Дата документу 15.01.2026 Справа № 334/2328/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/2328/25 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/264/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 на вирок Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, є священнослужителем, перебуває у шлюбі, на утриманні дітей не має, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 1 рік.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 у відшкодування моральної шкоди 21 000,00 гривень.

Стягнуто процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 8 754,90 гривень.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

1 листопада 2024 року приблизно о 17 годині 55 хвилин водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «RENAULT CLIO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Петра Сагайдачного від вул. Каховської в напрямку вул. Ладозької в м. Запоріжжі.

В цей же час у районі будинку № 14 пішохід ОСОБА_8 здійснював перетин проїзної частини вул. Петра Сагайдачного, рухаючись по позначеному дорожньою розміткою 1.14.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі ПДР), та дорожніми знаками 5.38.1-2 ПДР нерегульованому пішохідному переході, зліва - направо відносно напрямку руху автомобілю «RENAULT CLIO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 .

Наближаючись до вищевказаного нерегульованого пішохідного переходу, водій ОСОБА_7 , маючи можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_8 , а також маючи технічну можливість уникнути наїзду на останнього шляхом своєчасного застосування мір гальмування, керованого ним автомобіля «RENAULT CLIO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідних заходів для зниження швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу не вжив, внаслідок чого виїхав на вказаний пішохідний перехід, де передньою центральною частиною кузова керованого ним транспортного засобу скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги пункту 18.1 ПДР, відповідно до якого водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пункту 18.1 ПДР з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримав наступні тілесні ушкодження: хребтової травми у вигляді лінійних переломів лівих поперечних відростків тіла хребців L1- L3, забою правої бокової маси крижа, що кваліфікується як тілесне ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечним для життя, проте спричиняє тривалий розлад здоров`я; саден правої ліктьової ділянки (кількість не вказана) як кожне окремо, так і у сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 1 ст. 286 КK України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 не погоджується з вироком суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги він зазначає, що суд надав неповну оцінку характеру правопорушення, глибині та тривалості фізичних і душевних страждань потерпілого, а також не врахував вік, тривалість лікування та реабілітації, поведінку обвинуваченого після події та інші істотні обставини.

Подія ДТП сталася на позначеному нерегульованому пішохідному переході, де пішохід має пріоритет, а зона переходу є зоною підвищеної уваги водія. Обвинувачений, наближаючись до переходу, був зобов`язаний зменшити швидкість і в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходу, чого не зробив, попри очевидну технічну можливість уникнути наїзду.

Суд першої інстанції формально визнав наявність моральної шкоди, однак визначив розмір у 21 000 грн без належної мотивації з урахуванням критеріїв, передбачених статтею 23 ЦК України: характер правопорушення, глибину фізичних і душевних страждань, погіршення життєвих можливостей, інші істотні обставини та вимоги розумності і справедливості.

Потерпілий 1958 року народження, зазнав переломів поперечних відростків L1L3, забою крижової ділянки, був госпіталізований у нейрохірургічному відділенні з 01.11.2024 по 12.11.2024, далі тривалий ліжковий режим і реабілітація, хронічний больовий синдром та обмеження у повсякденній активності.

Такі наслідки об`єктивно змінюють уклад життя людини похилого віку, посилюють фізичні і душевні страждання та потребують тривалих додаткових зусиль для відновлення.

Визначений судом розмір у 21000 грн. є очевидно заниженим і не відповідає цілям компенсації: він не відображає ані тяжкості правопорушення (грубе порушення правил пріоритету пішохода на «зебрі»), ані тривалості та глибини страждань, ані віку потерпілого та тривалих наслідків для якості його життя.

Компенсація моральної шкоди не може бути суто символічною, її розмір має забезпечувати розумне відшкодування страждань з дотриманням засад розумності і справедливості - менше, ніж надмірно, але й не настільки мало, щоб нівелювати саму ідею компенсації.

Вимога у розмірі 150000 грн. відповідає зазначеним засадам, з огляду на сукупність медичних наслідків, тривалість розладу здоров`я, зміни у життєвому укладі та відсутність проявів добровільного відшкодування чи належної постделіктної поведінки з боку обвинуваченого.

З урахуванням наведеного представник потерпілого просить апеляційний суд вирок в частині вирішення цивільного позову змінити, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150000,00 гривень.

В судовому засіданні апеляційного суду представник потерпілого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу та наголосив, що незважаючи на стаціонарне лікування та реабілітацію, до цього часу стан здоров`я потерпілого залишається тяжким і не свідчить про його поліпшення. Також зазначив, що моральна шкода в розмірі, визначеному судом, навіть частково не може компенсувати завдані страждання та відновити стан потерпілого і підкреслив, що з моменту ухвалення вироку й до сьогодні обвинувачений не відшкодував зазначену суму.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 наголосив, що й до сьогодні продовжує постійне лікування після події. Зазначив, що під час події він не порушував Правил дорожнього руху, а лише переходив пішохідний перехід, де його було збито обвинуваченим.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що направляв кошти для полегшення стану потерпілого через АТ «Укрпошта», однак останній відмовився від їх отримання у зв`язку з триваючим апеляційним оскарженням. Наголосив, що займається волонтерською діяльністю, допомагає військовим, має активну громадянську позицію, здійснює евакуацію населення з прифронтових територій та опікується родинами військовослужбовців. Також зазначив, що працювати не може через вік, фізичний стан і позбавлення права керування транспортними засобами, та повідомив, що може лише служити суспільству. Наголосив, що сума в розмірі 150 000,00 грн. є для нього непосильною.

Прокурор ОСОБА_6 зазначила, що сторона обвинувачення вирок не оскаржувала та вважає його законним.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, заслухавши учасників судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги,провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині вирішення цивільного позову, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_11 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, виклавши їх у вироку.

