ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/127/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.286 КК
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2026 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

законного

представника

потерпілого ОСОБА_9

особи, яка вчинила

суспільно-небезпечне

діяння ОСОБА_10

законного

представника ОСОБА_11

захисника ОСОБА_12

представника

служби у справах

дітей ОСОБА_13

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року ОСОБА_10 звільнено за вчинення суспільно небезпечного діяння, яке містить ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим.

Кримінальне провадження №0000169 закрито з підстав передбачених ст. 46 КК України.

Стягнуто з батьків ОСОБА_10 в дохід держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 17828, 00 гривень.

Вирішено питання арешту майна та речових доказів.

Згідно з ухвалою суду, 09 червня 2025 року близько 23.17 год. водій ОСОБА_10 , у малолітньому віці, керуючи технічно справним без реєстрації мопедом марки «Honda» моделі «Tact» із неповнолітнім пасажиром ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рухався автодорогою Т-20-20 зі сполученням «Мишковичі-Дружба» в напрямку селища Дружба, Тернопільського району, перебуваючи неподалік ТзОВ «Мишковицький спиртовий завод», водій ОСОБА_10 , не був достатньо уважним, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, чим порушив вимоги пунктів: 1.5 ч.1, 1.10 (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і належного виконання їх вимог), 2.3. (б,д), 10.1 ПДР України, а також вимог ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух», які зобов`язували його під час керування транспортним засобом своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Не врахувавши дорожніх умов та дорожньої обстановки, а також наявність мотоцикла марки «Lifan» моделі «LF200-10В» р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що рухався автодорогою Т-20-20 зі сполученням «Мишковичі-Дружба» в напрямку селища Дружба та виконував маневр обгону попутних транспортних засобів, водій ОСОБА_10 , керуючи мопедом марки «Honda», розпочавши виконання маневру повороту ліворуч не переконався у безпечності своїх дій та здійснивши на зустрічну смугу руху створив небезпеку для руху мотоцикла марки «Lifan» моделі «LF200-10В» р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_14 , в результаті чого відбулося зіткнення транспортних засобів, чим порушив вимоги п.10.1 ПДР України.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир мопеда марки «Honda» неповнолітній ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми лівої нижньої кінцівки у виді переломів діафізів (тіл) великогомілкової і малогомілкової кісток в середній третині, чисельних саден обох верхніх і нижніх кінцівок, які у своєму клінічному перебігу супроводжуються тривалим (більш як 21 день) розладом здоров`я і за цією ознакою належать до середньої тяжкості.

Порушення водієм ОСОБА_10 вимог пунктів: 1.5 ч.1, 1.10 (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і належного виконання їх вимог), 2.3. (б, д), 10.1 ПДР України, а також вимог ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух», перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості пасажиру мопеда марки «Honda» неповнолітньому ОСОБА_8 ..

Таким чином ОСОБА_10 , у малолітньому віці, вчинив суспільно небезпечне діяння, яке містить ознаки діяння, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції. Просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Зазначає, що суд не навів мотивів, з яких дійшов висновку про можливість застосування до малолітньої особи інституту звільнення від кримінальної відповідальності, не обгрунтував відмову від застосування спеціальних норм кримінального закону, що регулюють правові наслідки вчинення суспільно небезпечного діяння особою, яка не досягла віку кримінальної відповідальності, та не надав оцінки співвідношенню загальних і спеціальних норм закону у цій ситуації.

Посилається на те, що особа, яка не досягла шістнадцятирічного віку, не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого статтею 286 КК України, і не може підлягати кримінальній відповідальності за цією статтею, водночас звільнення від кримінальної відповідальності, передбачене статтями 45-49 КК України, можливе щодо особи, яка підлягає кримінальній відповідальності, тобто є суб`єктом кримінального правопорушення.

Звертає увагу, що застосування статті 46 КК України не було належним чином обгрунтовано з огляду на правовий статус малолітньої особи.

