, зумовлені діями поліцейських щодо зведення дитини з кривдником. Внаслідок пережитої секвенційної травми було виявлено наявність негативного впливу на психічний розвиток дівчини, а саме: гіпернастороженість, уникнення болісних спогадів, труднощі зі сном, виснаження, тривожністю та вираженим стресом, думки про самогубство, які присутні й досі, попри зміну середовища; самоушкоджуюча поведінка; відсутність відчуття безпеки; втрата довіри до значущої фігури матері; небажання повертатись до матері; інтрузивні спогади, захисний механізм уникнення, емоційної відстороненості; порушення довірливих стосунків з найближчим оточенням. Зважаючи на індивідуально-психологічні особливості дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зокрема щодо наявності суїцидальних проявів участь у слідчих та процесуальних діях може призвести до шкоди емоційному стану. (т.1, а.с.153-162);

- протоколом огляду місця події від 15.07.2025 року з фототаблицями до нього, яким було зафіксовано огляд квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.165-169);

- протоколом огляду речей від 25.07.2025 року, з фототаблицями до нього, за участі свідка ОСОБА_18 , яким було зафіксовано огляд мобільного телефону «Galaxy A06» (т.1, а.с.232-236);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 28.07.2025 року з DVD-R диском до нього за участі підозрюваної ОСОБА_7 , відповідно до якого вона розказувала про події, що відбувались в період з літа 2024 року до 25.04.2025 року за адресою: АДРЕСА_2 . (т.2, а.с.13-14).

Оцінюючи докази у справі з точки зору належності, допустимості, достовірності, та їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що вина обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому провадженні доведена повністю у встановленому судом обсязі, а вчиненні ними злочинні дії правильно кваліфіковані, як вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи, вчинене членом сім`ї, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України.

В усіх спорах, які стосуються захисту прав та інтересів дітей, суд та усі залучені державні органи, а також приватні особи, мають керуватися якнайкращими інтересами дитини. При цьому, Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Національне законодавство також відображає принцип пріоритетності прав та інтересів дитини, зокрема, статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

При цьому Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Дана справа стосується сексуального злочину, потерпіла є малолітньою особою. Це зумовлює особливий характер провадження, що вимагає від суду детального аналізу та мотивування свого рішення.

У той же час суд звертає увагу на особливості провадження щодо малолітньої потерпілої. Низка міжнародних договорів, ратифікованих Україною, і документи міжнародних органів, до яких належить Україна, надають особливе значення забезпеченню інтересів дитини під час кримінального процесу. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до Керівних принципів ООН щодо судочинства у питаннях дітей-жертв і дітей-свідків злочинів кожна дитина має право на першочергову увагу якнайкращому забезпеченню своїх інтересів, включаючи право на захист і можливість гармонійного розвитку.

Керівні принципи Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, вимагають від Держав-учасниць гарантувати ефективне здійснення прав дітей, щоб їх найкращим інтересам приділялась першочергова увага в усьому, що стосується або зачіпає їх інтереси.

Пункт (е) частини 1 статті 35 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства передбачає, серед іншого, що кожна сторона вживає необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення якомога меншої кількості опитувань і настільки, наскільки це є вкрай необхідним для цілей кримінального провадження.

Аналізуючи показання обвинуваченого ОСОБА_6 , надані в судовому засіданні, щодо повного невизнання винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч. 2 ст. 156 КК України, суд вважає, що його показання не відповідають дійсності, висловлені з метою перешкодити встановленню істини у справі, уникнути кримінальної відповідальності та покарання за вчинений злочин, та є способом захисту від висунутого йому обвинувачення, оскільки він розуміє тяжкість скоєного та усвідомлює, яке може понести покарання за вчинене.

Версія обвинуваченого ОСОБА_6 у повному обсязі спростовується дослідженими судом доказами, а саме: висновком експертів №78/07/25 за результатами проведення комісійної психологічної експертизи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 21.07.2025 року, в підсумках якого зазначено, що особливості відтворення потерпілою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обставин кримінального провадження характеризуються пережитим досвідом. У ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було виявлено наявність пережитої секвенційної травми, пов`язаної із сексуальним насильством, зокрема розбещення з боку вітчима також діями вітчима, що містять ознаки домашнього насильства у формі фізичного (т.1, а.с.153-162), яким надана належна оцінка. Показання обвинуваченого ОСОБА_6 суперечать показам малолітньої потерпілої ОСОБА_9 , які узгоджуються між собою є послідовними, та об`єктивно підтверджується доказами, аналіз яким дано судом вище.

