КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3519/2026 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

02 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 14 січня 2026 року,-

за участю:

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 січня 2026 року продовжено строк дії застосованого відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 13.03.2026 року включно.

Визначено заставу, достатню для виконання обвинуваченою ОСОБА_7 обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 266 240 гривень.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанціїврахувавобґрунтованість підозри у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за формою вини є умисним, при доведенні провини за яке обвинуваченій загрожує покарання до 15 років позбавлення волі чи довічне позбавлення волі, дані про особу обвинуваченої, та дійшов висновку про наявність ризиків переховування від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень. При цьому суд врахував, що обвинувачена тривалий час переховувалася від суду, вела антисоціальний спосіб життя та неодноразово не прибувала у судові засідання. Вирішуючи питання про можливість застосування альтернативних запобіжних заходів, суд визначив заставу у розмірі 266 240 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 14 січня 2026 рокута ухвалити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченої запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в період з 22-00 год. до 06-00 год. (за адресою: АДРЕСА_1 ), із застосуванням електронного засобу контролю.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вказує, що суд без врахування доводів сторони захисту застосував принцип «автоматичної законності» позбавлення свободи, без аргументованого обґрунтування такого тримання з огляду на норми КПК України та рішення Європейського суду з прав людини, оскільки прокурор у своєму клопотанні на надав нових, вагомих обставин, які б суд мав змогу застосувати як ризики в розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України для подальшого тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 , тим самим, на думку апелянта, суд допустив істотне порушення ч. 1 ст. 178 та ч. 1, 3 ст. 199 КПК України, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Також апелянт вказує, що врахування судому ризику переховування від суду не ґрунтується на доказах, які б підтверджували існування такого ризику, тяжкість покарання не може бути виправданням тримання під вартою, а отже суд допустився істотного порушення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 177 КПК України.

Щодо відсутності у обвинуваченої стійких соціальних зв`язків та місця роботи, апелянт вказує, що ОСОБА_7 знаходиться під вартою протягом майже 2 років 4 місяців, а звідсіля вона позбавлена можливості мати роботу та міцні соціальні зв`язки у розумінні загально прийнятих норм поведінки/відносин в суспільстві тощо, що саме підкреслює формальність підходу у написанні клопотанні прокурором та поверхневому його розгляду судом.

Щодо ризику впливу на свідків апелянт зазначає, що на теперішній час свідки, заявлені стороною обвинувачення, судом допитані та обвинувачена позбавлена такої можливості навіть через відсутність юридичного сенсу, відтак твердження прокурор, яке підтримане судом, ґрунтується на припущеннях.

Крім того, апелянт вказує, що судом не встановлено, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти наявним ризикам. Також апелянт наголошує, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 196 КПК України суд зобов`язаний не лише сформулювати ризики та вказати на недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу, а й викласти обставини і посилання на докази, які обґрунтовують, чому суд дійшов таких висновків, але цих вимог суд не дотримався, тим самим допустився істотного порушення процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та її захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, в провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 , ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч.2 ст. 115 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що з урахуванням характеру висунутого обвинувачення у вчиненні, кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за формою вини є умисним, за яке загрожує покарання до 15 років позбавлення волі чи довічне позбавлення волі, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, офіційно не працює, веде антисоціальний спосіб життя, тривалий час не з`являлась до суду, що перешкоджало розгляду кримінального провадження, її вік, стан здоров`я, сімейний стан, відсутність інформації про міцні соціальні зв`язки, які б переважали ризики та могли гарантувати бездоганну процесуальну поведінку, що у своїй сукупності дає достатні підстави вважати, що з метою уникнення кримінальної відповідальності, ОСОБА_7 може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше її тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи в апеляційній скарзі захисника про те, що наведені в клопотанні прокурора ризики не підтвердженні доказами, колегія суддів вважає неспроможними, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 184 КПК України та містить всі необхідні відомості, передбачені зазначеною нормою закону, які судом було перевірено та надано належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Посилання захисника на те, що його підзахисна тривалий час знаходиться під вартою, а відтак. позбавлена можливості мати роботу та соціальні зв`язки, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки як слідує з встановлених судом першої інстанції даних, то обвинувачена ще до затримання офіційно не працювала, вела антисоціальний спосіб життя, тривалий час переховувалась від суду, неодноразово не прибувала у судові засідання, і така поведінка ОСОБА_7 , на переконання колегії суддів, беззаперечно свідчить про обґрунтованість ризиків та доцільність продовження строку тримання під вартою. Жодних соціальних зв`язків у обвинуваченої, які б були достатніми стримуючими факторами та слугувати підтвердженням її належної процесуальної поведінки, захисником в апеляційній скарзі не наведено.

Щодо доводів захисника про відсутність ризику впливу на свідків, то колегією суддів вони не перевіряються, оскільки такий ризик згідно із оскаржуваною ухвалою не було встановлено судом першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченої ОСОБА_7 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченої під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про її особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає неспроможними.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням альтернативи у виді застави, а не інший запобіжний захід, у виді домашнього арешту на певний період доби, як про це просить захисник має забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 14 січня 2026 року, якою продовжено строк дії застосованого відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 13.03.2026 року включно, із визначенням розміру застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4