Вказує, що застосування судом постанови Пленуму Верховного Суду України, ухваленої за умов дії КПК України 1960 року, без належного аналізу її відповідності чинному кримінальному та кримінальному процесуальному законодавству призвело до використання правового підходу за аналогією та відсутність мотивованого обгрунтування його узгодженості з чинними нормами, перешкодили ухваленню законного та обгрунтованого рішення.

Вважає, що суд незастосував закон, який підлягає застосуванню, оскільки не застосував спеціальні норми Кримінального кодексу України, що регулюють правові наслідки вчинення суспільно небезпечного діяння особами, які не досягли віку кримінальної відповідальності, зокрема положень статей 18, 22, 97, 105 КК України, оскільки ці норми визначають правовий статус малолітньої особи та допустимі форми державного реагування.

Звертає увагу, що оскаржувана ухвала постановлена на стадії підготовчого судового засідання, водночас законом передбачено спеціальний порядок розгляду клопотань про застосування примусових заходів виховного характеру, який регламентований статтями 498 та 499 КПК України, тому суд першої інстанції повинен був призначити судовий розгляд відповідного клопотання, а не завершувати провадження на стадії підготовчого судового засідання.

Просить суд поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки вказана ухвала винесена 27 січня 2026 року, без належного повідомлення сторін про дату і час її проголошення. Копію ухвали прокурор отримав 03.02.2026, тому був позбавлений можливості подати апеляційну скаргу в строк.

Заслухавши суддю доповідача, в судових дебатах прокурорів, які підтримали подану апеляційну скаргу, просять її задовольнити, в судових дебатах ОСОБА_10 , законного представника ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_8 , законного представника потерпілого ОСОБА_9 , які заперечили апеляційну скаргу, вважають ухвалу суду законною та обґрунтованою, просять її залишити без змін, в судових дебатах представника служби у справах дітей, яка підтримала апеляційну скаргу та поклалася на думку суду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 46 КК України - особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Пунктом 1 частини 2 статті 284 КПК України визначено, що кримінальне провадження закривається судом, зокрема, у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

За змістом ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.01.2026 ОСОБА_10 звільнено за вчинення суспільно небезпечного діяння, яке містить ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку із примиренням винного з потерпілим, а кримінальне провадження закрито з підстав, передбачених ст. 46 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у підготовчому судовому засіданні особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння ОСОБА_10 , його законний представник ОСОБА_11 та потерпілий ОСОБА_8 , законний представник потерпілого ОСОБА_9 подали заяви про звільнення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння ОСОБА_10 , від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, оскільки ОСОБА_10 є не судимим, примирився з потерпілим ОСОБА_8 , повністю відшкодував завдану шкоду,

На підтвердження факту примирення в суді ОСОБА_10 та законний представник ОСОБА_11 , а також потерпілий ОСОБА_8 та законний представник ОСОБА_9 вказали, що потерпілий ОСОБА_8 та ОСОБА_10 примирилися, потерпілому відшкодована в повному обсязі шкода, спричинена внаслідок ДТП, претензій до ОСОБА_10 та його батьків потерпілий немає, а тому просять закрити кримінальне провадження на підставі ст. 46 КК України.

Суд першої інстанції, отримавши від сторін кримінального провадження відповідні заяви (клопотання), розглянув їх та постановив рішення відповідно до вказаних вище норм.

Колегія суддів вважає, що суд правомірно звільнив ОСОБА_10 за вчинення суспільно небезпечного діяння, яке містить ознаки, передбачені ч.1 ст. 286 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, а кримиінальне провадження закрив з підстав, передбачених ст. 46 КК України з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 498 КПК України- кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Метою застосування примусових заходів виховного характеру має бути забезпечення інтересів неповнолітнього, які полягають в одержанні не тільки належного виховання, а й освіти, лікування, соціальної, психологічної допомоги, захисту від жорстокого поводження, насильства та експлуатації, а також у наявності можливості адаптуватися до реалій суспільного життя, підвищити загальноосвітній і культурний рівень, набути професії та працевлаштуватися.