Стосовно заявленої позиції захисника в судових дебатах про визнання недопустимим доказ, а саме: відеозапису допиту малолітньої потерпілої ОСОБА_9 (т.1, а.с.102), суд зазначає наступне.

Керуючись вимогами ст. 22 КПК України, норми якої визначають, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, з огляду на те, що суд не може перебирати на себе функцію обвинувачення та захисту, а стороною захисту в спростування не належності досліджених доказів, наданих стороною обвинувачення, суду надано не було.

Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Підстав для визнання доказів недопустимими судом не встановлено, оскільки не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження, регламентованих ст. 87 КПК України.

При формуванні таких висновків за наслідками розгляду провадження суд виходив з наступного.

Частина 1 статті 87 КПК України передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

У постанові Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №318/292/18 вказано, що «вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК України істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

У постановах від 28.01.2020 у справі №359/7742/17 та від 08.10.2019 у справі №639/8329/14-к Верховний Суд зауважив, що «вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК України до наданих сторонами доказів, суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті».

У постанові від 08.10.2019 у справі №639/8329/14-к Верховний Суд указав, що «суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК України, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми.

Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим».

Суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися, виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

В постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Як наслідок слід констатувати, що, вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК України до наданих сторонами доказів, суд констатує, що в цій справі ці положення не можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими, адже вони мають місце не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Так, порушень вимог КПК України під час проведення слідчих дій, які б, як указав Верховний Суд, були фундаментальними, судом не встановлено.

При цьому, слід зауважити, що колегія Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховний Суд у постанові від 20.03.2018 в справі №753/11828/13-к вказала, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

У даному кримінальному провадженні порядок, встановлений КПК України (процесуальний порядок, форма, процедура), тобто певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій, дотриманий.

Крім того, у відповідності до частини 2 статті 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є, крім іншого, показання, тобто відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту (стаття 95 КПК України). Статті 93 КПК України передбачає, що сторона обвинувачення збирає докази шляхом проведення слідчих дій, у цьому випадку - допиту. Слідчі дії, у тому числі допит, проводяться особами, уповноваженими проводити розслідування у кримінальному провадженні, хоча допит малолітньої або неповнолітньої особи вимагає присутності законного представника або психолога (стаття 226 КПК України), що у даному кримінальному провадженні дотримано у повному обсязі.

Показання малолітньої потерпілої ОСОБА_9 містяться у відеозаписі та дослівно відтворені у протоколі допиту малолітньої потерпілої ОСОБА_9 від 18.06.2025 року (т.1, а.с.94-102). Ці докази були надані суду, зміст протоколу допиту малолітньої потерпілої ОСОБА_9 від 18.06.2025 року (т.1, а.с.94-101) давав можливість оцінити ці показання, у тому числі оцінити здатність малолітньою потерпілою ОСОБА_9 як запам`ятовувати, так і описувати події, а також спосіб отримання від неї показань, що - враховуючи вікові особливості дитини - є важливим фактором в оцінці надійності показань дитини. Враховуючи психологічні особливості, притаманні малолітньому віку потерпілої, суд для оцінки достовірності і надійності її показань ретельно проаналізував і прийняв до уваги, наскільки якісно було проведено її опитування, навів детальний аналіз цих показань з погляду допустимості, належності та достовірності.

Пункт (с) частини 1 статті 35 Лансаротської конвенції передбачає, що держава має забезпечити, щоб опитування дитини проводилося особою, спеціально підготовленою для цих цілей. Компетенції, необхідні для виконання таких функцій, містяться у пункті 42 Керівних принципів ООН щодо судочинства у питаннях дітей-жертв і дітей-свідків злочинів, серед яких: норми, стандарти і принципи в галузі прав людини, включаючи права дитини; принципи й етичні норми виконання відповідних службових обов`язків; ознаки і симптоми, які можуть свідчити про вчинення злочинів щодо дітей; належні навички спілкування між дорослими і дітьми; методи опитування й оцінки, що зводять до мінімуму будь-яку вірогідність травмування дитини при забезпеченні отримання від неї інформації максимально високої якості; навички поводження з дітьми-жертвами та свідками на основі уваги, розуміння, конструктивного підходу; методи захисту та представлення доказів і допиту дітей-свідків; роль фахівців, що працюють з дітьми-жертвами та свідками, і використовувані ними методи.

