Провадження № 11-кп/4823/101/26
Категорія - ч.3 ст.307 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретарів судового засідання - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

з участю: прокурора - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження №0001356 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 червня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, освіта вища, працює продавцем ТОВ «Епіцентр К», є особою з інвалідністю ІІІ групи, раніше не судимий,

визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.307 КК України та виправданий, на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні на загальну суму 12749 грн 10 коп віднесено на рахунок держави.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Як зазначив у вироку місцевий суд, ОСОБА_9 обвинувачується у тому, що у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 20 год 20 хв 25 листопада 2020 року незаконно придбав та став незаконно зберігати з метою збуту у належній йому квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , наркотичні засоби та психотропні речовини за наступних обставин.

У період часу з 10.09.2020 по 27.10.2020 невстановлені особи «ОСОБА_20» та «ОСОБА_21», використовуючи вигадані дані отримувача « ОСОБА_11 », « ОСОБА_12 » та інші, а також номери телефонів, які надавав « ОСОБА_13 » у переписці ОСОБА_9 , відправляли на адреси відділень №3 та №12 «Нової пошти» у м. Чернігові поштові відправлення, що містили наркотичні засоби та психотропні речовини, які отримував ОСОБА_9 з метою їх подальшого збуту.

У подальшому, ОСОБА_9 , незаконно придбавши особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - «канабіс», наркотичний засіб, обіг якого обмежено - «метадон (фенадон), психотропну речовину, обіг якої обмежено - «амфетамін», особливо небезпечну психотропну речовину - плодове тіло грибів, що містить псилоцин, незаконно перевіз їх до приміщення квартири АДРЕСА_3 , де став незаконно зберігати з метою збуту.

25 листопада 2020 року, в період часу з 20:20 год по 22:47 год, під час проведення обшуку в квартирі, за вищевказаною адресою, у ОСОБА_9 було вилучено: електронні ваги, пакетики із пазовими замками, порошкоподібну речовину, масою 100,5 г, що згідно з висновком експерта містить у своєму складі амфетамін, масою 50,25 г, пакет із вмістом речовини білого кольору, що обмотаний плівкою, вагою 1995,9 г, що згідно з висновком експерта містить у своєму складі амфетамін, масою 1068,8045 г.

Згідно зі списком ІІ таблиці ІІ Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою КМУ від 06.05.2000 №770, амфетамін є психотропною речовиною, обіг якої обмежено.

Відповідно до таблиці 2 «Невеликі, великі та особливо великі розміри психотропних речовин, що знаходяться у незаконному обігу», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України 01.08.2000 №188 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 29.07.2010 №634) маса вилученого амфетаміну відноситься до особливо великих розмірів психотропних речовин.

Крім того, вилучено пакет із кристалічною речовиною, із якого було відібрано зразок, що за висновками експертиз містить у своєму складі метадон (фенадон), масою 4,620 г (зразок) та 46,40 г - основана маса речовини, загальна маса метадону (фенадону) - 51,02 г. Згідно зі списком № 1 «Особливо небезпечні наркотичні засоби» таблиці ІІ метадон (фенадон) є наркотичним засобом, обіг якого обмежено.

Відповідно до таблиці 1 «Невеликі, великі та особливо великі розміри наркотичних засобів, що знаходяться у незаконному обігу», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.08.2000 №188 (у редакції наказу МОЗ України від 29.07.2010 №634) маса вилученого метадону (фенадону) відноситься до особливо великих розмірів наркотичних речовин.

Крім того, вилучено картонну коробку з речовиною, схожою на гриби, що є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - плодове тіло грибів, що містить псилоцин. Загальна маса невисушеного плодового тіла грибів, яке містить псилоцин, становить 79,249 г. Загальна маса висушеного плодового тіла грибів, яке містить псилоцин, становить - 68,241 г.

Згідно зі списком ІІ таблиці І Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою КМУ від 06.05.2000 №770, плодове тіло (будь-яка частина) будь-якого виду грибів, що містить псилоцибін чи/або псилоцин, є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено.

Відповідно до таблиці 2 «Невеликі, великі та особливо великі розміри психотропних речовин, що знаходяться у незаконному обігу», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.08.2000 №188 (у редакції наказу МОЗ України від 29.07.2010 №634) маса вилученого плодового тіла грибів, що містить псилоцин, відноситься до особливо великих розмірів психотропних речовин.

Крім того, вилучено пакет із речовиною рослинного походження, що згідно з висновком експерта є канабісом, масою 109,3 г, та згідно зі списком 1 «Особливо небезпечні наркотичні засоби» таблиці І Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою КМУ від 06.05.2000 № 770, є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено.

Як зазначено в обвинувальному акті, свідоме придбання ОСОБА_9 психотропних речовин та наркотичних засобів у вказаних розмірах, що об`єктивно перевищує потреби особи у власному вживанні, асортимент вилучених наркотичних засобів та психотропних речовин, а також зберігання їх у відповідному пакуванні та фасуванні, свідчить про наявність у останнього умислу на збут вилучених психотропних речовин.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_9 висунуто обвинувачення в учиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, як незаконне придбання, зберігання психотропних речовин та наркотичних засобів в особливо великих розмірах з метою збуту.