Примусові заходи виховного характеру застосовують:

- у разі постановления судом рішення про звільнення неповнолітнього від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 97 КК;

- до особи, котра до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння (ч. 2 ст. 97 КК);

- при звільненні неповнолітнього від покарання відповідно до ч. 1 ст. 105 КК.

Законодавцем також передбачено, що якщо в матеріалах справи, крім зазначених, наявні й інші підстави для звільнення неповнолітнього від кримінальної відповідальності (наприклад, передбачені ст.ст. 45-49 КПК), які за правовими наслідками є більш сприятливими для забезпечення його інтересів, мають бути обрані саме ці підстави.

Згідно із ч.1, 2 ст.97 КК України - неповнолітнього, який вперше вчинив кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо його виправлення можливе без застосування покарання. У цих випадках суд застосовує до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього Кодексу.

Примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього Кодексу, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.

Таким чином, відповідно до ст.97 КК України, звільнення неповнолітнього від кримінальної відповідальності не є метою, до якої слід прагнути при розгляді будь-якої кримінальної справи. За загальним правилом, будь-яка особа, яка вчинила злочин, повинна понести кримінальну відповідальність і бути піддана покаранню.

Разом із тим, Верховний Суд України орієнтує на те, щоб суди обговорювали питання про можливість застосування примусових заходів виховного характеру замість кримінального покарання у кожному випадку вирішення питання про відповідальність неповнолітнього за злочин відповідного ступеня тяжкості.

Звільнення від кримінальної відповідальності допускається лише тоді, коли завдання, які стоять перед КК, можуть бути досягнуті і без застосування найбільш суворих кримінально-правових заходів.

До неповнолітніх можуть бути застосовані як загальні види звільнення від кримінальної відповідальності, так і спеціальний вид звільнення від кримінальної відповідальності неповнолітніх - звільнення від кримінальної відповідальності із застосуванням примусових заходів виховного характеру. При наявності одночасно кількох підстав для звільнення, перевагу слід віддавати тій із них, яка за правовими наслідками найбільш сприятлива для забезпечення інтересів неповнолітнього.

Неповнолітній може бути звільнений від кримінальної відповідальності на підставі загальних норм, передбачених КК, а також на підставі акта амністії чи помилування. Застосування більшості норм КК про звільнення від кримінальної відповідальності неповнолітніх не відзначається якимись особливостями. Зокрема, звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям (ст. 45), у зв`язку з примиренням винного з потерпілим (ст. 46), у зв`язку з передачею особи на поруки (ст. 47), у зв`язку із зміною обстановки (ст. 48) до неповнолітніх застосовується на тих самих умовах, що й до повнолітніх.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що особа, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.286 КК України- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та потерпілий- ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , їх законні представники - ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , подали в суд першої інстанції заяви (клопотання) про примирення потерпілого з особою, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, за своїм змістом виражають волевиявлення потерпілого ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , які в заяві (клопотанні) просили закрити кримінальне провадження на підставі ст. 46 КК України, що свідчить про їх примирення та волевиявлення.

Враховуючи наведене, суд переконався, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить ознаки діяння, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і особа винна в його вчиненні, а також, що умови та підстави її звільнення від вчиненого цього суспільно небезпечного діяння у зв`язку з примиренням, передбачені ст. 46 КК України та особа згодна з таким звільненням.

При цьому суд вказав, що за правовими наслідками таке звільнення є більш сприятливим для забезпечення інтересів ОСОБА_10 ніж спеціальний вид звільнення від кримінальної відповідальності - застосування примусових заходів виховного характеру, які пов`язані з певним обмеженням та позбавленням для особи, та є заходом державного примусу, що застосовується незалежно від бажання винного.

За вказаних обставин, посилання апелянта на те, що суд не взяв до уваги, що особа не є суб`єктом кримінального правопорушення та необгрунтував співвідношення загальних і спеціальних норм закону у цій ситуації, є безпідставним.

