КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/2928/2026 Категорія: ч. 3 ст. 332, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України
ЄУН: 759/863/23 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000001за обвинуваченням

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ташкент, Республіка Узбекистан, громадянина рф, одруженого, проживаючого за адресою: рф, м. москва,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 2 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Оскільки складання судового рішення у формі ухвали вимагає значного часу, колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 376 КПК України, обмежується складанням і оголошенням його резолютивної частини, повний текст якого буде оголошений 17 березня 2026 року о 13.40 год.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 2 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 332, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження № 11-кп/824/2928/2026 Категорія: ч. 3 ст. 332, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України

ЄУН: 759/863/23 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000001за обвинуваченням

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ташкент, Республіка Узбекистан, громадянина рф, одруженого, проживаючого за адресою: рф, м. москва,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 2 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 2 жовтня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 437 КК України, та призначено покарання:

- за ч. 3 ст. 332 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування, а також займатись діяльністю пов`язаною із охороною державного кордону строком на 3 (три) роки, та з конфіскацією майна;

- за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим обвинуваченому ОСОБА_8 призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування, а також займатись діяльністю, пов`язаною із охороною державного кордону строком на 3 (три) роки, та з конфіскацією майна.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання, визначити остаточне покарання ОСОБА_8 шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначивши остаточне покарання у виді 12 років позбавлення волі.

Апелянт вважає вирок суду необґрунтованим, невмотивованим у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухваленим з порушенням норм процесуального права.

На думку захисника, призначаючи обвинуваченому покарання, суд порушив норми процесуального права в частині його обґрунтування та наведенні відповідних мотивів, що призвело до призначення неспівмірного та несправедливого за своєю суворістю покарання, оскільки судом не встановлено обставин, які пом`якшують та які обтяжують покарання.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 , вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, а призначене покарання таким, що відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, просить апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції, - без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 повідомлявся про день, час та місце апеляційного розгляду у встановленому відповідно до вимог ст. 323, ст. 297-5 КПК України порядку, однак, в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв та клопотань не подавав.

Зважаючи на позицію учасників апеляційного розгляду, положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши та дослідивши наявні у справі докази, враховуючи, що сторонами не заявлялось клопотання про повторне дослідження під час апеляційного розгляду обставин, встановлених під час кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши апеляційний розгляд в її межах, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При цьому, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу

Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 437 КК України, за таких обставин.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Конституції України Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 134 Конституції України Автономна Республіка Крим є невід`ємною складовою частиною України.

Всупереч міжнародному правопорядку, знехтуванням державного суверенітету та територіальної цілісності України, починаючи з 20 лютого 2014 року, на території півострова Крим почалось приховане військове вторгнення збройних сил російської федерації, нарощування присутності цих сил, з метою окупації території півострова та подальшої незаконної анексії.

У подальшому, з 20 лютого 2014 року по теперішній час, представники влади рф, службові особи збройних сил рф, федеральної служби безпеки рф, міністерств, відомств та інших державних органів цієї країни, діючи за попередньою змовою групою осіб, забезпечуючи військову окупацію території півострову Крим, продовжили вчиняти сплановані умисні дії, спрямовані на порушення суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості України, у тому числі шляхом забезпечення регулярного транспортного сполучення між рф та півостровом Крим.

Враховуючи географічне розташування території півострова Крим, єдиними шляхами транспортного його з`єднання з рф (до травня 2018 року) було морське (паромне) та авіаційне сполучення.

Разом з тим морське (паромне) сполучення не здатне було забезпечити переміщення осіб у великій кількості на територію півострову, а за несприятливих погодних умов таке сполучення зупинялось взагалі.

Відтак, авіаційні перевезення протягом 2014 року - травня 2018 року були фактично єдиним масштабним, швидким та доступним способом переміщення осіб, а також вантажу з території рф до півострова та у зворотному напрямку.

У статті 9 Конвенції про міжнародну цивільну авіацію 1944 року (Чиказька конвенція), яку як і Україна, рф визнала та приєдналася до її положень 15 жовтня 1970 року, закріплено право кожної Договірної держави з міркувань військової необхідності або суспільної безпеки заборонити на однаковій основі польоти повітряних суден інших держав над певними зонами своєї території.

Україна користуючись цим правом заборонила польоти у повітряному просторі над тимчасово окупованою територією півострова Крим.

Крім того, стаття 2 Повітряного кодексу України закріплює, що Україні належить повний і виключний суверенітет над її повітряним простором, що є частиною її території.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VІІ встановлено, що до тимчасово окупованої території, серед іншого, належить повітряний простір над сухопутною територією Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішніми водами України цих територій, внутрішніми морськими водами і територіальним морем України навколо Кримського півострова, територією виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України.

Статтею 6 Чиказької конвенції встановлено, що жодні регулярні міжнародні повітряні сполучення не можуть здійснюватися над територією або на територію Договірної держави, окрім як за спеціальним дозволом або з іншої санкції цієї держави і згідно з умовами такого дозволу або санкції.

У Додатку 6 «Експлуатація повітряного судна» Чиказької конвенції (частина 1, п. п. 3.1.1, 3.1.2, 3.1.3) містяться вимоги щодо зобов`язання експлуатантів дотримуватися законів, правил і процедур держав, в межах яких виконуються польоти та їх відповідальність за керівництво польотами.

Відповідні дозвільні процедури імплементовані в українське законодавство на національному рівні.

Так, згідно з положеннями статей 29-30 Повітряного кодексу України використання повітряного простору України здійснюється на підставі дозволів, що надаються органами об`єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху відповідно до порядку, визначеного Положенням про використання повітряного простору України.

Вибуття повітряного судна чи літального апарата з території України (прибуття на територію України) дозволяється через міжнародні аеропорти, в яких розташовані органи доходів і зборів та органи охорони державного кордону України.

Вибуття повітряного судна чи літального апарата з території України (прибуття на територію України) через інші аеропорти та поза місцем розташування органів доходів і зборів та органів охорони державного кордону України допускається у виняткових випадках з дозволу Кабінету Міністрів України або в разі вимушеної посадки повітряного судна (літального апарата).

Використання повітряного простору України або його окремої частини може бути частково або повністю обмежено уповноваженим органом з питань цивільної авіації та органами об`єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху відповідно до порядку, визначеного Положенням про використання повітряного простору України.

Згідно з п. 30 Положення про використання повітряного простору України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 954 від 6 грудня 2017 року (до цього діяла постанова від 29 березня 2002 року № 401) заборона на використання повітряного простору України встановлюється, в тому числі, у разі виникнення загрози національній безпеці, суверенітету над повітряним простором України, територіальної цілісності України або під час збройного конфлікту, проведення спеціальних операцій, пов`язаних із протидією протиправній діяльності на державному кордоні, збереженням територіальної цілісності України та конституційного ладу, а також на нерегулярні рейси (польоти) між пунктами відправлення, розташованими на території України, та пунктами призначення, розташованими на території держави-агресора, та у зворотному напрямку (за винятком рейсів (польотів), необхідних для забезпечення діяльності місій міжнародних організацій - Організації Об`єднаних Націй, Організації з безпеки і співробітництва в Європі, Червоного Хреста).