На думку суду, особа, що проводила опитування дитини, володіла відповідними навичками та розуміла задачі опитування, в тому числі, звернула увагу на конкретизацію подій для правильної кваліфікації дій обвинувачених.

При цьому, суд впевнився, що встановлювалися довірливі відносини, що дитина відчувала себе в безпеці у присутності такої особи. Наприклад, пункт 64 Керівних принципів щодо правосуддя, дружнього до дітей, передбачає, що при опитуванні дітей всі зусилля мають бути направлені на те, щоб діти надавали свідчення у найбільш сприятливому оточенні та за найсприятливіших умов, з урахуванням віку, зрілості та рівня розуміння, а також будь-яких труднощів, які вони можуть мати.

Убачається, що дитина не була замкнута, вільно відповідала на запитання, не мала бажання відмовитися відповідати, дитина не плакала, розповідала самостійно, добровільно, вказане було без підказок чи примусу.

З допиту дитини вбачається, що дитині були створені умови для можливості описувати події і свої враження, були задані відповідні запитання і наданий достатній час, щоб дитина продемонструвала таку здатність.

Даних про те, чи не велися в присутності дитини розмови, які могли вплинути на її показання, чи не використовувалися навідні запитання і чи було опитування зосереджено на тому, щоб дитина розповіла про події і надала деталі таких подій, а не лише повторила те, що вже комусь розповідала - суду не надано.

Суд зазначає, що з`ясування значення висловлювань, які містяться у показаннях малолітньої потерпілої, а також достовірності цих показань і їх належності до подій, які є предметом судового розгляду, є виключною компетенцією суду. Суд не має права покладатися виключно на тлумачення іншими особами висловлювань потерпілої, а зобов`язаний надати власну оцінку цим показанням. А тому, враховуючи як зміст, так й спосіб отримання інформації суд вважає показання малолітньої потерпілої ОСОБА_9 такими, що варті довіри і підтверджують стверджувані стороною обвинувачення обставини.

Крім того допитана в судовому засіданні спеціаліст-психолог ОСОБА_17 чітко зазначила, що малолітня потерпіла ОСОБА_9 зазнала впливу, який має ознаки сексуалізованої поведінки з боку ОСОБА_6 , який проживав у фактичних шлюбних відносинах з її матір`ю ОСОБА_7 .. Така поведінка ймовірно призвела до емоційної травматизації та могла завдати значної шкоди психоемоційному стану дитини, зокрема порушити базові відчуття безпеки, що супроводжувалось формуванням тривожних, унікальних і захисних стратегій поведінки. Наявні спостереження вказують на формування ознак психологічного дистресу: тривожність, знижена афективна виразність, емоційна скутість, уникнення опису чутливих тем, тілесне напруження. Сукупність цих проявів свідчить про потребу в подальшій психологічній підтримці та професійному супроводі для відновлення від пережитого досвіду. Нею було рекомендовано залучення дитячого психолога або травматерапевта для тривалого терапевтичного супроводу, консультація із законними представниками щодо створення безпечного середовища, виключення будь-якого контакту дитини з ОСОБА_6 , проведення поглибленого психодіагностичного обстеження з метою оцінки рівня психотравматизації. Це також зазначено у висновку психолога за результатами проведеного допиту ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.06.2025 року (т.1, а.с.103-106).

Крім того судом було досліджено протокол проведення слідчого експерименту від 28.07.2025 року з DVD-R диском до нього за участі підозрюваної ОСОБА_7 , відповідно до якого остання розказувала про події, що відбувались в період з літа 2024 року до 25.04.2025 року за адресою: АДРЕСА_2 . (т.2, а.с.13-14), відомості, що викладені у протоколі проведення слідчого експерименту від 28.07.2025 року, відповідають зафіксованим на оптичному диску обставинам.

На думку суду, показання малолітньої потерпілої ОСОБА_9 є логічними, узгоджені між собою та іншими доказами по справі. Будь-яких даних, що можуть свідчити про те, що потерпіла може обмовляти обвинувачених, матеріали справи не містять та стороною захисту не надано.