Виправдовуючи ОСОБА_9 , місцевий суд вказав, що з огляду на зміст висунутого обвинувачення, встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи, наведені порушення норм кримінального процесуального закону щодо збирання доказів, повідомлення про підозру, висунення обвинувачення та направлення кримінального провадження з обвинувальним актом для розгляду по суті після закінчення строку досудового розслідування, а також отримання доказів винуватості особи внаслідок порушення його права на захист, суд приходить до висновку про недоведеність поза розумним сумнівом, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим ОСОБА_9 .

Не погоджуючись з рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просив скасувати вирок місцевого суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування скарги послався на помилковість висновків місцевого суду, що докази стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_9 зібрані поза межами встановлених законом загальних строків досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000315, який закінчився 10 квітня 2020 року, оскільки строк досудового розслідування у даному кримінальному провадженні продовжувався до 12 місяців і спливав 10 травня 2020 року. Зазначив, що на підставі постанови прокурора від 18.12.2019, у кримінальному провадженні № 0000315 було прийняте рішення про виділення матеріалів кримінального провадження за фактом вчинення кримінальних правопорушень та присвоєно їм № 0001144. В рамках цього кримінального провадження неодноразово продовжувалися строки досудового розслідування, останній раз до дванадцяти місяців, тобто до 26 листопада 2021 року включно. 25 листопада 2020 року було проведено обшук у квартирі ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, 01 листопада 2021 року матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_9 виділено та присвоєно №0001356 та 26 листопада 2021 року обвинувальний акт було скеровано до суду. Також вказав, що суд першої інстанції, наголошуючи на порушенні процесуальних строків та здійснення досудового розслідування поза межами строків розслідування не врахував, що суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження якщо обставини, передбачені п.10 ч.1 ст.284 КПК України, виявлені під час судового провадження. Крім того, послався на безпідставність висновків місцевого суду про незаконність проведення обшуку, оскільки обшук за місцем проживання ОСОБА_9 проводився на підставі ухвали слідчого судді, на момент його проведення ОСОБА_9 не мав статусу підозрюваного, а затримання останнього відбулося за результатами проведення обшуку, після виявлення речовин, які давали підстави для затримання.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених вище підстав; обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника, які просили залишити вирок суду без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що обґрунтованим є судове рішення, якщо воно ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку доказів (ч.3 ст.370, з урахуванням ст.94 КПК України).

Вмотивованим є судове рішення у якому наведені пояснення (мотиви), чому суд вважає ту або іншу обставину доведеною чи недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Вмотивованість судового рішення забезпечується не лише наявністю у ньому мотивувальної частини, а й наведенням у ній оцінки та відповіді на кожен доречний, важливий і вирішальний аргумент сторони судового провадження.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності і достатності.

Відповідно до ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення; а також при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 284 цього Кодексу, тобто, якщо встановлена відсутність події кримінального правопорушення або якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

За змістом цієї статті виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення ухвалюється в тих випадках, коли факт кримінального правопорушення встановлено, але беззаперечно доведено, що обвинувачений його не вчинив і сторона обвинувачення вичерпала можливості надати інші докази для усунення сумнівів, які виникли. Виправдувальний вирок ухвалюється також у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, тобто факт вчинення обвинуваченим певного діяння встановлено, але сторона обвинувачення не зуміла переконливо для суду всебічно, повно й неупереджено доказати, що цьому діянню притаманні всі елементи складу кримінального правопорушення, інкримінованого цій особі.

Пунктом 17 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» передбачено, що висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про недоведеність, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.307 КК України, вчинене обвинуваченим, та обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок.

Так, у судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_9 свою вину в учиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав. Від надання показань відмовився, на підставі ст.63 Конституції України.

Частиною 2 ст.1 КПК України встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

За змістом ч.3 ст.62 Конституції України та рішення Конституційного Суду від 20.10.2011 №12-рп/2011 (у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України), обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Згідно з ч.2 ст.9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Вказані обставини встановлюються зібраними доказами.

Докази, для їх допустимості, беручи до уваги положення ч.1 ст.86 КПК України, повинні бути отримані у порядку, встановленому КПК України.

Європейський суд з прав людини при вирішенні питання справедливості судового розгляду в цілому враховує, у тому числі, й спосіб отримання доказів.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p.33, § 77).

Відповідно до ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

За змістом ст.84 КПК України, докази в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно зі ст.86 КПК України, докази в кримінальному провадженні мають бути отримані тільки у порядку, передбаченому КПК, отриманий з порушеннями доказ є недопустимим і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

На думку колегії суддів, зазначених вимог законів та Конституції України органом досудового розслідування не дотримано.

Сторона обвинувачення, як на доказ винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, послалась на показання свідків, а також письмові докази, які були безпосередньо досліджені судом у судовому засіданні місцевого суду та перевірені судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, за результатами судового розгляду місцевий суд дійшов висновку, що у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 зібрано всі докази його винуватості й прийнято стосовно нього всі процесуальні рішення (повідомлення про підозру, повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, складення і вручення йому обвинувального акту й направлення обвинувального акта до суду) після завершення строку досудового розслідування в кримінальному провадженні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

За правилами ст.113 КПК України, процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.

Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу (ч.2 ст.113 КПК України).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 КПК України, досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

За своєю юридичною природою процесуальні строки виступають темпоральними умовами реалізації суб`єктивних прав і юридичних обов`язків учасників кримінальних процесуальних правовідносин.

Загальна засада кримінального провадження, закріплена у статті 28 КПК України, відповідно до якої розумні строки не можуть перевищували передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень, і співвідносяться з практикою Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, у справі «Іванов проти України» зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в кримінальному провадженні застосовується у такий спосіб, щоб особа, яку звинувачено, не залишалася тривалий час у стані невизначеності щодо своєї долі (пункт 71). Аналогічні позиції ЄСПЛ висловив у справах «Карт проти Туреччини» (пункт 68), «Вемхофф проти Німеччини» (пункт 18).

В інтерпретації ж до чинного Кримінального процесуального кодексу України, цей період необхідно відраховувати зі стадії кримінального провадження, яка, згідно з пунктом 14 ч.1 ст.3 КПК України, починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.219 КПК України, строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Згідно з матеріалами справи, кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 , яке було внесене 01.11.2021 до ЄРДР за № 0001356, було виділено на підставі постанови прокурора Офісу Генерального прокурора від 01.11.2021 з кримінального провадження № 0001144 від 18.12.2019, яке, в свою чергу, виділено на підставі постанови прокурора Генеральної прокуратури України від 18.12.2019 з кримінального провадження № 0000315 від 25.05.2018.

ОСОБА_9 було повідомлено про підозру в учиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, 26 листопада 2020 року у кримінальному провадженні № 0001144 від 18.12.2019.

Так, 25.05.2018 на підставі матеріалів правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень в ЄРДР за №0000315 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.28 ч.3 ст.307 КК України, з наступним коротким викладом обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: на території України з метою незаконного збуту наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів в особливо великих розмірах діє злочинна організація, яка включає п`ять і більше осіб, має керівника, чітку ієрархію, загально визначені правила поведінки, домовленість та готовність до вчинення злочинів всіма членами групи у будь-який час.

Відповідно до постанови прокурора про виділення матеріалів досудового розслідування від 18 грудня 2019 року, з матеріалів кримінального провадження №0000315 в окреме провадження були виділені матеріали за ч.4 ст.28 ч.3 ст.307 КК України стосовно невстановлених осіб за фактом незаконного виробництва, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів. Виділеним матеріалам присвоєно номер №0001144 (т.3, а.к.п.211-212).

Під час розслідування кримінального провадження за №0000315 до нього неодноразово приєднано інші кримінальні провадження, зокрема 29.03.2019 - кримінальне провадження № 0000293.

Як вказував прокурор, це кримінальне провадження стосувалося вчинення епізоду незаконного збуту наркотичних засобів на території міста Чернігова та Чернігівської області, і саме цей епізод виділено в подальшому в окреме провадження за № 0001144 від 18.12.2019. І саме з цього часу, на думку сторони обвинувачення, має відраховуватись строк досудового розслідування кримінального провадження № 0001144 від 18.12.2019, незважаючи на його об`єднання з матеріалами кримінального провадження №0000315 від 25.05.2018.

Проте, така позиція прокурора є хибною і суперечить нормам КПК України щодо обрахунку строку досудового розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні та при виділенні матеріалів досудового розслідування в окреме провадження.

Так, згідно з ч.7 ст.217 КПК України, днем початку досудового розслідування у провадженні, виділеному в окреме провадження, є день, коли було розпочато розслідування, з якого виділено окремі матеріали, а у провадженні, в якому об`єднані матеріали кількох досудових розслідувань, - день початку розслідування того провадження, яке розпочалося раніше.

Відповідно до п.1 ч.6 ст.219 КПК України, загальний строк досудового розслідування при об`єднанні кримінальних проваджень у порядку, передбаченому статтею 217 цього Кодексу, визначається у провадженнях, які розслідувалися в один проміжок часу, - шляхом поглинання меншого строку більшим.

Отже, беручи до уваги вказані норми закону, строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000293 від 29.03.2019 з часу об`єднання цього кримінального провадження з кримінальним провадженням №0000315 не спливав окремо, а був поглинутий і відраховувався з дня початку розслідування останнього кримінального провадження, тобто з 25.08.2018.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.219 КПК України (в редакції, що діяла до втрати чинності цієї норми на підставі Закону № 3509-IX від 08.12.2023), строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Водночас, у межах 18-місячного строку досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0000315 від 25.05.2018, згідно з відомостями ЄРДР про рух цього кримінального провадження, 10 квітня 2019 року ОСОБА_14 та іншим особам було повідомлено про підозру в учиненні кримінального правопорушення.

А отже, з цього часу почав відраховуватися строк досудового розслідування з дня повідомлення особі про підозру, який є обмеженим відповідно до ч.4 ст.219 КПК України, за змістом якої, загальний строк досудового розслідування не може перевищувати дванадцяти місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Відтак, з 10.04.2019 розпочався відлік строку досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000315 від 25.05.2018, який максимально міг бути продовжений до 10 квітня 2020 року, що узгоджується з положеннями ч.4 ст.219 КПК України.