В умовах міжнародного збройного конфлікту, реалізуючи надані законодавством повноваження, уповноважені органи в сфері цивільної авіації шляхом видання повідомлень для пілотів (NOTAM), починаючи з 28 березня 2014 року, заборонили польоти у повітряному просторі України над територією півострова Крим від його земної поверхні до необмеженої верхньої межі. З цією метою було видано кілька NOTAM, а саме: А 0520/14 (заборонена зона на період з 28 березня до 28 червня 2014 року), А 1391/14 та А 1946/14 (з 27 червня до 30 грудня 2014 року), А 2461/14 (з 22 грудня 2014 року заборонену зону встановлено на постійній основі). Також відповідно до NOTAM Ц0462/14, Ц0526/14, Ц1466/14, Ц1587/14, Ц1588/14 з 19 березня 2014 року було закрито міжнародний аеропорт «Сімферополь» для прийняття / відправлення повітряних суден.

Крім того, наказом Державної авіаційної служби України від 15 грудня 2014 року № 780 над територією півострова Крим заборонено польоти та введено заборонену зону UK-P35 з 5 серпня 2015 року.

На міжнародному рівні для користувачів повітряного простору було опубліковано інформацію щодо правил виконання польотів у Сімферопольському районі польотної інформації шляхом видання аеронавігаційного циркуляру.

Зокрема, Міжнародна організація цивільної авіації (ІКАО) листом від 2 квітня 2014 року № EUR/NAT 14-0243.TEC (FOL/CUP) інформувала користувачів повітряного простору щодо особливостей планування та виконання польотів у Сімферопольському районі польотної інформації (далі - РПІ). Європейським агентством з безпеки польотів (EASA) опубліковано ряд Інформаційних бюлетенів з безпеки польотів (далі - SIB): SIB № 2014-10 від 03 квітня 2014 року; SIB № 2015-16 від 18 вересня 2015 року; SIB № 2015-16R1 від 16 жовтня 2015 року, SIB № 2015-16R2 від 17 лютого 2016 року та SIB № 2015-16R3 від 31 серпня 2020 року з відповідними рекомендаціями для користувачів повітряного простору щодо використання повітряного простору Сімферопольського РПІ.

Так, враховуючи небезпечну ситуацію, створену у повітряному просторі над територією півострова Крим, за яку відповідальна Україна, та через дії органів російської влади користувачам повітряного простору було рекомендовано уникати повітряного простору Сімферопольського РПІ за допомогою альтернативних маршрутів. Більш того, національні авіаційні органи повинні забезпечити, щоб усі повітряні судна операторів знали цю інформацію.

Разом з тим поняття державного кордону визначено у ст. 1 Закону України «Про державний кордон України» під чим розуміється лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, кадр, повітряного простору.

Відповідно до статті 9 цього Закону перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах повітряного сполучення через державний кордон в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Повітряні судна перетинають державний кордон України у спеціально виділених повітряних коридорах відповідно до вказаного закону, інших актів законодавства, а також правил, що видаються уповноваженими на те державними органами України і публікуються в установленому порядку.

Порушниками порядку перетинання державного кордону України у повітряному просторі (порушниками державного кордону України) є повітряні судна та інші літальні апарати, що перетнули державний кордон України без відповідного дозволу компетентних органів України або вчинили інші порушення правил перельоту через державний кордон України.

Згідно з положеннями статті 10 цього ж Закону виліт іноземних повітряних суден з території України, а також їх посадка після вльоту на територію України провадяться в аеропортах (на аеродромах), відкритих для міжнародних польотів, де є контрольно-пропускні пункти органів Державної прикордонної служби України і митні органи. Інший порядок вильоту і посадки повітряних суден допускається тільки з дозволу компетентних органів України.

Згідно зі статтею 10 Закону № 1207-VІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства мають здійснювати в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї лише через контрольні пункти в`їзду-виїзду.

На виконання вимог Закону № 1207- VІІ та у зв`язку з неможливістю провадження подальшої діяльності у пунктах пропуску через державний кордон, що перешкоджало здійсненню передбачених законодавством України видів державного контролю під час перетинання державного кордону, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 квітня 2014 року № 424-р. «Про тимчасове закриття пунктів пропуску через державний кордон України та пунктів контролю» закрито усі вказані пункти повітряного сполучення на території півострова Крим, а саме: для польотів аеропорти «Сімферополь» (ідентифікаційний номер 010100), «Джанкой» (ідентифікаційний номер 011800), «Керч» (ідентифікаційний номер 011500), «Севастополь» (ідентифікаційний номер 011600), аеродроми «Саки» (ідентифікаційний номер 011200), «Кача» (ідентифікаційний номер 011300), «Гвардійське» (ідентифікаційний номер 011400).

Таким чином, перелічені вище нормативно-правові акти, а також ситуація, яка склалася на території Кримського півострову, з 28 березня 2014 року виключали можливість використання повітряного простору України без дозволу уповноважених на те органів, а, починаючи з 30 квітня 2014 року, виключали можливість функціонування міжнародного аеропорту «Сімферополь» за призначенням, тобто для прийому або відправлення міжнародних чи внутрішніх авіарейсів.

Всупереч вказаних вимог міжнародного права та українського законодавства голова правління - генеральний директор публічного акціонерного товариства «Аерофлот - російські авіалінії» (далі - ПАТ «Аерофлот»), яке зареєстровано за адресою: рф, 119019, м. Москва, вул. Арбат, буд. 1, ОСОБА_8 , будучи службовою особою, діючи умисно з корисливих мотивів, з метою отримання прибутку зазначеною авіакомпанією, використовуючи своє службове становище, за попередньою змовою із заступником генерального директора - льотним директором ПАТ «Аерофлот» ОСОБА_11 та іншими не встановленими досудовим розслідуванням особами, організував незаконне переправлення осіб через державний кордон України, а саме з території рф на територію тимчасово окупованого півострова Крим та у зворотному напрямку, а також керував такими діями.

Так, відповідно до статутних документів ПАТ «Аерофлот» голова правління - генеральний директор ОСОБА_8 був уповноважений здійснювати поточне керівництво діяльністю товариства у відповідності з основними цілями діяльності товариства, а саме отримання прибутку від здійснення діяльності по авіаційним перевезенням пасажирів, багажу, вантажів, пошти по міжнародним та внутрішнім авіалініям.

Для досягнення вказаних цілей при здійсненні поточного керівництва авіакомпанією ОСОБА_8 , як голова правління - генеральний директор, був наділений повноваженнями, які у повній мірі дозволяли йому визначати політику діяльності авіакомпанії, впроваджувати необхідні заходи задля реалізації управлінських рішень та контролювати їх стан виконання, серед таких повноважень, зокрема: призначати собі заступників, розмежовувати обов`язки між ними, визначати їх повноваження; розпоряджатися майном товариства для забезпечення його поточної діяльності; видавати доручення, видавати накази і вказівки, обов`язкові для виконання працівниками ПАТ «Аерофлот»; здійснювати керівництво роботою структурних підрозділів авіакомпанії, забезпечувати їх взаємодію, виносити питання на розгляд правління товариства, найбільш важливі з них оформлювати наказами або вказівками генерального директора тощо.

Разом з тим у безпосередньому підпорядкуванні голови правління - генерального директора ПАТ «Аерофлот» ОСОБА_8 перебував заступник генерального директора - льотний директор ПАТ «Аерофлот» ОСОБА_11 та інші працівники авіакомпанії з числа керівників, які забезпечували організацію та виконання польотів, а також належний рівень їх безпеки.

Таким чином, голова правління - генеральний директор ПАТ «Аерофлот» ОСОБА_8 , будучи службовою особою вказаної авіакомпанії, мав вирішальні адміністративно-господарські та організаційно-розпорядчі повноваження щодо визначення напрямку поточної діяльності авіакомпанії задля отримання прибутку від комерційних авіаперевезень, мав можливість здійснювати вплив на процес прийняття необхідних для цього рішень та контролювати їх виконання, як одноособово так і за участю виконавчого колегіального органу - правління.

У невстановленому досудовим розслідуванням місці та час, але не пізніше 30 квітня 2014 року у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на організацію незаконних регулярних пасажирських авіаперевезень, тобто незаконне переправлення осіб через державний кордон України, до/із закритого міжнародного аеропорту «Сімферополь» на повітряних суднах авіакомпанії АТ «Аерофлот» з метою отримання прибутку авіакомпанією.

Розуміючи багатогранність та складність процедури здійснення авіаційних перевезень, необхідність при цьому дотримання погоджувальних процедур органами контролю та обслуговування повітряного руху, забезпечення безпеки польотів, необхідність задіяння до цих процесів пілотів, штурманів, диспетчерів, планувальників, технічних інженерів та інших безпосередніх виконавців, без задіяння яких неможливе виконання польотів, для реалізації злочинної схеми з переправлення осіб через державний кордон України на повітряних суднах ПАТ «Аерофлот», ОСОБА_8 у не встановленому досудовим розслідуванням місці та час, але не пізніше 30 квітня 2014 року, при не встановлених досудовим розслідуванням обставинах залучив до реалізації свого злочинного плану заступника генерального директора - льотного директора ПАТ «Аерофлот» ОСОБА_11 та інших невстановлених під час здійснення досудового розслідування осіб, які повинні були, використовуючи своє службове становище, керувати в межах компетенції діями залучених до вчинення злочину підлеглих співучасників із числа працівників авіакомпанії, контролювати виконання ними покладених обов`язків та доповідати про це ОСОБА_8 .

Продовжуючи реалізацію спільного плану, спрямованого на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України, ОСОБА_11 , будучи наділений ОСОБА_8 повноваженнями щодо забезпечення реалізації політики ПАТ «Аерофлот» в галузі виробництва польотів, забезпечення безпеки і регулярності повітряних перевезень на внутрішніх і міжнародних повітряних лініях та у безпосередньому підпорядкуванні якого був Департамент виконання польотів, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_8 та іншими невстановленими досудовим розслідуванням особами, виконуючи відведену йому злочинним планом роль, перебуваючи у не встановленому досудовим розслідуванням місці на території рф, у проміжок часу між 2 квітня 2014 року та 19 серпня 2014 року затвердив зміни до «Керівництва з виконання польотів експлуатанта. Частина С. Видання четверте ПАТ «Аерофлот», відповідно до яких у пункті 2.3.44 «Маршрут польоту Москва-Сімферополь» розділу 2.3 «Особливості виконання польотів по рф та СНД» зазначено, що політ відбувається по території рф. Усі відхилення від трас за наявності небезпечних метеорологічних умов можливі тільки з дозволу органу обслуговування повітряного простору з таким розрахунком, щоб не входити в повітряний простір України. Для аеропорту Сімферополь в якості запасних аеродромів вибирати тільки аеропорти на території рф.

Крім того, вказаними змінами у повітряному просторі України над територію тимчасово окупованого Криму введено нові повітряні траси: «Ростов - RIDLA - ARNAD - DМ» (при польоті в Сімферополь) та « ОСОБА_12 » (при польоті з Сімферополя), а абревіатуру аеропорту Сімферополь змінено з «UKFF» на «URFF».

До розробки та погодження цих змін ОСОБА_11 задіяв невстановлених на цей час досудовим розслідуванням працівників з підпорядкованого йому департаменту, а також інших структурних підрозділів авіакомпанії.

Ці зміни у невстановлений досудовим розслідуванням час були доведені до працівників авіакомпанії через програму КІС «Аккорд» з метою забезпечення неухильного виконання їх льотними екіпажами та задіяння їх у такий спосіб у ролі виконавців до вчинення даного кримінального правопорушення.

Разом із тим, достеменно знаючи про існування українських заборон, про закриття повітряного простору та міжнародного аеропорту «Сімферополь», а також те, що Україна є відповідальною за надання послуг повітряного руху у всьому регіоні польотної інформації Сімферополя, ОСОБА_11 за участю інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб організовано розповсюдження працівниками підрозділу, який забезпечує льотний персонал ПАТ «Аерофлот» аеронавігаційною інформацією (диспетчерами та іншим особовим складом), інформації про необхідність їх ігнорування.

Крім того, ОСОБА_8 у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 30 квітня 2014 року, організував забезпечення невстановленими досудовим розслідуванням підпорядкованими працівниками планування в операційній діяльності ПАТ «Аерофлот» виконання рейсів «Москва-Сімферополь-Москва» на регулярній основі.

З цією метою ОСОБА_8 у невстановленому досудовим розслідуванням місці та час, але не пізніше 30 квітня 2014 року, організував із залученням невстановлених досудовим розслідуванням підпорядкованих працівників, у тому числі із числа керівництва та працівників Департаменту планування і координації операційної діяльності ПАТ «Аерофлот», вжиття заходів щодо планування повітряних перевезень за вказаним напрямом на регулярній основі, для чого серед іншого останні підтримували зв`язок з органами державного управління рф, у тому числі федеральним агентством повітряного транспорту (росавіацією), забезпечували погодження та затвердження добового плану польоту повітряних суден ПАТ «Аерофлот» та здійснили інші необхідні дії в межах компетенції цього департаменту задля планування та підготовки виконання незаконних авіаперевезень до/з території тимчасово окупованого Криму.

При цьому директор Департаменту планування і координації операційної діяльності був зобов`язаний надавати ОСОБА_8 звіти та аналіз пунктуальності та регулярності здійснених польотів повітряними суднами ПАТ «Аерофлот».

Продовжуючи організовувати політику, направлену на здійснення масштабного незаконного переправлення осіб через державний кордон України до/з тимчасово окупованої території півострова Крим, доступності послуги авіаційного перевезення за вказаними напрямами з метою підтримки окупаційної політики представників влади рф відносно півострова Крим, збільшення у такий спосіб кількості перевезених пасажирів та отримання за це авіакомпанією дотацій з федерального бюджету, ОСОБА_8 впроваджено організаційно-розпорядчі заходи, завдяки яким здійснювався продаж квитків за доступними цінами.

Зокрема, розпочато інформаційну компанію щодо доступності авіаквитків до півострова Крим, у тому числі через впровадження пільгових (субсидіарних) квитків за пільговим тарифом.

Продаж авіаквитків по єдиному («плоскому») тарифу здійснювався на сайті ПАТ «Аерофлот» www.Aeroflot.ru у власних офісах продажу та через агентів авіакомпанії.