Як наслідок суд сприймає письмові докази, як належні та допустимі, які у своїй сукупності доводять обставини, визначені ст. 81 КПК України, та через їх призму останні сприймаються судом, як дійсні.

За наслідками судового розгляду, суд приходить до висновку, що досліджені докази надані стороною обвинувачення є належними, допустимим і достатніми, зокрема такими, що повністю доводять обсяг інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 протиправних дій, ставити їх під сумнів жодних підстав немає. Дослідженого обсягу доказів на переконання суду цілком достатньо для оцінки дій обвинувачених, які органом досудового розслідування були кваліфіковані вірно, що також знайшло своє підтвердження і в суді.

У своїх рішеннях ЄСПЛ повторює, що статті 3 і 8 Конвенції передбачають зобов`язання держави захищати фізичну та психологічну цільність особи (див., серед інших джерел, M. and C. v. Romania, № 29032/04, §§ 107-11, 27 вересня 2011 р., і M.P. and Others v. Bulgaria, № 22457/08, § 108, 15 листопада 2011 р.). Позитивні зобов`язання органів влади в цьому контексті можуть включати зобов`язання підтримувати та застосовувати на практиці адекватну правову базу, яка забезпечує захист від актів насильства з боку приватних осіб. Діти та інші вразливі особи, зокрема, мають право на ефективний захист (див. M.C. v. Bulgaria, № 39272/98, § 150, ЄСПЛ 2003 XII).

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачені є винними у вчиненні цього злочину.

Аналізуючи надані сторонами кримінального провадження докази в їх сукупності, суд вважає, що вони є достовірними, допустимими, узгоджуються між собою та в повній мірі доводять вину обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.

Також, Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинувачених, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого й здійснюється висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.12.2020 у справі №728/578/19; від 20.10.2021 у справі № 759/14119/17).

При кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суд ураховує, що Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 в справі №658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Суд, вважає, що наявні у справі докази повністю і детально між собою узгоджуються, доповнюють один одного, викривають обвинувачених у скоєнні інкримінованого злочину.

Згідно зі ст. 156 КК розбещення неповнолітніх полягає у вчиненні розпусних дій щодо особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, або малолітньої особи. Склад цього злочину є формальним, тобто не передбачає доведення тих чи інших наслідків для потерпілого як умови притягнення винного до кримінальної відповідальності.

У відповідності до ч. 17 ППВСУ від 30.05.2008 року № 5 «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи» визначено, які саме дії винної особи можуть вважатися розпусними: розпусні дії, відповідальність за які передбачено статтею 156 КК України, повинні мати сексуальний характер і можуть бути у виді фізичних дій або інтелектуального розбещення. Такі дії спрямовані на задоволення винною особою статевої пристрасті або на збудження у неповнолітньої особи статевого інстинкту.

Під фізичними розпусними діями слід розуміти оголення статевих органів винної чи потерпілої особи, непристойні торкання до статевих органів, які викликають статеві збудження, навчання статевим збоченням, імітація статевого акту, схиляння або примушування потерпілих до вчинення певних сексуальних дій між собою, вчинення статевих зносин, акту онанізму у присутності потерпілої особи тощо. Інтелектуальними розпусними діями є, зокрема, ознайомлення потерпілої особи із порнографічними зображеннями, відеофільмами, цинічні розмови з нею на сексуальні теми тощо.

Надаючи юридичну оцінку діянням обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд враховує правові орієнтири, відображені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 5 «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканності особи» та визнає доведеним обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ..

Вирішуючи питання про обрання виду та міри покарання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особи винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують їх покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 , у відповідності до ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 , у відповідності до ст. 67 КК України, суд визнає вчинення злочину щодо малолітньої дитини та у присутності дитини; вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , у відповідності до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 , у відповідності до ст. 67 КК України, суд визнає вчинення злочину щодо малолітньої дитини та у присутності дитини; вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує те, що вчинений ОСОБА_6 злочин, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем військової служби за призовом під час загальної мобілізації, під час воєнного стану, курсанта навчального взводу навчальної роти 3 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , відносно якого 17.02.2025 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002356 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ч.5 ст.407 КК України, який за місцем проживання характеризується задовільно, скарг на нього не надходило, на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Суд також враховує, що жодного каяття у скоєному обвинуваченим ОСОБА_6 не висловлено, що свідчить про повне ігнорування ним суспільних цінностей. Злочин, який вчинив обвинувачений ОСОБА_6 , має надзвичайно руйнівний вплив на емоційне благополуччя малолітньої потерпілої ОСОБА_9 .. Наслідки того, що пережила дитина, можуть відбитися навіть на її дорослому житті.