Колегія суддів зазначає, що основним принципом, яким повинен керуватися суд під час застосування примусових заходів виховного характеру неповнолітньому, є забезпечення як найкращих інтересів дитини (стаття 3 Конвенції ООН про права дитини).

Колегія суддів бере до уваги пункт 5.1 Мінімальних стандартних правил Організації Об`єднаних Націй, що стосуються здійснення правосуддя щодо неповнолітніх (Пекінські правила)- система правосуддя щодо неповнолітніх має бути спрямована насамперед на забезпечення благополуччя неповнолітнього та забезпечення того, щоб будь-які заходи впливу на неповнолітніх правопорушників були завжди співмірними як з особливостями особистості правопорушника, так і з обставинами правопорушення.

Принцип пропорційності, закріплений у зазначеному пункті Пекінських правил передбачає, зокрема, що реакція на дії молодих правопорушників повинна ґрунтуватися на врахуванні не тільки тяжкості правопорушення, але й особливостей особистості неповнолітнього. Індивідуальні особливості правопорушника, такі як соціальний та сімейний статуси, збиток, завданий правопорушником та інші, повинні впливати на пропорційність відповідних дій, як от врахування бажання правопорушника компенсувати шкоду, завдану жертві або її чи його бажання вести повноцінне і корисне життя.

За результатами апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги прокурора про порушення прав та інтересів дитини.

Щодо посилання апелянта про застосування судом постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15.05.2006, зазначаючи, що така ухвалена за умов дії КПК України 1960 року, колегія суддів зазначає, що застосування норм права, викладені у вказаній постанові Верховного Суду України, враховуються судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, оскільки не суперечить чинному КПК. Вказана постанова залишається актуальним джерелом судової практики, оскільки не змінена Великою Палатою Верховного Суду.

Необгрунтованими є доводи апелянта, що оскаржувана ухвала постановлена на стадії підготовчого судового засідання, зазначаючи, що законом передбачено спеціальний порядок розгляду клопотань про застосування примусових заходів виховного характеру, який регламентований статтями 498 та 499 КПК України, і суд першої інстанції повинен був призначити судовий розгляд відповідного клопотання, а не завершувати провадження на стадії підготовчого судового засідання.

Відповідно до ст. 314 КПК України - після отримання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру або клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності суд не пізніше п`яти днів з дня його надходження призначає підготовче судове засідання, в яке викликає учасників судового провадження.

Підготовче судове засідання відбувається за участю обвинуваченого (крім випадків, коли здійснювалося спеціальне досудове розслідування), прокурора, захисника, потерпілого, його представника та законного представника, цивільного позивача, його представника та законного представника, цивільного відповідача та його представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом для судового розгляду. Після виконання вимог, передбачених статтями 342-345 цього Кодексу, головуючий з`ясовує в учасників судового провадження їх думку щодо можливості призначення судового розгляду.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.314 КПК України - у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 284 КПК України визначено, що кримінальне провадження закривається судом, зокрема, у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

З урахуванням наведеного, апелянт у своїй апеляційній скарзі не навів жодного обґрунтування того, що права учасників кримінального провадження було порушено постановленням оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що постановлена щодо ОСОБА_10 ухвала є законною та обґрунтованою, тому підстав для її скасування та призначення нового судового розгляду, як про це просить апелянт в своїй апеляційній скарзі відсутні, у зв`язку з чим ухвалу першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Враховуючи, що про оскаржувану ухвалу апелянт дізнався 03.02.2026, йому слід поновити строк на апеляційне оскарження, визнавши причини пропуску строку поважними.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 498 КПК України, колегія суддів,

Ухвалила:

Поновити строк на апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року, якою ОСОБА_10 звільнено за вчинення суспільно небезпечного діяння, яке містить ознаки діяння, передбаченого ч.1 ст.286 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, а кримінальне провадження №0000169 закрито з підстав, передбачених ст.46 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді