Справа № 643/7151/24
Провадження № 1-кп/643/372/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2026 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження внесене 13.02.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000043, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.6 ст. 111-1, ч.1 ст. 436-2, ч.3 ст. 436-2 КК України-

встановив:

06.05.2026 до суду надійшло клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , строком на 60 днів без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, у якому прокурор посилається на наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

При цьому, кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Тобто, фактично, інститут запобіжного заходу введений у кримінальний процес для того, щоб саме запобігати спробам неналежної процесуальної поведінки обвинувачених.

Враховуючи наявність у даному кримінальному провадженні реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченої, а також суспільно-політичну ситуацію на даний час та повномасштабне збройне вторгнення російської федерації на територію України, за умов проведення відповідними силовими підрозділами України бойових дій, направлених на протистояння збройним силам Російської Федерації та деокупацію окремих територій України, небезпека вчинення обвинуваченою вищезазначених дій носить підвищений характер, що в своїй сукупності з іншими характеризуючими ознаками підтверджує ймовірність свідомої позапроцесуальної поведінки обвинуваченої.

Також прокурор обґрунтовує в клопотанні неможливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу.

В судовому засіданні прокурор підтримав заявлене клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , строком на 60 днів без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Прокурор посилається на продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років та з конфіскацією майна або без такої, а тому, усвідомлюючи тяжкість та можливість реального покарання, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, остання може переховуватися від суду, з метою уникнення покарання, оскільки усвідомлення імовірності встановлення вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчать про наявність ризику переховування від суду та можуть бути підставами для тримання особи під вартою.

Прокурор звертає увагу на те, що обвинувачена ОСОБА_4 проживає у м. Харкові, яке знаходиться поблизу кордону з РФ, а також має родичів на території цієї країни, що може спонукати її до незаконного перетину державного кордону України та враховуючи те, що у сторони обвинувачення наявні вагомі докази здійснення обвинуваченою злочину на користь країни-агресора РФ та у співпраці з представником цієї країни, що свідчить про великий ризик незаконного перетину останньою державного кордону України, з метою переховування від суду.

Зазначає, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, що в умовах оголошеного на території України воєнного стану та з огляду на постійну взаємодію обвинуваченої з російською федерацією, лише посилює ризик можливості вчинення нею інших кримінальних правопорушень та/або продовження злочинної діяльності.

Також, обвинувачена ОСОБА_4 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки наразі органом досудового розслідування всі причетні особи не встановлені, а відтак вона може повідомити їм про факт виявлення злочинної діяльності та обставини, які стали їй відомі в ході проведення досудового розслідування, що унеможливить притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Крім того, ОСОБА_4 не має постійного законного джерела доходів, що у сукупності з іншими ризиками, свідчить про можливість продовження здійснення протиправної діяльності.

Прокурор вважає, за неможливе застосувати відносно ОСОБА_4 домашній арешт, особисту поруку та особисте зобов`язання, оскільки вищевказані запобіжні заходи за своєю сутністю та характером не зможуть запобігли вищеперерахованим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої та в умовах воєнного стану обраний запобіжний захід має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. Крім того, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочину.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначив, що ризики, які зазначає прокурор не є підтвердженими належними доказами, як того вимагають вимоги ст. 199 КПК України. Зазначає, що клопотання подані стороною обвинувачення є ідентичними, жодних нових доказі, які підтверджують існування ризиків про які наголошує прокурор стороною обвинувачення не надано. Наявні дані про особу обвинуваченої свідчать, що вона має постійне місце мешкання та реєстрації в місті Харкові; має житло в місті Харкові; має бездоганну репутацію; перебуває в офіційному шлюбі; має сім`ю - чоловіка та малолітню дитину; в жодних протиправних діях участі не приймала; до кримінальної відповідальності притягується вперше, судимостей не має.

Зазначає, що відсутні докази того, що ОСОБА_4 намагалась переховуватись, чи покинути територію України.

Твердження прокурора, що ОСОБА_4 не має постійного законного джерела доходів, свідчить про можливість продовження здійснення протиправної діяльності, не підтверджується, оскільки не доведено стороною обвинувачення, що ОСОБА_4 отримувала фінансову винагороду за свою діяльність.

Посилався на практику апеляційних судів, згідно з якою, ризик продовження здійснення протиправної діяльності не може ґрунтуватися лише на припущеннях слідчого або прокурора.

У зв`язку із чим, у задоволенні клопотання прокурора просить відмовити, та розглянути питання щодо можливості застосування застави.

Обвинувачена ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримала позицію свого захисника.

Суд, вислухавши думку сторін кримінального провадження, доходить висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 з огляду на таке.

За змістом ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від слідства та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників судового процесу та інше.