Між тим, відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Злочини проти статевої свободи та статевої недоторканності особи є посяганнями на особистість і пов`язані з грубими порушеннями норм суспільної моралі, тому кримінальним законодавством за їх вчинення передбачено суворе покарання.

Статеві злочини характеризуються аморальністю та цинічністю дій винних осіб, принижують честь і гідність потерпілої особи та можуть завдати значної шкоди здоров`ю. Особливо небезпечні статеві злочини проти неповнолітніх, оскільки вони посягають на їх статеву недоторканність та нормальний статевий розвиток та часто призводять до глибоких душевних травм у потерпілих осіб, штовхають їх до аморального способу життя.

Приходячи до висновку про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі і відсутності підстав для застосування до основного покарання вимог ст. 75, 76 КК України, суд враховує вимоги міжнародного законодавства, закріплені в Конвенції ООН про права дитини та Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства (Ланцаротської конвенції) про високу суспільну небезпечність злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості неповнолітніх, яка зумовлюється шкодою, що заподіюється статевій недоторканості та нормальному фізичному та психічному розвитку неповнолітнього.

В Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН (1959 року) зазначено, що дитина внаслідок її фізичної та розумової незрілості потребує спеціальної охорони й спілкування, у тому числі й належний правовий захист як до, так і після народження.

Згідно з статтею 19 Конвенції, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання у здійснення її права на особисте життя.

Зазначені висновки знайшли своє відображення і у постанові ВС по справі 521/15217/19, яка враховується судом при обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 ..

Враховуючи вищенаведені обставини, характер скоєного злочину, проти статевої свободи та статевої недоторканості, вік потерпілої особи, суд в даному випадку не знаходить підстав для застосування вимог ст.ст.69, 75 КК України при призначенні покарання та вважає за необхідним призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі, проте ближче до мінімальної межі встановленою санкцією статті.

Саме таке покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд вважає таким, що відповідає вимогам ст.65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує те, що вчинений ОСОБА_7 злочин, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченої, яка має міцні соціальні зв`язки, за місцем проживання характеризується задовільно, скарг на неї не надходило, на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше не судима. Суд також враховує ставлення ОСОБА_7 до вчиненого злочину, а саме її щире каяття. Також суд враховує надані у судовому засіданні пояснення спеціаліста-психолога ОСОБА_17 , що малолітня потерпіла ОСОБА_9 прив`язана до своєї матері ОСОБА_7 , дуже сильно переживає за неї. Малолітня потерпіла ОСОБА_9 боялась розповідати, оскільки боялась, що мати також може понести покарання. Крім того, судом встановлено, що законний представник ОСОБА_10 та малолітня потерпіла ОСОБА_9 претензій саме до обвинуваченої ОСОБА_7 не мають, просили призначити не суворе покарання. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що слід обвинуваченій ОСОБА_7 призначити покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів - в межах санкції статті особливої частини КК України, за якою кваліфіковано її дії у виді позбавлення волі із застосуванням статтей 75, 76 КК України.

Крім того, відповідно до ст. 55 КК України у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.

Разом із цим, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 156 КК України, законодавцем віднесено до кримінальних правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості особи.

При цьому, людина, її життя та здоров`я, честь та гідність, недоторканість та безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тим більше, інкримінований ОСОБА_6 та ОСОБА_7 злочин, вчинений проти статевої свободи та статевої недоторканості саме малолітньої особи.

В свою чергу, суд зауважує на тому, що держава гарантує, зокрема дитині право на охорону здоров`я, сприяє створенню безпечних умов для життя та здорового розвитку дитину, формуванню навичок здорового способу життя.

Суд вважає, що в даному випадку не призначення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з навчанням та вихованням дітей, або займатися діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми, не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, не є достатнім та необхідним для виправлення засуджених та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень та не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зазначена позиція суду узгоджується з правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 04.09.2023 у справі №404/2081/22 в якій визначено, що згідно з положеннями ст.55 КК України у випадку, коли санкцією відповідної статті Особливої частини КК України передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, вирішуючи питання, пов`язані з призначенням покарання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд зважає на наступне.