На підставі постанови прокурора Генеральної прокуратури України від 18.12.2019, з кримінального провадження № 0000315 від 25.05.2018 виділено в окреме провадження матеріали за № 0001144 (в інформації про рух кримінального провадження № 0000315 зазначено номер первинного кримінального провадження - 0000293), стосовно невстановлених осіб за фактом незаконного виробництва, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також незаконного збуту наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів.

Зважаючи на вищевказані положення ст.ст.217, 219 КПК України, строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001144 від 18.12.2019 не міг перевищувати строк досудового розслідування кримінального провадження, з якого його виділено, тобто максимальний строк такого розслідування - до 10.04.2020.

При цьому, відповідно до положень абз.2 ч.5 ст.294 КПК України, строк досудового розслідування, що закінчився, поновленню не підлягає.

В поданій апеляційній скарзі прокурор звертає увагу на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 24.09.2020, згідно з якою було задоволено клопотання слідчого та продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001144 від 18.12.2019 на шість місяців, тобто до 28.03.2021. В своєму рішенні слідчий суддя зважив на аргументи слідчого, викладені в клопотанні про продовження строку досудового розслідування, зокрема, що зазначене кримінальне провадження зареєстровано 28.03.2019, об`єднано, а згодом виділене з матеріалів кримінального провадження № 0000315 від 25.05.2018, розпочатого за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, стосовно невстановлених учасників злочинної організації; жодній особі у даному кримінальному провадженні про підозру не повідомлялось; строк досудового розслідування спливає 28.09.2020.

Разом з тим, такі аргументи слідчого, які прийняв до уваги слідчий суддя при продовженні строку досудового розслідування, не відповідають матеріалам кримінального провадження щодо ОСОБА_9 .

Так, на час звернення до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування, у кримінальному провадженні за №0000315 від 25.05.2018 10 квітня 2019 року особам ( ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та іншим) було повідомлено про підозру. Однак, слідчим про це в клопотанні не зазначено, а навпаки вказано, що жодній особі у даному кримінальному провадженні про підозру не повідомлялось; це безумовно впливає на відрахування строку досудового розслідування.

У вищевказаній ухвалі слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 24.09.2020 зазначено, що кримінальне провадження зареєстровано 28.03.2019, об`єднано, а згодом виділене з матеріалів кримінального провадження № 0000315 від 25.05.2018. Однак, при цьому, слідчим суддею не враховано положення ч.7 ст.217 КПК України, відповідно до яких днем початку досудового розслідування у провадженні, виділеному в окреме провадження, є день, коли було розпочато розслідування, з якого виділено окремі матеріали, а у провадженні, в якому об`єднані матеріали кількох досудових розслідувань, - день початку розслідування того провадження, яке розпочалося раніше.

З огляду на виділення кримінального провадження № 0001144 від 18.12.2019 з кримінального провадження № 0000315, яке розпочато 25.05.2018, строк досудового розслідування не міг відраховуватися з 28.03.2019 та завершуватися 28.09.2020, як про це зазначено в ухвалі слідчого судді. Вказані помилки стали наслідком спотвореного викладу інформації про рух кримінального провадження в клопотанні слідчого та ненадання слідчому судді відповідних матеріалів кримінального провадження № 0000315 від 25.05.2018, на що вказує відсутність аналізу таких матеріалів в ухвалі слідчого судді про продовження строку досудового розслідування.

Аналіз матеріалів кримінальних проваджень № 0000315 від 25.05.2018 та № 0001144 від 18.12.2019, надав підстави місцевому суду для висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що на час постановлення слідчим суддею Святошинського районного суду м. Києва 24.09.2020 ухвали про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні

№ 0001144 від 18.12.2019, строк досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні вже закінчився - 10 квітня 2020 року.

А тому, продовження строку досудового розслідування слідчим суддею у кримінальному провадженні № 0001144 від 18.12.2019 не відповідає фактичним обставинам зазначених кримінальних проваджень та суперечить змісту ст.ст.217, 219, 294 КПК України.

З огляду на положення абз.2 ч.5 ст.294 КПК України, продовження строків досудового розслідування після повідомлення ОСОБА_9 про підозру 26.11.2020, зокрема згідно з постановою заступника Генерального прокурора від 19.01.2021, згідно з ухвалами слідчих суддів Святошинського районного суду

м. Києва від 18.02.2021, від 20.05.2021 та від 19.08.2021, суперечить зазначеним нормам КПК України.

Згідно з дослідженими матеріалами кримінального провадження

№ 0001144 від 18.12.2019, слідчі (розшукові) та негласні слідчі (розшукові) дії у цьому провадженні проведено з 25.11.2020, зокрема проведено обшуки помешканнях батьків обвинуваченого та в його житлі. Цього ж дня ОСОБА_9 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Тобто, збирання доказів стосовно ОСОБА_9 розпочато через два з половиною роки після початку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000315 від 25.05.2018 та через 19 місяців після повідомлення особі про підозру у вказаному кримінальному провадженні.

