Провадження № 1-кп/201/623/2025
УХВАЛА

01 квітня 2026 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за участі секретаря судового засідання ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Соборного районного суду міста Дніпра кримінальне провадження № 0000871 по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

у вчиненні злочину передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровська, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3

у вчиненні злочину передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

В підготовчому судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_9

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Соборного районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 і ОСОБА_6 обвинувачених у вчиненні злочину передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

В судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу обвинуваченим у виді тримання під вартою в обґрунтування якого прокурор посилався на те, що існують ризики, передбачені ч. 1 ст.177 КПК України.

Прокурор обґрунтовував про наявність існування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризику того, що обвинувачені здатні переховуватися від суду, оскільки останнім висунуте обвинувачення у особливо тяжкому злочині, відповідальність за який передбачена у виді довічного позбавлення волі, що може спонукати останніх до уникнення відповідальності.

Крім того, зазначений ризик підсилюється тим, що обвинувачений ОСОБА_5 є уродженцем м. Києва, проте фактично проживає в Житомирській області, що свідчить про відсутність стабільної прив`язаності до певного місця проживання та створює більшу можливість уникнення участі в судовому розгляді. Також обвинувачений є військовослужбовцем, і у зв`язку з веденням бойових дій може намагатися уникати явки до суду під приводом участі в бойових діях.

Також прокурор зазначив на наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки обвинувачені можуть впливати на свідків та потерпілу з метою зміни ними показань, оскільки їм відомі місцеперебування останніх та засоби зв`язку. Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 , як військовослужбовець, має доступ до зброї, що підвищує ризик можливого впливу на свідків.

Прокурор наголошував, що запобігання вищезазначеним ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, є неможливим, оскільки такі заходи, як особисте зобов`язання, особиста порука або домашній арешт, фактично не забезпечать належну процесуальну поведінку обвинувачених, з огляду на тяжкість, характер злочину та суспільний інтерес, який він охоплює.

Захисник ОСОБА_9 та його підзахисний ОСОБА_5 заперечували щодо задоволення клопотання прокурора, обґрунтовуючи свою позицію тими доводами, що клопотання не відповідає вимогам КПК України, оскільки в ньому відсутні посилання на конкретні матеріали кримінального провадження, які підтверджують обґрунтованість підозри. Внаслідок цього, на думку захисника, відсутні належні докази вчинення інкримінованого злочину, що свідчить про необґрунтованість обвинувачення. Необґрунтованість обвинувачення, у свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу.

Прокурор вийшла за межі клопотання, так як додала ризик повторного вчинення злочину.

Захисник також зазначив, що в клопотанні прокурора відсутні будь-які посилання на матеріали кримінального провадження, які б підтверджували існування ризиків, зазначених у клопотанні. Жоден із ризиків, на які посилався прокурор, не доведений доказами. Зокрема, сама по собі тяжкість покарання не може слугувати доказом ризику переховування від суду, що неодноразово встановлювалось у практиці Європейського суду з прав людини (рішення Панченко проти Росії та рішення Мамедов проти Росії).

Крім того захисник обґрунтовував, що ОСОБА_5 має на утриманні малолітню дитину, характеризується позитивно, має постійне місце проживання та є військовослужбовцем, що додатково гарантує його дисциплінованість та контроль з боку командування. Враховуючи ці обставини, ризик переховування є відсутнім.

Щодо можливого впливу обвинуваченого на свідків, захисник зазначив, що він також не доведений, оскільки відсутні будь-які відомості про спроби або можливість такого впливу. Більше того, ОСОБА_5 проживає та проходить службу в іншому регіоні, що значно ускладнює будь-яку можливість впливу на свідків у м. Дніпро.

Захисник звернув увагу на стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_5 потребує лікування поранення, отриманого під час захисту України, яке не може бути належним чином забезпечене в умовах ДУВП №4. Тривале перебування під вартою без лікування є небезпечним для його здоров`я. Обвинувачений позитивно характеризується за місцем служби. Саме по собі твердження, що обвинувачений можу використати воєнний стан для втечі не витримує критики, так як він знаходиться під наглядом своїх командирів і з початку збройної агресії захищав Україну.

Додатково зазначив, що ОСОБА_5 тривалий час знаходиться під вартою, що становить порушення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Захисник ОСОБА_8 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, зазначаючи, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання та відповідну реєстрацію. Крім того, у судовому засіданні не підтвердилися ризики, на які посилався прокурор, що свідчить про можливість обрання менш суворого запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував проти клопотання прокурора.

Заслухавши учасників, суд вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України однією з підстав для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, однак так як кримінальне провадження перебуває на стадії судового провадження, підозра трансформувалась в обвинувачення, обґрунтованість якого на стадії судового розгляду не перевіряється, так як суд до видалення до нарадчої кімнати за результатами розгляду кримінального провадження, не має право давати оцінку доказам і приходити до будь-якого висновку щодо обґрунтованості висунутого обвинувачення.

Якщо суд під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу надасть оцінку доказам, то це викличе обґрунтований сумнів у можливості суду зберегти об`єктивність в подальшому при ухваленні рішення за результатами кримінального провадження. Законодавець недаремно заборонив повторну участь судді у кримінальному проваджені (ст. 76 КПК України), так як це забезпечує захист кримінального провадження від участі судді, який вже оцінював докази у кримінальному провадженні і очевидно не може бути повністю неупередженим при прийняття рішення за результатами розгляду кримінального провадження.

Отже доводи захисту про необґрунтованість обвинувачення суд не приймає до уваги.

Згідно ч 2 ст. 177 КПК України другою підставою для застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені можуть здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Суд вважає доведеним ризик переховування від суду обвинувачених, так як останні обвинувачуються у вчинені особливо тяжкого злочину за який передбачене суворе покарання, яке не передбачає можливості звільнення від відбуття покарання з іспитовим строком, а тому, розуміючи наслідки розгляду кримінального провадження, обвинувачені очевидно можуть спробувати уникнути суду.