Загалом, починаючи з часу закриття усіх повітряних пунктів пропуску через державний кордон України та пунктів контролю на тимчасово окупованій території півострова Крим, за організованою ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та іншими не встановленими досудовим розслідуванням особами злочинною схемою незаконного переправлення осіб через державний кордон України з метою отримання прибутку, за період з 30 квітня 2014 року по 9 листопада 2020 року до/з півострова Крим здійснено не менше 34885 рейсів: з 30 квітня до 31 грудня 2014 року - 3247 рейсів, у 2015 році - 4746 рейсів, у 2016 році - 15046 рейсів, у 2017 році - 5702 рейси, у 2018 році - 5693 рейси, у 2019 році - 5931 рейс, з 01 січня по 09 листопада 2020 року - 4520 рейсів.

У вказаних рейсах у період з 30 квітня 2014 року по 9 листопада 2020 року ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та інші невстановлені досудовим розслідуванням особи організували незаконне переправлення через державний кордон України щонайменше 329637 осіб на повітряних суднах ПАТ «Аерофлот», зокрема:

- 23 липня 2014 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення невстановленими досудовим розслідуванням пілотами ПАТ «Аерофлот» на невстановленому досудовим розслідуванням літаку ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , М. Бережну через державний кордон України з м. Сімферополя до м. Москва рейсом зі сполученням Сімферополь - Москва;

- 10 жовтня 2014 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення не встановленими досудовим розслідуванням пілотами ПАТ «Аерофлот» на невстановленому досудовим розслідуванням літаку ОСОБА_15 через державний кордон України з м. Москви до м. Сімферополь рейсом зі сполученням Москва - Сімферополь;

- 14 серпня 2018 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення невстановленими досудовим розслідуванням пілотами ПАТ «Аерофлот» на невстановленому досудовим розслідуванням літаку ОСОБА_16 через державний кордон України з м. Москви до м. Сімферополь рейсом зі сполученням Москва - Сімферополь;

- 27 серпня 2018 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення невстановленими досудовим розслідуванням пілотами ПАТ «Аерофлот» на невстановленому досудовим розслідуванням літаку ОСОБА_17 ОСОБА_18 через державний кордон України з м. Москви до м. Сімферополь рейсом зі сполученням Москва - Сімферополь;

- 25 жовтня 2018 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення невстановленими досудовим розслідуванням пілотами ПАТ «Аерофлот» на невстановленому досудовим розслідуванням літаку ОСОБА_19 через державний кордон України з м. Сімферополя до м. Москва рейсом зі сполученням Сімферополь - Москва;

- 19 листопада 2018 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення не встановленими досудовим розслідуванням пілотами ПАТ «Аерофлот» на не встановленому досудовим розслідуванням літаку ОСОБА_20 через державний кордон України з м. Сімферополя до м. Москва рейсом зі сполученням Сімферополь - Москва;

- 20 грудня 2018 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення невстановленими досудовим розслідуванням пілотами ПАТ «Аерофлот» на невстановленому досудовим розслідуванням літаку ОСОБА_21 через державний кордон України з м. Москви до м. Сімферополь рейсом зі сполученням Москва - Сімферополь;

- 26 лютого 2019 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення не встановленими досудовим розслідуванням пілотами ПАТ «Аерофлот» на не встановленому досудовим розслідуванням літаку ОСОБА_22 через державний кордон України з м. Тюмень до м. Сімферополь рейсом зі сполученням Тюмень - Москва - Сімферополь;

- 2 червня 2019 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення невстановленими досудовим розслідуванням пілотами ПАТ «Аерофлот» на невстановленому досудовим розслідуванням літаку ОСОБА_23 через державний кордон України з м. Сімферополя до м. Москва рейсом зі сполученням Сімферополь - Москва;

- 14 червня 2019 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення невстановленими досудовим розслідуванням пілотами ПАТ «Аерофлот» на невстановленому досудовим розслідуванням літаку ОСОБА_24 через державний кордон України з м. Москви до м. Сімферополь рейсом зі сполученням Москва - Сімферополь;

- не пізніше 23 липня 2019 року (більш точної дати та часу в ході досудового розслідування встановити не виявилося можливим) організовано переправлення невстановленими досудовим розслідуванням пілотами ПАТ «Аерофлот» на невстановленому досудовим розслідуванням літаку ОСОБА_25 .. ОСОБА_26 через державний кордон України з м. Петропавловськ-Камчатського до м. Сімферополь рейсом зі сполученням Петропавловськ-Камчатський - Москва - Сімферополь;

- 28 квітня 2020 року у період часу з 17:30 до 20:15 організовано переправлення невстановленими досудовим розслідуванням пілотами ПАТ «Аерофлот» на невстановленому досудовим розслідуванням літаку ОСОБА_27 через державний кордон України з м. Москви до м. Сімферополь рейсом зі сполученням Москва - Сімферополь.

Разом з тим, 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (ООН).

До складу ООН входять Україна, рф та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 09 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями: № 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року серед іншого визначено, що ознаками агресії є застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави, застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави бо застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за згодою з приймаючою державою, в порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території по припиненню дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, регулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх осинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і рф.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року рф, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та рф про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований рф 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим), м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтею 73 Конституції України закріплено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади рф та службових осіб з числа керівництва Збройних Сил Російської Федерації (зс рф), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади зс рф як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам рф, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту рф (далі - чф рф) на території України - в АР Крим та м. Севастополі.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та зс рф вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців рф, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та рф, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території рф службові особи генерального штабу збройних сил російської федерації, на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб зс рф, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалось досягнення військово-політичних цілей рф, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Враховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та зс рф серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи чф рф, це сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ зс рф поряд з іншими елементами гібридної війни, а тому ведення гібридної війни проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати на території півострова Крим.

Для ефективної реалізації плану вирішено залучити військовослужбовців зс рф, співробітників інших силових відомств рф, представників влади, інших громадян рф та України. Крім того, з цією ж метою представниками влади рф створено та озброєно іррегулярні незаконні збройні формування, озброєні банди та групи найманців, якими керували офіцери спецслужб і зс рф.

Так, починаючи з 20 лютого 2014 року, для реалізації вищезазначеного умислу, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії рф території АР Крим і м. Севастополя, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів зс рф.

У подальшому військовослужбовцями зс рф здійснено захоплення будівель центральних органів влади АР Крим та встановлено контроль над їхньою діяльністю з метою забезпечення прийняття вигідних та необхідних для рф рішень. Крім того здійснено блокування автошляхів, захоплення аеропортів та транспортних підприємств, військових частин Збройних Сил країни, пошкодження та знищення військового майна, що має важливе оборонне значення для України.

Таким чином, всупереч міжнародному правопорядку, знехтуванням державного суверенітету та територіальної цілісності України, починаючи 20 лютого 2014 року, представниками влади рф і службовими особами зс рф розпочато збройне вторгнення регулярних військ рф на територію України з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України, та військової окупації території АР Крим і м. Севастополя.

Також представниками влади і зс рф вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території України.