За таких підстав, у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 зібрано всі докази його винуватості й прийнято стосовно нього всі процесуальні рішення (повідомлення про підозру, повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, складення і вручення йому обвинувального акту й направлення обвинувального акта до суду) після завершення строку досудового розслідування в кримінальному провадженні, виділеному з кримінального провадження

№ 0000315 від 25.05.2018.

За змістом ч.1 ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом (ч.1 ст.86 КПК України).

Обов`язок доказування, зокрема події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, за змістом ст.ст.91, 92 КПК України покладено на слідчого, прокурора.

Відповідно до ч.8 ст.223 КПК України, слідчі (розшукові) дії не можуть проводитися після закінчення строків досудового розслідування, крім їх проведення за дорученням суду у випадках, передбачених частиною третьою статті 333 цього Кодексу; будь-які слідчі (розшукові) або негласні слідчі (розшукові) дії, проведені з порушенням цього правила, є недійсними, а встановлені внаслідок них докази - недопустимими.

Зважаючи, що всі слідчі (розшукові) та негласні слідчі (розшукові) дії в кримінальному провадженні № 0001144 від 18.12.2019 проведено після закінчення строків досудового розслідування, тому на підставі ч.8 ст.223 КПК України, вони є недійсними, а зібрані докази - недопустимими, оскільки вони отримані з порушенням порядку, встановленого КПК України, зокрема після закінчення строків досудового розслідування.

За змістом ст.283 КПК України, прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: 1) закрити кримінальне провадження; 2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, яке, як етап кримінального провадження, законодавець пов`язує у часі зі зверненням з обвинувальним актом до суду (його фактичним направленням). А тому в рамках строку досудового розслідування обвинувальний акт має бути не лише складено, затверджено та вручено, а й безпосередньо направлено на адресу суду (постанови Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №556/1381/18, від 01 липня 2021 року у справі № 752/3218/20, ухвали Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №712/6375/18, від 15 березня 2021 року у справі № 676/6116/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 676/804/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 991/6516/20).

Кримінальне провадження №0001356 від 01.11.2021 по обвинуваченню ОСОБА_9 надійшло для розгляду до Деснянського районного суду м. Чернігова 26 листопада 2021 року, тобто через два роки сім місяців після повідомлення іншим особам про підозру у кримінальному провадженні № 0000315 від 25.05.2018, з якого виділено окремі матеріали (з урахуванням положень ч.7 ст.217 КПК України).

Згідно з ч.4 ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

За таких підстав, висунення обвинувачення і відповідно завершення досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні здійснено після завершення строку досудового розслідування.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що докази стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, зібрані поза межами встановлених законом загальних строків досудового розслідування, а тому є недопустимими доказами, з урахуванням приписів ч.1 ст.86 КПК України.

Окрім того, місцевий суд обґрунтовано вказав й на інші порушення норм кримінального процесуального закону під час досудового розслідування кримінального провадження щодо ОСОБА_9 , що мають істотне значення для цього провадження.

Як уже зазначалось вище, у кримінальному провадженні №0001144 від 18.12.2019 ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, 26 листопада 2020 року, за результатами проведених обшуків 25 листопада 2026 року. Після проведених вказаних слідчих дій, ОСОБА_9 був затриманий працівниками поліції.

Відповідно до протоколу обшуку від 25.11.2020 квартири за адресою: АДРЕСА_4 , проведеного на підставі ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 12.11.2020 (справа № 759/19708/20; провадження № 1-кс/759/5797/20), у період часу з 18 год 10 хв по 19 год 45 хв, у ході проведеної слідчої дії було виявлено та вилучено: мобільний телефон «Samsung» моделі SMG530 FM, ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , сім-карту мобільного оператора «Vodafone» НОМЕР_14 та чорно-сірий чохол «Motomo», мобільний телефон «Huawei» в чорному чохлі ІМЕІ1: НОМЕР_3 , ІМЕІ2: НОМЕР_4 , в якому знаходилась сім-карта мобільного оператора, мобільний телефон «Nokia» моделі 1616 ІМЕІ: НОМЕР_5 , сім-карту UMC НОМЕР_15. Проведення цього обшуку зафіксовано за допомогою відеозапису, який додано до протоколу.

Як слідує з протоколу обшуку від 25.11.2020 - квартири АДРЕСА_3 , проведеного на підставі ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 12.11.2020 (справа № 759/5837/20; провадження № 1-кс/759/19836/20) у період часу з 20:20 год по 22:47 год, у ході якого було виявлено та вилучено: пакет з коноплею; пакет з вмістом речовини білого кольору, закритий стрейч-плівкою, вагою біля 3 кг; пакет з вмістом речовини білого кольору, яка зі слів ОСОБА_9 є содою; пакет з речовиною білого кольору порошкоподібною; пакети для фасування; пакет з кристалоподібною речовиною; пакет із речовиною білого кольору, порошкоподібною, який має сліди використання; пакет з насінням; висушену речовину, ззовні схожу на гриби; телефон «Samsung» серійний номер НОМЕР_6 ; картку Приватбанку № НОМЕР_7 , картку «Скарбниця», жорсткий диск TOSHIBA № 9F13178MRS6500С27; жорсткий диск TOSHIBA DT01АСА100; дві упаковки фасувальних пакетів по 100 шт.; сім-карта з написом НОМЕР_8 , сім-карта НОМЕР_9 , сім-карта № НОМЕР_10 ; картка Київстар з № НОМЕР_11 без сім-карти; пакет стартовий «Київстар» без сім-карти з номером НОМЕР_12 ; телефон Меіzu, з сім-картою з записом НОМЕР_13 ; 47 купюр номіналом 100 доларів США кожна; ваги з тарою для поміщення порошкоподібної речовини; ложка зі слідами порошку білого кольору; пакети зі вмістом фасувальних пакетиків; пластиковий шприц ємністю 5 мл, заповнений прозорою речовиною. Проведення цього обшуку зафіксовано за допомогою відеозапису, який додано до протоколу;

Згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 26.11.2020, ОСОБА_9 затримано 25 листопада 2020 року о 23 год 15 хв, за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_2 . Як зазначено в протоколі затримання, ОСОБА_9 затримано за незаконний збут наркотичних засобів і психотропних речовин, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України. У протоколі зафіксовано пояснення ОСОБА_9 про порушення його права на захист, ненадання йому захисника в момент фактичного затримання; захисника було надано при приїзді з міста Чернігова до м. Києва.

Відповідно до ч.1 ст.52 КПК України, участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів; у цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного.

За змістом ч.1 ст.42 КПК України, підозрюваним є особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення.

Зважаючи, що ОСОБА_9 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, тому з моменту фактичного затримання останній набув статус підозрюваного і з цього часу слідчий мав забезпечити йому обов`язкову участь захисника при проведенні слідчих дій за участю підозрюваного.

Разом з тим, час фактичного затримання ОСОБА_9 , зазначений у протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 26.11.2020, вказано неправильно, оскільки в ході проведення обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_4 , за місцем проживання батьків ОСОБА_9 , який розпочато 25.11.2020 о 18:10 год, ОСОБА_9 прибув до вказаної квартири в супроводі працівників поліції та перебував у кайданках.

Зокрема, з відеозапису щодо фіксації обшуку в указаному житлі, файл S132001.MP4, на 11 хвилині під час особистого обшуку ОСОБА_9 слідує, що його руки заведено за спину та зафіксовано кайданками, які знято на 20 хвилині відеозапису.

Статтею 45 Закону України «Про Національну поліцію» визначено загальні правила застосування спеціальних засобів. Зокрема, кайданки та інші засоби обмеження рухомості застосовуються: а) до особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення та чинить опір поліцейському або намагається втекти; б) під час затримання особи; в) під час конвоювання (доставляння) затриманого або заарештованого; г) якщо особа своїми небезпечними діями може завдати шкоду собі і оточуючим; ґ) проведення процесуальних дій з особами у випадках, коли вони можуть створити реальну небезпеку оточуючим або собі (п.1 ч.3 ст.45 Закону).

Допитаний у суді першої інстанції ОСОБА_16 показав, що у 2020 році працював співробітником Управління стратегічних розслідувань у м. Києві та був залучений до проведення слідчих дій у м. Чернігові. Так, восени 2020 року вони приїхали до м. Чернігова для затримання особи, яка збувала наркотичні засоби. Він приймав участь при проведенні обшуку за місцем мешкання батьків ОСОБА_9 та за його місцем проживання. ОСОБА_16 було відомо зі слів інших працівників поліції, що останній збував заборонені речовини шляхом розміщення «закладок». ОСОБА_9 вони знайшли десь на вулиці біля торгових павільйонів та запропонували проїхати разом з ними для проведення обшуків. До місць обшуків їхали на службовому автомобілі. Спочатку обшук провели за місцем проживання батьків ОСОБА_9 , де заборонених речовин не знайшли; потім - за його місцем проживання, де вилучили наркотичні засоби у великих обсягах. ОСОБА_9 спочатку заперечував належність заборонених речовин йому, а потім визнав цей факт, вказавши, що розповсюджував їх. Після обшуків вони доставили ОСОБА_9 до ГСУ в м. Київ. ОСОБА_16 не пам`ятає, чи застосовувалися до ОСОБА_9 кайданки до проведення першого обшуку та при його проведенні; ОСОБА_9 не чинив опору та добровільно сідав до службового автомобіля, щоб їхати до місць обшуків.

Будучи допитаним у якості свідка ОСОБА_17 в судовому засіданні місцевого суду показав, що в 2020 році працював оперуповноваженим Управління стратегічних розслідувань у м. Києві. Наприкінці 2020 року його залучали для участі в проведенні обшуків стосовно ОСОБА_9 в м. Чернігові. ОСОБА_9 знайшли в м. Чернігові приблизно о 18 годині, коли було темно, навпроти магазину «АТБ», біля кафе чи закладів торгівлі. ОСОБА_9 після звернення до нього поліцейських добровільно сів у автомобіль поліції, та вони поїхали за місцем проведення обшуків. Обшуки проводились за двома адресами. В одній із квартир вилучили велику кількість наркотичних речовин - у коробках, зіп-пакетах, була кристалічна речовина, речовина рослинного походження, речовина, схожа на гриби. Коли знайшли ці речовини, то ОСОБА_9 визнав, що це його речі і що він збуває ці речовини. Фізичну силу до ОСОБА_9 не застосовували, про застосування кайданків не пам`ятає, особисто він не застосовував спеціальні засоби до ОСОБА_9 , не мав з собою кайданків. ОСОБА_17 пам`ятає, що останній вільно жестикулював руками в помешканні, де були виявлені наркотичні засоби.

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні суду першої інстанції показав, що в 2020 чи 2021 році він як працівник Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області був залучений до проведення обшуків для оперативного супроводження. Він був тільки під час проведення одного обшуку - по АДРЕСА_5 , за місцем проживання ОСОБА_9 . Під час обшуку знайшли речовини, схожі на наркотичні, також вилучили ваги, пакети й зіп-пакети з речовинами. ОСОБА_9 під час обшуку був спокійний, відповідав на питання поліцейських. ОСОБА_18 не брав участі разом з іншими поліцейськими, коли знайшли ОСОБА_9 , також не приймав участі при проведенні першого обшуку. До квартири за місцем проживання ОСОБА_9 останнього доставили колеги з іншої області.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_19 у суді першої інстанції показав, що його як працівника оперативного підрозділу залучали наприкінці 2020 року для проведення обшуків у ОСОБА_9 в м. Чернігові. Останнього знайшли десь на вулиці, роз`яснили йому про необхідність проведення обшуків, і ОСОБА_9 добровільно поїхав з ними за місцем проживання його батьків, де проводили перший обшук. При цьому ОСОБА_9 не чинив супротиву. До ОСОБА_9 свідок кайданків не застосовував, обвинуваченого в кайданках не бачив. Останній ніяких протиправних дій не вчиняв, тому не було необхідності в застосуванні кайданків. Потім проводили обшук за місцем проживання ОСОБА_9 за іншою адресою, в квартирі на першому поверсі. В ході обшуку знайшли амфетамін, вагою 1-1,5 кг, і ОСОБА_9 пояснював, що отримав заборонені речовини по пошті, фасував їх і збував шляхом розміщення «закладок», фотографуючи ці місця.

Отже, згідно з показаннями поліцейських ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 , ОСОБА_9 , при зверненні до нього з приводу слідування за місцями проведення обшуків, не чинив жодного спротиву чи опору, його дії не загрожували завдати шкоду ні собі, ні оточуючим, він не вчинив жодного адміністративного правопорушення, що слугувало б підставою для його затримання в порядку КУпАП.

Відповідно до ст.209 КПК України, особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

Враховуючи перебування ОСОБА_9 в кайданках у супроводі поліцейських на час початку проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_4 , він був фактично затриманий за підозрою в учиненні особливо тяжкого злочину щонайменше з 18 год 10 хв 25.11.2020, будучи змушеним поліцейськими залишатися поряд з ними. При цьому, показання поліцейських ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 про те, що вони особисто не застосовували до ОСОБА_9 кайданки як до, так і під час проведення обшуків 25.11.2020, та не бачили останнього з кайданками на руках, не спростовують факту застосування кайданків і перебування під контролем поліцейських ОСОБА_9 щонайменше з 18 год 10 хв 25.11.2020, що підтверджено відеозаписом обшуку за адресою: АДРЕСА_4 , проведеного 25.11.2020 у період часу з 18 год 10 хв по 19 год 45 хв.

Отже, будучи фактично затриманим щонайменше з 18 год 10 хв 25.11.2020, ОСОБА_9 , як підозрюваний у вчиненні особливо тяжкого злочину, відповідно до ч.1 ст.52 КПК України, мав право на обов`язкову участь захисника у кримінальному провадженні, зокрема для його захисту під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_4 , проведеного 25.11.2020 у період часу з 18:10 год по 19:45 год, і також під час обшуку за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_2 , проведеного 25.11.2020 у період часу з 20:20 год по 22:47 год.

Разом з тим, слідчими проведено вказані обшуки за участю підозрюваного ОСОБА_9 без обов`язкового залучення захисника, а отже з грубим порушенням його права на захист, внаслідок чого істотно порушено права та свободи людини.

Беручи до уваги вищенаведене, місцевим судом було обґрунтовано визнано недопустимими доказами протоколи обшуків від 25.11.2020, які проведено за адресою: АДРЕСА_4 , і за адресою: АДРЕСА_2 .

У рішеннях у справах "Балицький проти України", "Тейксейра де Кастро проти Португалії", "Шабельник проти України", ЄСПЛ застосував різновид доктрини «плодів отруйного дерева», яка полягає в тому, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не були б отримано, якби не було отримано перших. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У цій нормі закріплено як загальну підставу визнання доказів недопустимими - їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, так і підставу, яку в доктрині кримінального процесу іменують правилом про «плоди отруєного дерева», - здобуття інших доказів завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

При цьому, для визнання недопустимим кожний доказ має бути оцінений судом як автономно, так і в сукупності з іншими доказами, а в рішенні суду - наведено належне обґрунтування та мотиви, які би вказували на підставу визнання цього доказу недопустимим. Стосовно ж визнання доказу недопустимим за правилом «плодів отруєного дерева», то у рішенні суду має бути чітко доведено похідний характер інформації, яка стала фактичною підставою для проведення відповідної слідчої (розшукової) дії, від дій, якими були істотно порушені права та свободи людини.