Також ступінь ризику підсилюється наявністю воєнного стану на території України, під час якого уникнути суду легше ніж в мирний час.

Доводи захисту про те, що сама по собі тяжкість можливого покарання не може бути єдиною підставою для висновку про наявність ризику втечі суд приймає до уваги, однак обставини обвинувачення викладені в обвинувальному акті та воєнний стан в країні в своїй сукупності свідчать про наявність такого ризику і про високу ступінь його ймовірності.

Посилання захисника на рішення «Панченко проти Росії» суд вважає незастосовним до цієї справи з огляду на те, що ОСОБА_10 перебував під вартою з 26.07.1995 по 29.02.2000 і в цей же час відносно нього тривало провадження. Суд дійсно у тій справі вказав, що суворість призначеного покарання є важливим елементом оцінки ризику втечі, однак тяжкість обвинувачень сама по собі не може служити виправданням тривалих періодів попереднього ув`язнення. Однак Суд також вказав, що продовження тримання під вартою може бути виправданим за наявності конкретних ознак справжньої вимоги суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає над правилом поваги до індивідуальної свободи. Існування обґрунтованої підозри у вчиненні злочину заарештованою особою є умовою sine qua non для законності продовження тримання під вартою, але через деякий час цього вже недостатньо. Суд погодився, що на початковому етапі провадження необхідність забезпечити належне проведення розслідування та запобігти втечі заявника може виправдати його тримання під вартою.

Отже, в контексті справи ОСОБА_10 , останній перебував під вартою протягом тривалого часу за злочини, які не призвели до позбавлення людини життя, в той час як ОСОБА_5 і ОСОБА_6 обвинувачуються саме у вбивстві, перебувають під вартою з червня 2024, що свідчить про те, що висновки ЄСПЛ у справі ОСОБА_10 , очевидно не релевантні для застосування у цій справі.

Посилання захисника на рішення «Мамедова проти Росії» суд вважає незастосовним до цієї справи з огляду на те, в тій справі Судом встановлено порушення п. 3 ст. 5 Конвенції через не взяття судом до уваги позитивних соціальних даних про ОСОБА_11 , не надання оцінки тривалості її перебування під вартою і хоча, Суд вказав, що тяжкість обвинувачення не є головним чинником, що доводить ризик, однак в тій справі ОСОБА_11 обвинувачувалась у шахрайстві, а не позбавлені життя людини.

Доходячи до висновку про наявність ризику, суд звертає увагу, що ризик не є фактом, а є ймовірністю вчинення певних дій, а тому має бути доведено в судовому засіданні саме ймовірність того, що обвинувачений може їх вчинити і суд вважає, що така ймовірність є доволі високою.

Таким чином судом встановлено наявність ризику визначеного п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому відносно обвинувачених може бути застосовано запобіжний захід.

В той же час ризик впливу на свідків прокурором в судовому засіданні вкотре не доведений, так як прокурор не лише не надав доказів такого впливу, а й не вказав свідків на яких цей вплив можливий.

Вирішуючи питання доцільності продовження найсуворішого запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує, що він має місце реєстрації, одружений, має на утриманні дитину, не судимий, військовослужбовець з 19.07.2022, позитивно характеризується, отримав порання під час виконання обов`язку захисту України, те що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину. Також суд враховує обставини злочину, описані в обвинувальному акті, наслідком якого є смерть людини, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, яке являється суворим, що в своїй сукупності з ризиком свідчить, що менш суворий запобіжний захід ніж тримання під вартою не здатний забезпечити встановлений ризик, а суспільна небезпека в даному випадку превалює над правом особи на свободу, а тому суд вважає за необхідне продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого.

Доводи захисту про неможливість обвинуваченому отримати належне лікування не підтверджуються матеріалами справи, а сам по собі факт необхідності лікування не знижує ступінь ризику і не може бути вагомою підставою для застосування менш суворого запобіжного заходу з огляду на особу обвинуваченого та суть обвинувачення.

Враховуючи, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину проти життя людини, суд вважає за необхідне не визначати розмір застави.

Вирішуючи питання доцільності продовження найсуворішого запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , суд враховує вік та стан здоров`я обвинуваченого, його соціальні зв`язки, які не є міцними, так як він не одружений, офіційно не працевлаштований, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину. Також суд враховує обставини злочину, описані в обвинувальному акті, наслідком якого є смерть людини, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, яке являється суворим, що в своїй сукупності з ризиком свідчить, що менш суворий запобіжний захід ніж тримання під вартою не здатний забезпечити встановлений ризик, а суспільна небезпека в даному випадку превалює над правом особи на свободу, а тому суд вважає за необхідне продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину проти життя людини, суд вважає за необхідне не визначати розмір застави.

Посилання захисту на практику ЄСПЛ, зокрема рішення у справах «Панченко проти України», «Харченко проти України» та інші суд вважає релевантними, проте відповіді на питання обґрунтованості ризиків та неможливості застосування менш суворого запобіжного заходу наведені в попередніх ухвалах суду та в цій ухвалі, а тому суд вважає, що не допускає порушень прав людини як про це стверджує захисник.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178 199 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 до 30 травня 2026 року в умовах ІНФОРМАЦІЯ_3 без визначення розміру застави.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 до 06 квітня 2026 року без визначення розміру застави.

Ухвала може бути оскаржена в п`ятиденний строк з дня її проголошення шляхом подання скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а обвинуваченим в п`ятиденний строк з дня отримання ухвали суду.

Повний текст ухвали буде оголошено 02 квітня 2026 року о 16:00 годині.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3