ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001562, відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікольський Джезказганської області Казахстану, громадянина України, розлученого, не працюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на один рік з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

Цим вироком ОСОБА_5 визнаний винним за наступних обставин.

08 жовтня 2024 року о 13 годині 23 хвилини водій ОСОБА_5 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Daewoo Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 17.11.2005, грубо порушив вимоги п. 10.9 Правил дорожнього руху, проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, перед початком руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та керуючи автомобілем «Daewoo Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_1 , почав здійснювати рух заднім ходом, у напрямку велосипедиста ОСОБА_10 .

При здійсненні у зазначених умовах подальшого руху, поблизу буд. 541 по вул. Дніпровській у м. Павлоград, на нерегульованому пішохідному переході, о 13 годині 23 хвилин водій ОСОБА_5 , допустив наїзд задньою частиною керованого ним автомобіля марки «Daewoo Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на велосипедиста ОСОБА_10 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедисту ОСОБА_10 було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Своїми діями водій ОСОБА_5 грубо порушив вимоги п. 10.9 Правил дорожнього руху, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 286-1 КК України, як порушення Правил безпеки дорожнього руху України особою, яка керувала транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений просить оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК України з застосуванням положень ст. 69 КК України у вигляді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень з позбавленням права керування транспортним засобом строком на три роки або громадських робіт строком двісті годин, або пробаційного наглядом строком на два роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

В обґрунтування апеляційних вимог, не оскаржуючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій та доведеність його вини, зазначає, що призначене покарання є занадто суворим та не відповідає тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що судом не враховано, що ОСОБА_5 вчинив нетяжке кримінальне правопорушення, вину визнав у повному обсязі, розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, завдану потерпілій шкоду відшкодував, при цьому потерпіла не наполягала на суворому покаранні.

Також, звертає увагу, що раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, посередню характеристику, утримує двох неповнолітніх дітей, що у своїх сукупності надає суду підстави для призначення покарання з застосуванням положень ст. 69 КК України нижче нижчої межі.

У якості пом`якшуючої покарання обставини, яка істотно знижує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення просить визнати тяжку хворобу серця та незадовільний стан здоров`я, що підтверджується долученою медичною документацією та просить врахувати, що у зв`язку з наявними хворобами ОСОБА_5 згідно довідки ВЛК № 1/3939 від 04 серпня 2023 року, визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку. За наведеного, вважає що призначене покарання у виді позбавлення волі буде для нього вкрай обтяжливим.

Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінально-процесуальним кодексом України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскільки висновки суду стосовно доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, обставин та правильності правової кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286-1 КК України, в апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 щодо призначення його менш суворого покарання, ніж позбавлення волі, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням яких є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема 69 КК України, приймає рішення про призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Положеннями ст. 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65-67 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного.

Так, положеннями ст. 69 КК України передбачено, що за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

При аналізі приписів ст. 69 КК України, слід перш за все виходити з того, що за наявності передбачених у ній підстав суд має право призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено в законі (в санкції відповідної статті Особливої частини КК), у разі вчинення особою злочину будь-якого ступеня тяжкості.

Підставами призначення більш м`якого покарання визнані у ч. 1 ст. 69 КК України є дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, а саме: наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та суспільну небезпеку обвинуваченого; дані, які певним чином характеризують особу винного.

Так, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні необережного злочину, повністю визнав свою вину, щиро розкаївся у вчиненому, добровільно відшкодував заподіяну шкоду, негативно ставиться до вчиненого та не чинив перешкод під час розгляду провадження.

При призначенні покарання, суд першої інстанції врахував про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який до кримінальної відповідальності раніше не притягався, за місцем проживання характеризується посередньо, до адміністративної відповідальності як взагалі так і за порушення ПДР не притягався, на обліку в психіатричному диспансері та у лікаря-нарколога не перебуває, а також враховує повне визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , судом було враховано щире каяття та відшкодування шкоди. Обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченого, встановлено не було.

Однак, окрім наведених вище обставин, судом першої інстанції не було в достатній мірі прийнято до уваги те, що відповідно до розписки потерпілої ОСОБА_10 , остання, окрім отримання від ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 1000 доларів в рахунок добровільного відшкодування завданих збитків, зазначила, що претензій до обвинуваченого не має.

Вказана форма посткримінальної поведінки ОСОБА_5 свідчить про належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, його осуд та бажання залагодити провину, та свідчить про зниження його соціальної небезпечності, щирість каяття та усвідомлення наслідків вчиненого та готовність добровільно нести відповідальність за скоєне.