Як убачається з вироку, обставини вчинення кримінального правопорушення, правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, а також висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого та причинного зв`язку між порушенням вимог ПДР і наслідками дорожньо-транспортної пригоди сторонами не оспорюються.

Предметом апеляційного перегляду в даному провадженні є виключно розмір відшкодування моральної шкоди, визначений судом першої інстанції за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Таким чином, з урахуванням меж апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд кримінального провадження виключно в частині вирішення питання цивільного позову, а саме щодо визначеного судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно зі ст. 23 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню, зокрема, у разі фізичного болю та страждань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також у разі душевних страждань, спричинених протиправною поведінкою щодо особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення життєвих можливостей потерпілого, ступеня вини заподіювача шкоди та інших істотних обставин, з урахуванням засад розумності та справедливості.

При цьому колегія суддів виходить з правових висновків Великої Палати Верховного Суду, згідно з якими моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні особі внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації звичних звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми та настання інших негативних наслідків немайнового характеру (постанова ВП ВС від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц).

Водночас, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення, оскільки право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова ВП ВС від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц, провадження № 14-714цс19).

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, яке, з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є частиною національного законодавства, зазначив, що будь - яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди.

Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у потерпілого ОСОБА_8 моральної шкоди, оскільки встановлені обставини підтверджують, що внаслідок ДТП потерпілий отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, зазнав фізичного болю, був госпіталізований та проходив стаціонарне лікування з 01.11.2024 по 12.11.2024, а після виписки потребував тривалого обмеження фізичної активності та подальшої реабілітації.

Зі змісту показань потерпілого вбачається, що він і на час розгляду справи продовжує відчувати наслідки травми, має больовий синдром, обмежений у повсякденній активності та зазнає психологічного дискомфорту, зокрема пов`язаного зі страхом під час перетину проїзної частини.

Указані обставини свідчать про істотні немайнові втрати потерпілого, що в розумінні наведених висновків ВП ВС проявляються не лише у фізичному болю, а й у вимушеній зміні звичного способу життя, звичок і можливості реалізації повсякденних потреб.

Разом з тим колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди в розмірі 30 000 грн. із подальшим зменшенням до 21 000 грн. з урахуванням сплачених 9 000 грн. не повною мірою відповідає характеру правопорушення та фактичній глибині страждань потерпілого.

Суд першої інстанції, констатувавши сам факт моральної шкоди, не надав належної оцінки віку потерпілого (1958 року народження), тривалості лікування та реабілітації, наявності стійкого больового синдрому, вимушеної зміни укладу життя та обмеження активності, що з огляду на похилий вік об`єктивно супроводжується більш значними фізичними й душевними стражданнями та потребує триваліших зусиль для відновлення.

Крім того, характер порушення правил дорожнього руху, що полягав у невиконанні обов`язку зменшити швидкість і надати перевагу пішоходу на нерегульованому пішохідному переході, свідчить про підвищену небезпечність поведінки водія саме в зоні, де пішохід має законний пріоритет і вправі очікувати підвищеної обережності з боку водіїв.

За таких обставин визначений судом першої інстанції розмір фактичного стягнення у 21000 грн., на переконання колегії суддів, є заниженим та не забезпечує справедливого відшкодування немайнових втрат потерпілого.

Водночас доводи апеляційної скарги в частині необхідності стягнення 150 000 грн. моральної шкоди колегія суддів визнає такими, що підлягають задоволенню лише частково.

При визначенні справедливого розміру компенсації суд апеляційної інстанції враховує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України є необережним; тілесні ушкодження згідно з висновком експерта віднесено до ушкоджень середньої тяжкості; матеріали провадження не містять відомостей про незворотні наслідки чи встановлення потерпілому стійкої втрати працездатності, які б свідчили про виключний, надзвичайний або довічний характер немайнових втрат.

Крім того, враховується постделіктна поведінка обвинуваченого, а саме визнання вини, виражене каяття та часткове відшкодування шкоди шляхом перерахування 9 000 грн.

Зазначене, хоча й не усуває самого факту страждань потерпілого, однак є істотною обставиною при визначенні розміру компенсації у світлі принципів розумності та справедливості.

У сукупності такі дані свідчать, що заявлений у апеляційній скарзі розмір моральної шкоди 150 000 грн. є завищеним у співвідношенні з характером та наслідками встановленого правопорушення.

З огляду на наведене, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань потерпілого, тривалості лікування та реабілітації, віку потерпілого, впливу події на зміну звичного укладу його життя, а також вимог розумності й справедливості, колегія суддів доходить висновку, що справедливим розміром відшкодування моральної шкоди у цій справі є 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Колегія суддів враховує, що обвинуваченим ОСОБА_7 у суді першої інстанції було здійснено часткове відшкодування завданої потерпілому моральної шкоди у сумі 9 000,00 грн. і погоджується з тим, що зазначена виплата свідчить про вчинення ним дій, спрямованих на компенсацію заподіяних наслідків.

Однак визначена судом першої інстанції сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 21 000,00 грн. є явно заниженою та не відповідає характеру правопорушення, глибині та тривалості фізичних і душевних страждань потерпілого, а також вимогам розумності та справедливості.

Відтак, колегія суддів вважає, що з обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає стягненню на користь потерпілого ОСОБА_8 компенсація моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень, без врахування того, що ним раніше було сплачено потерпілому 9 000,00 гривень під час розгляду справи судом першої інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні в частині вирішення цивільного позову шляхом збільшення розміру компенсації моральної шкоди до 50 000,00 грн.

В іншій частині доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають, а вирок суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2025 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України в частині вирішення цивільного позову змінити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 у відшкодування моральної шкоди 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень.

В решті вироку залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4