Так, вказаними особами у березні - квітні 2014 року організовувалися та проводилися антиурядові протестні акції, найбільш масові з яких - Луганській, Донецькій, Харківській, Дніпропетровській, Запорізькій, Миколаївській, Херсонській та Одеській областях з метою поширення сепаратистських проросійських гасел та здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для подальшої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

З метою гарантованого досягнення указаних цілей та створення видимості того, що в Україні триває неміжнародний збройний конфлікт, представники влади та зс рф вирішили створити на її території терористичні організації, які поряд із основною функцією - здійснення терористичної діяльності, створювали враження діяльності в межах Донецької та Луганської областей опозиційних сил, які, нібито від, імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, що прямо суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

Так, під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та зс рф 7 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» («ДНР»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України - терористичну організацію «Луганська народна республіка» («ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування, які функціонують і по теперішній час.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади зс рф.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів - здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Незаконні збройні формування терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», іррегулярні збройні формування рф та військовослужбовці зс рф чинять збройний опір Україні у відновленні територіальної цілісності та забезпеченні правопорядку, при цьому учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади рф під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації рф, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління вказаними територіями на місцевому рівні.

Оскільки окупація АР Крим і м. Севастополя, частини Донецької і Луганської областей України не принесла бажаних результатів у вигляді встановлення впливу над політичними та економічними процесами в Україні, відмови від співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації, та відмови від євроінтеграційного курсу розвитку України, вищим політичним і військовим керівництвом рф вирішено перейти до наступного етапу збройної агресії проти України, розв`язаної ще з лютого 2014 року, саме до повномасштабного вторгнення на територію України із застосуванням зс рф та інших збройних формувань рф.

Починаючи з лютого 2021 року, представники влади та зс рф, з метою підготовки до повномасштабного нападу на Україну, організували перекидання (переважно залізничним транспортом) підрозділів зс рф та інших збройних формувань рф до кордонів України, що пояснювалося запланованими спільними російсько-білоруськими навчаннями «Захід-2021» та «Союзна рішучість-2022», останні з яких розпочалися 10 лютого 2022 року.

Станом на 8 лютого 2022 року вздовж усього кордону з Україною з боку рф, Республіки Білорусь та тимчасово окупованих територій України зосереджено 140 тисяч військових рф, включаючи повітряний та морський компонент.

З метою створення приводів для ескалації збройного конфлікту і здійснення спроби виправдання своєї агресії перед громадянами рф та світовою спільнотою, представниками влади та зс рф розроблено окремий план, який передбачав вчинення дій, спрямованих на введення в оману і залякування громадян рф та мешканців тимчасово окупованих територій України, а також вчинення провокацій, які полягали в імітації нападів і вогневих ударів, вчинених нібито підрозділами Збройних Сил України по території рф та тимчасово окупованим територіям України.

Одночасно із зазначеним передбачалося визнання керівництвом рф «ДНР» і «ЛНР» незалежними державами та отримання від них звернення з запитом про надання військової підтримки, яка викликана нібито агресією Збройних Сил України.

На виконання зазначених намірів 15 лютого 2022 року державна дума рф звернулася до президента рф з проханням визнати незалежність «самопроголошених Донецької та Луганської народних республік».

18 лютого 2022 року керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей повідомлено про проведення евакуації місцевого населення тимчасово окупованих територій України до Ростовської області, рф, що пояснювалося вигаданими застереженнями про те, що ЗС України мають намір атакувати тимчасово окуповані території та здійснити їх силове повернення під контроль України.

19 лютого 2022 року вказаними особами оголошено так звану загальну мобілізацію жителів тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей.

21 лютого 20022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до президента рф з проханням визнати незалежність так званих «Донецької та Луганської народних республік».

В цей же день президент рф скликав позачергове засідання ради безпеки рф, де обговорено питання щодо доцільності визнання незалежності «Донецької та Луганської народних республік».

Службові особи з числа вищого керівництва рф, які входять до складу ради безпеки рф, публічно підтримали звернення державної думи рф та заявили про необхідність визнання президентом рф незалежності «ДНР» та «ЛНР».

Цього ж дня президент рф підписав указ про визнання незалежності «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки».

22 лютого 2022 року президент рф підписав з керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей договори про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу, які в той же день ратифіковані державною думою та радою федерації рф.

У цей же день президент рф, реалізуючи злочинний план, з метою надання видимості законності дій по нападу на Україну, направив до ради федерації рф звернення про використання зс рф за межами рф, яке було задоволено.

23 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до президента рф з проханням надати допомогу у відбитті надуманої ними воєнної агресії «українського режиму щодо населення» так званих «Донецької та Луганської народних республік».

24 лютого 2022 року о 05 годині президент рф оголосив про своє рішення почати спеціальну військову операцію в Україні, а в дійсності - повномасштабне вторгнення з декількох напрямків із застосуванням різних видів і родів зс рф та інших збройних формувань рф.

У подальшому, цього ж дня, зс рф, які діяли за наказом керівництва рф і зс рф, здійснено пуски крилатих та балістичних ракет по об`єктах цивільної та військової інфраструктури, крім того підрозділами зс та іншими збройними формуваннями рф здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна.

У період з 05 години 24 лютого 2022 року по теперішній час, підрозділи рф та інші збройні формування рф здійснюють спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. При цьому вогневі удари здійснюються по об`єктах, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права. Зазначені дії призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.

У свою чергу, ОСОБА_8 , перебуваючи з 10 листопада 2020 року на посаді Міністра транспорту рф, будучи службовою особою, діючи умисно, з метою сприяння вищому керівництву рф та зс рф у веденні агресивної війни, використовуючи своє службове становище, організував та забезпечив умови для своєчасного переправлення військової техніки, особового складу зс рф та інших збройних формувань рф в напрямку державного кордону України, а також на територію Республіки Білорусь та на тимчасово окуповані рф території України, тим самим надавши для цього засоби та усунувши перешкоди для вчинення протиправних дій.

Відповідно до указу президента рф № 678 від 17 грудня 2016 року «Про визначення єдиних виконавців послуг з організації та здійснення військових та спеціальних залізничних перевезень», а також постанови уряду № 1590 від 31 грудня 2016 року «Про надання послуг з організації та здійснення військових та спеціальних залізничних перевезень» єдиним виконавцем військових та спеціальних перевезень визначено Відкрите акціонерне товариство «Російська залізниця» (ВАТ «РЗ»).

Основним власником залізничної інфраструктури та найбільшим перевізником російської мережі залізниць є російська державна вертикально інтегрована компанія ВАТ «РЗ», до складу правління якого входить ОСОБА_8 . У свою чергу сто відсотків акцій ВАТ «РЗ» належить уряду рф.

Власником залізничної інфраструктури на тот АР Крим є т.зв. «Державне унітарне підприємство Республіки Крим «Кримська залізниця», яке також знаходиться у прямому підпорядкуванні ОСОБА_8 .