Крім того, відповідно до журналу судового засідання від 16 квітня 2025 року, потерпіла ОСОБА_10 просила не призначити ОСОБА_5 покарання у виді реального позбавлення волі.

Згідно клопотання потерпілої ОСОБА_10 від 17 вересня 2025 року, адресованого апеляційному суду, остання також просила не призначати ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі.

Апеляційний суд зазначає, що позиція потерпілої як в суді першої інстанції, так і в апеляційній, щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, в той же час враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України.

Також, відповідно до матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_5 має на утриманні двох дітей 2007 та 2012 років народження, згідно характеристики працює електрослюсарем підземної дільниці конвеєрного транспорту, ініціативний, сумлінно відноситься до своїх обов`язків, бере на себе відповідальність.

Також заслуговують на увагу зауваження сторони захисту і на стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_5 .

Так, згідно довідки ВЛК № 1/3939 від 04 серпня 2023 року, ОСОБА_5 визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку за станом здоров`я.

Згідно виписки із медичної карти хворого № ЕА 7933 відділення кардіології КП ДОКЛМ ДОР від липня 2025 року, ОСОБА_5 має діагноз: Гіпертрофічна кардіоміопатія необструктивний варіант. Гіпертонічна хвороба ІІ стадії. Гіпертензивне серце. Ризик 2. СКХ, каміння правої нирки, кіста лівої нирки. Дисліпідемія. Гіперурікемія та інші.

Відповідно до виписки № 1384 із медичної карти хворого від 01 вересня 2025 року, ОСОБА_5 має діагноз: вертеброгенна хронічна радилукопатія справа з вираженими статико-динамічними порушеннями хребта, стійким больовим, мязево-тонічним синдромом на тлі протрузій дисків, розповсюдженого остеохондрозу, спондилаортрозу з вираженим порушенням функції хребта, стадія загострення. Стан після операції видання кили.

В судовому засідання апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_5 також підтвердив, що нещодавно переніс операційне втручання.

Таким чином, стан здоров`я ОСОБА_5 не можна вважати задовільним, а перебування останнього в умовах тримання під вартою не сприятиме проходженню подальшого лікування та може призвести до загрози життю ОСОБА_5 .

В даному випадку колегія суддів враховує стан здоров`я ОСОБА_5 , зокрема, нещодавно перенесену операцію та захворювання серця та при прийнятті рішення керується положеннями статті 3 Конституції, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Виходячи з мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, з урахуванням повного визнання обвинуваченим своєї вини, щирого каяття та добровільного відшкодування завданих збитків, колегія дійшла висновку про можливість при призначенні покарання за скоєне кримінальне правопорушення застосувати до обвинуваченого норми ст. 69 КК України, оскільки саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

З огляду на ці обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_5 без реального позбавлення волі буде відповідати завданням кримінального покарання.

Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Тобто, зважаючи на те, що вчинений ОСОБА_5 необережний злочин мав місце в жовтні 2024 року, тобто майже півтори роки тому, обвинувачений весь цей час перебував під судовим слідством та не вчиняв жодної протиправної дії будь-якого характеру, а отже, мета покарання, яка полягає у запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, навіть з огляду на вид та строк призначеного ОСОБА_5 покарання судом першої інстанції у виді позбавленні волі, на момент даного апеляційного перегляду досягнута.

В той же час, взяття особи під варту після значного строку розгляду даного кримінального провадження, в тому числі в апеляційній інстанції, може призвести до завдання ОСОБА_5 фізичних страждань, а обсяг кари, як ознаки покарання, в даному випадку не буде відповідати тяжкості злочину.

На переконання колегії суддів, обвинуваченому ОСОБА_5 необхідно призначити більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України, в розмірі 3 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 59 500 гривень, оскільки саме таке покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Вирішуючи питання щодо призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то суд першої інстанції врахував як особу винного, так і суспільно-небезпечні наслідки, що настали внаслідок кримінально протиправних дій, з чим погоджується і колегія суддів та вважає, що вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання, крім основного, ще й додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

Апеляційний суд вважає про відсутність підстав для пом`якшення обраного обвинуваченому покарання, шляхом не застосування додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Отже, за наведеного вище, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково, вирок відносно нього змінити в частині призначення покарання та застосувати положення ст. 69 КК України, що є необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 , - задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001562 відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, - змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 1 ст. 286-1 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 3 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 59 500 (п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4