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (стаття 6 СК України, стаття 31 ЦК України, стаття 3 КПК України). Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 6 СК України, стаття 32 ЦК України, стаття 3 КПК України).

Відповідно до закону України № 409-IX від 19 грудня 2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впровадження Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, та посилення відповідальності за злочини, вчинені проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи», Єдиний реєстр осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи - автоматизована електронна база даних, створена для забезпечення збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку, узагальнення даних про осіб, які вчинили злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, у тому числі осіб, судимість яких за такі злочини знята або погашена в установленому законом порядку (ч. 1 ст. 6-1 КВК України). До реєстру вносяться відомості щодо прізвища, імені, по батькові засудженого, дати народження, місця проживання чи перебування, кримінального правопорушення, за який його було засуджено, виду кримінального покарання, який до нього був застосований, інформацію про фактично відбуте ним покарання, а також про порушення правил адміністративного нагляду. Інформація про особу вноситься до реєстру на підставі обвинувального вироку суду, який набрав законної сили (ч. ч. 4-5 ст. 6-1 КВК України).

Отже, відповідні відомості підлягають внесенню до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ..

Розглядаючи питання щодо позовних вимог цивільного позивача ОСОБА_10 , яка є законним представником малолітньої потерпілої ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчиненням кримінального правопорушення, в сумі 30 000,00 грн., який мотивований тим, що спільними протиправними діями ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було завдано малолітній потерпілій ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті, а саме: - малолітня потерпіла ОСОБА_9 втратила звичайний здоровий образ життя, що відображається по цей день у відчутті постійних переживань, тривоги та емоційної напруги; - малолітня потерпіла ОСОБА_9 принижена, як особистість, має щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогади, насторогу, тривогу, емоційні реакції при згадуванні; - має відірваність від активного соціального життя, сторониться спілкуванню з незнайомими людьми, порушення сну, неприємні сновидіння, погіршення загального самопочуття та інших соматичних розладів, емоційну напругу, нервозність, дратівливість, реакції замикання, почуття образи, обурення, приниженої гідності; - переживає емоційний стрес, який супроводжується почуттями розгубленості, тривоги, страху; наслідки перенесених негативних емоцій призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, пасивність, пригніченість, образливість, чутливість, реакції замикання, фіксованість на негативних переживаннях, насторога, невпевненість в собі, тривога з приводу майбутнього, Вважає, що порушення спільними протиправними діями ОСОБА_7 та ОСОБА_6 прав малолітньої потерпілої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зазначеному кримінальному правопорушенні, і зміна режиму її звичайного життя, - має між собою причинний зв`язок. Розмір заподіяної моральної шкоди визначити важко, але він має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести малолітній потерпілій ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та витрати, пов`язані з відновленням психологічного стану, відпочинком від усього що сталося з малолітньою потерпілою. Отже, вважає, що з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , внаслідок їх спільних протиправних дій щодо потерпілої ОСОБА_9 , необхідно солідарно стягнути моральну шкоду, розмір якої оцінено у сумі 30 000,00 грн. (тридцять тисяч гривень 00 коп.), саме ця сума необхідна для відновлення стану від пережитого злочину, - на користь малолітньої потерпілої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності із положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до положень п. 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р., відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з послідуючими змінами: «... у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується».

Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода - це прямий наслідок внаслідок заподіяння протиправної дії.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. На захист інтересів неповнолітніх осіб та осіб, визнаних у встановленому законом порядку недієздатними чи обмежено дієздатними, цивільний позов може бути пред`явлений їхніми законними представниками.

Встановлення факту заподіяння моральної шкоди суд вважає беззаперечним.

В судовому засіданні спеціаліст-психолог ОСОБА_17 пояснила, що дитина розповідала, що вона була свідком дій ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , що був епізод, коли ОСОБА_6 казав малолітній потерпілій ОСОБА_9 , що коли останній виповниться 18 років, то вона буде робити теж саме, що і її мати ОСОБА_7 робить йому, а саме бере чоловічий статевий орган до свого рота, щоб вона вчилась цього у неї, що викликало у дитини відчуття беззахисності. Дитина бачила ці дії у виконанні своєї матері ОСОБА_7 , тому коли вона побачила ОСОБА_6 з розстібнутими штанами, коли останній зайшов до неї в кімнату та ліг на неї, вона злякалась, бо ці події є тригером для малолітньої потерпілої ОСОБА_9 .. У дитини була травматизація висловлювати цю інформацію, була тривога, почуття сорому. Така поведінка дорослого ймовірно призвела до емоційної травматизації та могла завдати значної шкоди психоемоційному стану дитини, зокрема порушити базові відчуття безпеки, що супроводжувалось формуванням тривожних, унікальних і захисних стратегій поведінки. Наявні спостереження вказують на формування ознак психологічного дистресу: тривожність, знижена афективна виразність, емоційна скутість, уникнення опису чутливих тем, тілесне напруження. Сукупність цих проявів свідчить про потребу в подальшій психологічній підтримці та професійному супроводі для відновлення від пережитого досвіду. Рекомендовано залучення дитячого психолога або травматерапевта для тривалого терапевтичного супроводу; консультація із законними представниками щодо створення безпечного середовища; виключення будь-якого контакту дитини з ОСОБА_6 ; проведення поглибленого психодіагностичного обстеження з метою оцінки рівня психотравматизації.

Крім того, відповідно до висновку експертів №78/07/25 за результатами проведення комісійної психологічної експертизи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 21.07.2025 року, в підсумках якого зазначено, що особливості відтворення потерпілою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обставин кримінального провадження характеризуються пережитим досвідом. У ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було виявлено наявність пережитої секвенційної травми, пов`язаної з діями матері, що містять ознаки домашнього насильства у формі психологічного та фізичного; із сексуальним насильством, зокрема розбещення з боку вітчима та матері; діями вітчима, що містять ознаки домашнього насильства у формі фізичного. Внаслідок пережитої секвенційної травми було виявлено наявність негативного впливу на психічний розвиток дівчини, а саме: гіпернастороженість, уникнення болісних спогадів, труднощі зі сном, виснаження, тривожністю та вираженим стресом, думки про самогубство, які присутні й досі, попри зміну середовища; самоушкоджуюча поведінка; відсутність відчуття безпеки; втрата

довіри до значущої фігури матері; небажання повертатись до матері; інтрузивні спогади, захисний механізм уникнення, емоційної відстороненості; порушення довірливих стосунків з найближчим оточенням. (т.1, а.с.153-162)

Під час розгляду справи встановлено, враховуючи висновки за результатами психологічного дослідження, що будучи малолітньою потерпіла зазнала емоційних та душевних страждань, що потягло за собою реабілітацію. Так, суд дійшов висновку, що дитині ОСОБА_9 внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_6 заподіяно моральну шкоду, і сума визначена в цивільному позові, а саме 30 000,00 грн. є справедливою компенсацією за моральні страждання. Тому цивільний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Питання процесуальних витрат у провадженні суд вирішує відповідно до ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному провадженні суд вирішує згідно до положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 369 - 371, 373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України та призначити йому покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з навчанням та вихованням дітей, або займатися діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувати у строк покарання ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з дня затримання з 28 липня 2025 року по дату набрання вироком законної сили включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили захід забезпечення кримінального провадження ОСОБА_6 залишити тримання під вартою.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, включити інформацію про ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області, до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.156 КК України та призначити їй покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з навчанням та вихованням дітей, або займатися діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням строком на 3 (три) роки.

На підставі п.1, п.2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, а також не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, включити інформацію про ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області, до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати: за проведення комісійної судово-психологічної експертизи № 78/07/25 від 21.07.2025 судових експертів, які не є фахівцями державної спеціальної установи у розмірі 7 500 (сім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати: за проведення комісійної судово-психологічної експертизи № 78/07/25 від 21.07.2025 судових експертів, які не є фахівцями державної спеціальної установи у розмірі 7 500 (сім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок.

Цивільний позов ОСОБА_10 , яка є законним представником малолітньої потерпілої ОСОБА_9 задовольнити в повному обсязі. Стягнути солідарно з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь малолітньої ОСОБА_9 , законним представником якої є ОСОБА_10 у рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди в сумі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок.

Вирок може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Південний районний суд міста Кам`янського на протязі тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченим та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1