Для досягнення вказаних цілей при здійсненні керівництвом галуззю залізничного транспорту ОСОБА_8 , як Міністр транспорту рф, відповідно до Положення про Міністерство транспорту російської федерації (Мінтранс рф), наділений повноваженнями, які у повній мірі дозволяли йому визначати політику діяльності галузі залізничних перевезень, впроваджувати необхідні заходи задля реалізації управлінських рішень та контролювати стан їх виконання, зокрема: реалізовувати державну політику рф в сфері транспорту, здійснюючи її через своїх підлеглих співробітників, а саме заступника Міністра транспорту рф, що курує сферу залізничного транспорту, Департамент державної політики в сфері залізничного транспорту, Федеральне агентство залізничного транспорту, в підпорядкуванні якого знаходиться т.зв. «Державне унітарне підприємство Республіки Крим «Кримська залізниця», шляхом подання до призначення співробітників Мінтрансу рф на посади, розподілення між ними обов`язків, надання останнім наказів, що мають нормативний характер, та вказівок ненормативного характеру у вирішенні оперативних питань, створювати структурні підрозділи, затверджувати плани роботи та звіти про їх виконання, розроблювати для погодження урядом рф проекти нормативно-правових актів та інші документи в сфері залізничного транспорту.

З огляду на зазначене, ОСОБА_8 мав безпосередній вплив на всю структуру російських залізничних перевезень та ніс персональну відповідальність за виконання покладених на Мінтранс рф завдань щодо реалізації державної політики у встановленій сфері діяльності, за результатами чого звітував вищому керівництву рф.

За невстановлених досудовим розслідуванням обставин, але не пізніше лютого 2021 року, ОСОБА_8 за вказівкою вищого керівництва рф про необхідність переправлення військової техніки та особового складу зс рф та інших збройних формувань рф в напрямку державного кордону України та до тимчасово окупованої рф території України, організував через підлеглих співробітників та підконтрольних осіб надання необхідного рухомого залізничного складу для потреб зс рф та інших збройних формувань рф, забезпечивши його своєчасне та пріоритетне переміщення.

Розуміючи багатогранність та складність процедури корегування графіків руху поїздів та виділення необхідного рухомого залізничного складу, необхідності при цьому дотримання погоджувальних процедур з органами контролю та обслуговування, забезпечення безпеки залізничного руху, задіяння до цих процесів машиністів, диспетчерів, логістів, планувальників, технічних інженерів та інших безпосередніх виконавців, без задіяння яких неможливе виконання зазначених перевезень для забезпечення розширеного ведення агресивної війни, у не встановленому досудовим розслідуванням місці та час, але не пізніше лютого 2021 року, при не встановлених досудовим розслідуванням обставинах, для реалізації покладених на нього завдань ОСОБА_8 , використовуючи своє службове становище, шляхом надання відповідних вказівок та контролю за їх реалізацією, забезпечив виконання підлеглими працівниками завдання по своєчасному та безперешкодному здійсненню військових перевезень залізничним транспортом.

З цією метою, зокрема співробітники Мінтрансу та ВАТ «РЗ» формували та утримували резерв залізничного рухомого складу, місця для відстою вагонів, готували для затвердження плани та графіки залізничних перевезень, коригуючи їх відповідно до потреб зс рф та інших збройних формувань рф, про що оперативно доповідали ОСОБА_8 .

Далі, 29 січня 2022 року ОСОБА_8 погодив зміни до спільного наказу міністерства оборони рф та мінтрансу рф «Про затвердження Порядку здійснення проектування, будування, експлуатації, поточного утримання ремонту залізничних колій незагального користування об`єктів міністерства оборони рф і розрахунків за виконанні роботи», направлені серед іншого на врегулювання процедури залізничних перевезень зс рф, враховуючи підготовку рф до широкомасштабної збройної агресій проти України.

При цьому, згідно п. 25 Наказу, всі договори між міноборони рф та їх контрагентами, які стосуються подачі і прибирання вагонів з/на залізниці незагального користування мають бути засекречені та мати гриф «Таємно».

Таким чином, виходячи з потреб міністерства оборони рф ОСОБА_8 , шляхом розроблення нормативно-правової бази та надання відповідних вказівок підлеглим співробітникам, створив умови для переміщення рухомим залізничним складом ВАТ «РЗ» за пріоритетним графіком угрупувань зс рф та іншим збройним формуванням рф в напрямку державного кордону України та безпосередньо на тимчасово окуповану рф територію України.

Так, у період з 26 березня 2021 року до 4 вересня 2022 року підпорядкованими та підконтрольними ОСОБА_8 підрозділами ВАТ «РЗ» надано не менше 239 вагонів для переправлення військової техніки та особового складу зс рф та інших збройних формувань рф, за результатом чого здійснено перевезення не менше 369 одиниць військової техніки в напрямку державного кордону України та на тимчасово окуповані рф території України, зокрема:

- не пізніше 26 березня 2021 року (більш точну дату, час та місце досудовим розслідуванням не встановлено) російською залізницею здійснено переправлення до залізничного вокзалу м. Розсош, Розсошанський район, Воронезька область, рф, що знаходиться неподалік державного кордону України, ешелону військової техніки, на платформах якого розміщувалося не менше 15 одиниць військової техніки;

- не пізніше 31 березня 2021 року (більш точну дату, час та місце досудовим розслідуванням не встановлено) російською залізницею здійснено переправлення з Краснодарського краю, рф до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим (ТОТУ АР Крим), через т.зв. «Кримський міст», ешелону військової техніки, на платформах якого розміщувалося не менше 25 одиниць військової техніки;

- не пізніше 1 квітня 2021 року (більш точну дату, час та місце досудовим розслідуванням не встановлено) російською залізницею здійснено переправлення з Краснодарського краю рф в напрямку державного кордону України ешелону військової техніки з маркуванням «РЖД», який складався з 43 вагонів (платформ), на/в яких розміщувалася 61 одиниця військової техніки, особовий склад та боєприпаси;

- не пізніше 28 липня 2021 року (більш точну дату, час та місце досудовим розслідуванням не встановлено) російською залізницею здійснено переправлення з рф до залізничного вокзалу «Мінськ-Східний», м. Мінськ, Республіка Білорусь ешелону військової техніки, який складався з 48 вагонів маркуванням «РЖД», на/в яких розміщувалася 57 одиниця військової техніки, особовий склад та боєприпаси;

- не пізніше 10 грудня 2021року (більш точну дату, час та місце досудовим розслідуванням не встановлено) російською залізницею здійснено переправлення до с. Нижньогірське, Нижньогірський район, ТОТУ АР Крим ешелону військової техніки, який складався не менше ніж з 11 вагонів маркуванням «РЖД», на/в яких розміщувалося не менше 14 одиниць військової техніки, особовий склад та боєприпаси;

- не пізніше 13 лютого 2022 року (більш точну дату, час та місце досудовим розслідуванням не встановлено) російською залізницею здійснено переправлення до м. Брянськ, Брянська область, рф в напрямку кордону з Україною ешелону військової техніки, який складався не менше ніж 9 вагонів з маркуванням «РЖД», на яких розміщувалося 19 одиниць військової техніки та боєприпаси;

- не пізніше 16 лютого 2022 року (більш точну дату, час та місце досудовим розслідуванням не встановлено) російською залізницею здійснено переправлення з Краснодарського краю рф до ТОТУ АР Крим, через т.зв. «Кримський міст», ешелону військової техніки, на платформах якого розміщувалося не менше 15 одиниць військової техніки;

- не пізніше 19 лютого 2022 року (більш точну дату, час та місце досудовим розслідуванням не встановлено) російською залізницею здійснено переправлення з рф до залізничного вокзалу «Мінськ-Східний», м. Мінськ, Республіка Білорусь ешелону військової техніки, який складався з 34 вагонів з маркуванням «РЖД», на / в яких розміщувалося 46 одиниць військової техніки, особовий склад та боєприпаси;

- не пізніше 20 лютого 2022 року (більш точну дату, час та місце досудовим розслідуванням не встановлено) російською залізницею здійснено переправлення з Темрюкського району, Краснодарський край, рф в напрямку ТОТУ АР Крим ешелону військової техніки, який складався з 32 вагонів з маркуванням «РЖД», на яких розміщувалося 30 одиниць військової техніки боєприпаси;

- не пізніше 30 липня 2022 року (більш точну дату, час та місце досудовим розслідуванням не встановлено) російською залізницею здійснено переправлення з рф до ТОТУ АР Крим ешелону військової техніки, на вагонах якого розміщувалося не менше 23 одиниць військової техніки з маркуванням «V» та боєприпаси;

- не пізніше 8 серпня 2022 року (більш точну дату, час та місце досудовим розслідуванням не встановлено) російською залізницею здійснено переправлення з Краснодарського краю рф до ТОТУ АР Крим, через т.зв. «Кримський міст», ешелону військової техніки, вагони якого містили кування «РЖД», на яких розміщувалося не менше 24 одиниць військової техніки з маркуванням «V» та боєприпаси;

- не пізніше 4 вересня 2022 року (більш точну дату, час та місце досудовим розслідуванням не встановлено) російською залізницею здійснено переправлення з Краснодарського краю рф до ТОТУ АР Крим, через т.зв. «Кримський міст», ешелону військової техніки, на платформах якого розміщувалося 40 одиниць військової техніки.

Поряд з тим, у вищезазначений спосіб, у період з 26 березня 2021 року по 4 вересня 2022 року ОСОБА_8 організував та забезпечив умови для своєчасного переправлення не менше 150000 особового складу зс рф та інших збройних формувань рф в напрямку державного кордону України та на тимчасово окуповані рф території України, який після 24 лютого 2022 року брав участь у бойових діях на території України, тим самим надавши для цього відповідні засоби, зокрема:

- не пізніше березня 2021 року (більш точна дата та час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення російською залізницею ешелону військової техніки з особовим складом військової частини НОМЕР_1 , м. алейськ, рф до м. вороніж, рф ;

- 13 січня 2022 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення російською залізницею ешелону військової техніки з особовим складом військової частини НОМЕР_1 , м. алейськ, рф ;

- не раніше 17 січня 2022 року (більш точна дата та час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення російською залізницею ешелону військової техніки з особовим складом військової частини НОМЕР_2 , із станції «Троїцька», Республіка Інгушетія, рф до полігону « Апук », м. Керч, ТОТУ АР Крим;

- 4 лютого 2022 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення російською залізницею ешелону військової техніки з особовим складом військової частини НОМЕР_3 , з буйнакськ, Республіка Дагестан, рф до ТОТУ АР Крим;

- 13 лютого 2022 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення російською залізницею ешелону військової техніки з особовим складом військової частини НОМЕР_4 , з наро-фомінськ , рф до залізничної станції « Дубки », Білгородська область, рф;

- 18 лютого 2022 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) організовано переправлення російською залізницею ешелону військової техніки з особовим складом військової частини НОМЕР_5 , з м. грозний, рф до залізничної станції «Азовське», ТОТУ АР Крим.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції згідно з положеннями ст. 337 КПК України всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені в судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку,у зв`язку з чим дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку.

Аналізуючи зібрані та досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, та кваліфікував дії останнього:

- за ч. 3 ст. 332КК України як організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керування такими діями, вчиненими щодо кількох осіб, службовою особою з використанням службового становища, за попередньою змовою групою осіб та з корисливих мотивів;

- за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України як пособництво у веденні агресивної війни.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та враховує, що відповідно до положень Глави 241 КПК України спеціальне досудове розслідування (in absentia) здійснюється згідно із загальними правилами досудового розслідування, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цієї глави.

Спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених статтями 109, 110, 110-2, 111, 112, 113, 114, 114-1, 115, 116, 118, частинами другою - п`ятою статті 191 (у випадку зловживання службовою особою своїм службовим становищем), статтями 209, 258, 258-1, 258-2, 258-3, 258-4, 258-5, 348, 364, 364-1, 365, 365-2, 368, 368-2, 368-3, 368-4, 369, 369-2, 370, 379, 400, 436, 436-1, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 445, 446, 447 КК України, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук. Здійснення спеціального досудового розслідування щодо інших злочинів не допускається, крім випадків, коли злочини вчинені особами, які переховуються від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності або оголошені у міждержавний та/або міжнародний розшук, та вони розслідуються в одному кримінальному провадженні із злочинами, зазначеними у цій частині, а виділення матеріалів щодо них може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.

Повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційних веб-сайтах органів, що здійснюють досудове розслідування. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Друкований орган, у якому публікуються протягом наступного року повістки про виклик підозрюваного, визначається не пізніше 1 грудня поточного року в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Копії процесуальних документів, що підлягають врученню підозрюваному, надсилаються захиснику.

Відповідно Розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1425-р, яке є чинним, друкованим засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в якому розміщуються повістки про виклик осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, та інші відомості, визначено газету «Урядовий кур`єр», в якій розміщуються:

- повістки про виклик підозрюваного, стосовно якого здійснюється спеціальне досудове розслідування;

- повістки про виклик обвинуваченого, стосовно якого здійснюється спеціальне судове провадження;

- повістки про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором;

- відомості щодо підозрюваного, стосовно якого слідчим суддею постановлено ухвалу про здійснення спеціального досудового розслідування;

- інформація про процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, стосовно якого здійснюється спеціальне судове провадження.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що у межах даного кримінального провадження проводилось спеціальне досудове розслідування, що свідчить про те, що під час розгляду відповідного клопотання слідчого про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні слідчим суддею за участю у т.ч.захисника ретельно перевірялись приводи та підстави такого звернення, обґрунтованість підозри, факт належного повідомлення обвинуваченого про кримінальне переслідування щодо нього, ухилення останнього від кримінальної відповідальності, оголошення його в розшук, що знайшло своє відображення і у постановленій за результатами розгляду клопотання ухвалі слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року(ас. 87-91 т.1).

З метою дотримання права підозрюваного на захист у кримінальному провадження забезпечена обов`язкова участь захисника.

Таким чином, органом досудового розслідування були застосовані всі передбачені законом заходи для належного повідомлення ОСОБА_8 про наявність щодо нього кримінального провадження та виклик його до слідчих органів.

Колегія суддів звертає увагу, що наведені обставини були також предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження, і, на переконання колегії суддів, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність належними доказами обставин переховування обвинуваченого більше року від органу досудового розслідування та суду на території рф з метою ухилення від кримінальної відповідальності, оскільки останній знає або мав би знати про розпочате стосовно нього кримінальне провадження.

При цьому, з матеріалів справи встановлено, що при вирішенні клопотання прокурора судом першої інстанції враховані й вимоги ч. 3 ст. 323 КПК України, відповідно до яких судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у ч. 2 ст. 297-1 КПК України, серед яких передбачена і ст. 111 КК України, може здійснюватися за відсутності повнолітнього обвинуваченого (in absentia), який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук. За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Також судом першої інстанції враховані положення ст. 135, ч. 5 ст. 139 КПК України, згідно з якими ухилення від явки на виклик слідчого, прокурора чи судовий виклик слідчого судді, суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази) підозрюваним, обвинуваченим та оголошення його у міждержавний та/або міжнародний розшук є підставою для здійснення спеціального досудового розслідування чи спеціального судового провадження.

Окрім того, під час розгляду клопотання прокурора судом враховані приписи п. 20-1 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України, відповідно до яких тимчасово, доки відсутнє повідомлення про початок діяльності Державного бюро розслідувань, судовий розгляд може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, і в тих випадках, коли він понад шість місяців переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або стосовно якого наявні фактичні дані, що він перебуває за межами України, на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції.

Спеціальне судове провадження здійснюється за загальними правилами судового розгляду, передбаченими КПК України, з обов`язковим урахуванням особливостей, змістовне наповнення яких визначається виключним переліком процесуальних норм. При цьому, закон гарантує особі, щодо якої здійснюється спеціальне судове провадження, у разі зникнення підстав для такого провадження, судовий розгляд щодо неї із самого початку за загальними правими кримінального судочинства (ч. 4 ст. 324 КПК України).

На переконання колегії суддів, з урахуванням наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, судом першої інстанції обґрунтовано визнано й те, що обвинувачений, який отримав чи мав би отримати пред`явлене обвинувачення, неодноразово у встановлений законом спосіб шляхом публікації в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження повідомлявся про час і місце слухання справи щодо нього судом, що за всіма вказаними повідомленнями (оголошеннями) як під час досудового розслідування, так і судового провадження обвинувачений до слідчого, прокурора та суду не з`являвся, клопотань, заяв, скарг будь-якого характеру не подавав.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що аналіз наведених фактів та доказів свідчить про те, що обвинувачений мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження, він отримав чи мав би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, був обізнаний із своїми правами, які йому неодноразово роз`яснялись доступною мовою; що держава Україна під прискіпливим і далеко неформальним контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачений мав право при розгляді пред`явленого йому кримінального обвинувачення на стадії призначення справи до судового розгляду, як мінімум, на такі гарантії:

а) бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу пред`явленого обвинувачення;

b) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту і спілкуватися з обраним самим ним захисником;

с) бути судженим без невиправданої затримки;

d) бути судженим в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного йому захисника безоплатно для нього.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що обвинувачений скористався своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації з боку держави Україна, у тому числі, й реалізувавши невід`ємне право на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як однієї із ключових гарантій презумпції невинуватості, шляхом ухилення обвинуваченого від правосуддя.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також підтверджує можливість здійснення судового провадження за відсутності обвинуваченого. Така позиція висловлена ним у рішенні від 24 травня 2007 року в справі «Да Лус Домінгеш Ферейра проти Бельгії» № 50049/99, згідно з яким суд неодноразово висловлював позицію про вирішальне значення явки обвинуваченого, враховуючи і право останнього бути вислуханим, і необхідність перевірки правильності його тверджень і їх порівняння з показами потерпілої сторони (рішення Європейського суду у справі «Пуатрімоль проти Франції» від 23 листопада 1993 року), проте судове засідання за відсутності обвинуваченого саме собою не суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, якщо обвинувачений згодом зможе домогтися ухвалення нового судового рішення за його участі, в якому б містилась оцінка обґрунтованості висунутих проти нього обвинувачень за фактичними й юридичними обставинами справи. Отже, Європейський суд з прав людини доходить висновку, що здійснення судового розгляду та ухвалення судового рішення за відсутності обвинуваченого не можна розглядати як порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з боку держави у разі, коли немає підстав вважати, що обвинувачений не був належно повідомлений про розпочате щодо нього судове провадження.

Враховуючи кваліфікацію дій обвинуваченого, наявність у провадженні даних, що надані прокурором документи свідчать про відмову ОСОБА_8 , який перебуває на території рф та який повинен знати про розпочате щодо нього кримінальне провадження, від використання свого права предстати перед українським судом за вчинені ним діяння, та захищати себе безпосередньо у такому суді, а так само як і про його наміри ухилитися від зустрічі з правосуддям держави Україна, що обвинувачений тривалий час ухиляється від явки на виклик слідчого, прокурора та суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази), перебуває у розшуку, те, що захиснику відповідно до вимог закону вручена копія обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для здійснення щодо обвинуваченого спеціального судового провадження, оскільки визначені законом умови та підстави для цього встановлені, а їх доведеність не викликає сумнівів, що знайшло своє відображення в ухвалі суду першої інстанції.

Окрім того, колегія суддів враховує, що судом першої інстанції за період судового розгляду інформація, яка стосувалася призначених слухань, була своєчасно та адекватно доступною через офіційний веб-сайт суду, публікацій у ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження.

Також колегія суддів приймає до увагу, що чинний КПК України містить положення, які дозволяють забезпечити обвинуваченому перегляд вироку у суді апеляційної інстанції як стосовно питань права, так і фактів.

Так, відповідно до частини третьої статті 400 КПК, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених статтею 138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених статтею 399 цього Кодексу.

Таким чином, обвинувачений навіть після закінчення строків на апеляційне оскарження не позбавлений права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження судових рішень, якщо причини його неявки дійсно виявляться поважними, і під час апеляційного розгляду обвинувачений також не буде позбавлений можливості ставити питання про усунення порушень, які, на його думку, були допущені в ході спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

Окремо колегія суддів наголошує, що кримінальне провадження як на стадії досудового розслідування, так і в суді, здійснювалось з обов`язковою участю захисника, тобто, захист інтересів обвинуваченого реально та дієво був забезпечений державою, що додатково підтверджується і тим, що саме захисником в інтересах обвинуваченого подана апеляційна скарга.

Фактичні обставини кримінальних правопорушень, встановлені судом, та кваліфікація дій обвинуваченого, жодним з учасників кримінального провадження не оспорюються.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При цьому відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

Так, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжкого та особливо тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

При призначенні остаточно покарання обвинуваченому судом враховані вимоги ч. 1 ст. 70 КК України, та, призначивши обвинуваченому покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо, суд визначив остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 15 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування, а також займатись діяльністю, пов`язаною із охороною державного кордону строком на 3 (три) роки, та з конфіскацією майна.

Таке покарання, на думку суду, відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З таким рішенням суду першої інстанції погоджується і колегія суддів. При цьому колегія суддів бере до уваги, що санкція ч. 3 ст. 332 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна; санкція ч. 2 ст. 437 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі.

З огляду на обставини та характер вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, їх наслідків, посаду обвинуваченого, з використанням якої останній вчинив за встановлених судом обставин злочини, те, що злочини вчинені з корисливих мотивів, те, що відповідно до ч. 5 ст. 49 КК України у разі вчинення кримінальних правопорушень, зокрема, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, передбачених статтями 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу давність не застосовується, колегія суддів доходить висновку, що призначене обвинуваченому покарання буде відповідати вимогам ст. 50, 65 КК України та буде необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку суду першої інстанції, як про це просить захисник в апеляційній скарзі, а, відтак, апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 2 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 332, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4