Щодо клопотання захисника про застосування запобіжного заходу у виді застави, суд зазначає, що положеннями частині 6 статті 176 КПК визначено, що під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, зокрема, статтею 111-1 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Положеннями ст. 178 КПК України визначені обставини, які враховуються при обранні запобіжного заходу, зокрема, тяжкість покарання, яке загрожує відповідній особі, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, у тому числі наявність родини та утриманців, наявність постійного місця роботи, наявність судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувались раніше та інші обставини.

Конституційний Суд України у рішенні від 19.06.2024 року у справі № 3-111/2023(207/23, 315/23) зазначив, що суд вбачає правомірною мету, з якою законодавець доповнив частиною шостою статтю 176 Кодексу, маючи намір посилити захист суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України за рахунок установлення вказаною нормою Кодексу тимчасово (на період дії воєнного стану) особливого порядку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до осіб, яких підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів, які за тяжкістю й характером є наднебезпечними в умовах воєнного стану.

Наголошує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні використовують для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного або обвинуваченого, тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим серед таких запобіжних заходів, як особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, оскільки під час його застосування особу позбавляють свободи. Водночас такий запобіжний захід порівняно з указаними більш м`якими запобіжними заходами за певних умов може стати єдиним дійсно дієвим й обґрунтованим запобіжним заходом для виконання завдань кримінального провадження, зокрема, в умовах воєнного стану, коли забезпечення правопорядку в державі ускладнено, а масові загрози життю і здоров`ю людей, іншим їхнім засадничим правам і свободам надвисокі. За таких умов без тримання особи під вартою, особливо якщо така потреба зумовлена тяжкістю й характером злочинів, у яких підозрюють або обвинувачують особу, наявністю ризиків, визначених статтею 177 Кодексу, практично неможливо буде забезпечити виконання цією особою процесуальних обов`язків, запобігти її спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, іншій неналежній процесуальній поведінці, що перешкоджатиме здійсненню кримінального провадження або й зовсім унеможливить його й створюватиме у зв`язку із цим загрози низці публічних інтересів.

При вирішенні питання продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 у судовому засіданні суд установив, що ризики, передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається прокурор в обґрунтування клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 , продовжують існувати, а саме: спроба переховуватися обвинуваченого від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення.

Суд, вирішуючи питання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 , оцінює в сукупності всі обставини, у тому числі тяжкість злочину, суспільну небезпечність злочину, які інкримінуються обвинуваченій, а також особу обвинуваченої, наявність постійного місця проживання та міцність соціальних зв`язків, моральні переконання, майновий стан та зв`язки з державою.

Суд бере до уваги, що характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченій ОСОБА_4 злочину свідчать про підвищену суспільну небезпеку. Санкція ч. 6 ст. 111-1 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої. Тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для застосування суворих запобіжних заходів, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не обравши до особи запобіжні заходи, а саме тримання під вартою. Суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Стороною захисту не надано доказів на підтвердження наявності обставин належного виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від суду чи продовження злочинної діяльності, які могли бути враховані судом підчас вирішення питання щодо продовження строку тримання під вартою, і які б зменшували ризики у даному кримінальному провадженні.

З огляду на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання її винуватою у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона обвинувачується - у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років, беручи до уваги, що дії, за вчинення яких вона обвинувачується, носять характер особливо тяжкого злочину, суспільну небезпечність злочину, який інкримінується обвинуваченій, враховуючи, що обвинувачена не має офіційного місця роботи, не судима, одружена, має на утриманні неповнолітню дитину, обвинувачується у вчиненні, зокрема особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, враховуючи положення ч.6 ст. 176 КПК України доходить висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 є неможливим.

У справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. Суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Тримання під вартою є виправданим якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи (Рішення «Лабіта проти Італії»).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що сторонами кримінального провадження не надано нових об`єктивних відомостей, які б свідчили про суттєве зменшення ризиків, які слугували підставою для застосування обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тому клопотання прокурора є обґрунтованим і підлягає задоволенню та обраний стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою слід залишити на строк шістдесят днів з моменту постановлення ухвали.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 197, 199 , 369-372 КПК України, суд

ухвалив :

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.6 ст. 111-1, ч.1 ст. 436-2, ч.3 ст. 436-2 КК України, - задовольнити.

Строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 6 ст. 111-1, ч.1 ст. 436-2, ч.3 ст. 436-2 КК України, продовжити на шістдесят днів - до 06 липня 2026 року включно.

Установити строк дії ухвали до 06 липня 2026 року включно.

Копію ухвали вручити обвинуваченій, захиснику, прокурору та направити начальнику Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Ухвала може бути оскаржена протягом 5 днів з дня її оголошення, безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Для обвинуваченої строк подачі апеляційної скарги обчисляється з моменту вручення їй копії ухвали.

Повний текст ухвали оголошений учасникам судового провадження 11 травня 2026 року о 09.00 год.

Суддя ОСОБА_1