Отже, протоколи обшуків від 25.11.2020, які проведено за адресою: АДРЕСА_4 , і за адресою: АДРЕСА_2 , та похідні від цього огляду докази - всі протоколи огляду предметів у цьому кримінальному провадженні та висновки судових експертиз матеріалів, речовин та виробів, на дослідження яких надавались речовини, вилучені 25.11.2020 за місцем проживання ОСОБА_9 , є недопустимими, оскільки отримані з порушеннями вимог КПК України.

Крім того, місцевий суд також слушно зауважив, що органом досудового розслідування також було порушено порядок проведення негласної слідчої (розшукової) дії стосовно ОСОБА_9 .

Так, згідно з протоколом про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 15.12.2020 - аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_9 , зафіксовано спілкування останнього з оперативним працівником за місцем свого проживання та в ізоляторі тимчасового тримання, в ході якого ОСОБА_9 виключно відповідав на питання щодо обставин розслідуваного діяння, зокрема, щодо джерела походження (постачальників) наркотичних засобів та психотропних речовин, які надходили ОСОБА_9 , методів, якими останній доставляв заборонені речовини до покупців, способів оплати.

Вказану негласну слідчу (розшукову) дію проведено працівником оперативного підрозділу Національної поліції без доручення слідчого, чим порушено ч.6 ст.246 КПК України, згідно з якою проводити негласні слідчі (розшукові) дії має право слідчий, який здійснює досудове розслідування кримінального правопорушення, або за його дорученням - уповноважені оперативні підрозділи Національної поліції.

Згідно з переліком матеріалів, що виділяються з кримінального провадження №0001144 від 18.12.2019 до кримінального провадження № 0001356 від 01.11.2021 (додаток до постанови про виділення матеріалів досудового розслідування та доручення проведення досудового розслідування від 01.11.2021, згідно з якою виділено в окреме провадження матеріали досудового розслідування стосовно ОСОБА_9 ) доручення на проведення НСРД не виділялося з кримінального провадження №0001144.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.246 КПК України, негласні слідчі (розшукові) дії - це різновид слідчих (розшукових) дій, відомості про факт та методи проведення яких не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом; негласні слідчі (розшукові) дії проводяться у випадках, якщо відомості про кримінальне правопорушення та особу, яка його вчинила, неможливо отримати в інший спосіб.

Відповідно до ч.4 ст.258 КПК України, втручанням у приватне спілкування є доступ до змісту спілкування за умов, якщо учасники спілкування мають достатні підстави вважати, що спілкування є приватним; різновидом втручання в приватне спілкування є аудіо-, відеоконтроль особи. Аудіо-, відеоконтроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, яке проводиться без її відома на підставі ухвали слідчого судді, якщо є достатні підстави вважати, що розмови цієї особи або інші звуки, рухи, дії, пов`язані з її діяльністю або місцем перебування тощо, можуть містити відомості, які мають значення для досудового розслідування (ст.260 КПК України).

За змістом протоколу про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 15.12.2020 та згідно з відеозаписом проведення НСРД зафіксовано спілкування оперативного працівника з ОСОБА_9 , зокрема 25.11.2020 після проведення обшуку за місцем його проживання та 30.11.2020 в приміщенні ізолятора тимчасового тримання. Це спілкування жодним чином не мало характеру приватного спілкування та стосувалося виключно з`ясування працівником оперативного підрозділу питань, які входять до предмету доказування в цьому кримінальному провадженні.

Зміст і характер спілкування працівника оперативного підрозділу з підозрюваним, свідчить про те, що фактично проведено не НСРД, а допит підозрюваного в учиненні особливо тяжкого злочину без обов`язкового залучення захисника, чим порушено як порядок проведення НСРД, так і право підозрюваного на захист.

Зважаючи на це, фактичні дані, отримані за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_9 згідно з протоколом від 15.12.2020 є судом першої інстанції обґрунтовано визнано недопустимим доказом.

Інші письмові докази у цьому кримінальному провадженні не є прямими доказами обставин, які складають об`єктивну сторону інкримінованого кримінального правопорушення, що підлягають доказуванню, та самі по собі не можуть бути достатніми для доведення пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення.

Відтак, аналізуючи досліджені докази по справі, місцевим судом правильно встановлено, що, незважаючи на те, що обов`язок доказування згідно зі ст.92 КПК України покладається на слідчого та прокурора, доказів вини ОСОБА_9 стороною обвинувачення під час судового розгляду не надано, і суд не має можливості перебирати цей обов`язок на себе та встановлювати або витребувати за власної ініціативи будь-які докази.

При цьому, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016), в яких серед іншого, ЄСПЛ зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

До того ж колегія суддів констатує, що в апеляційній скарзі прокурор вказує на невірну оцінку судом доказів по справі та просить призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Разом з тим, прокурор в поданій апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду не заявляв клопотання про безпосередній допит свідків, показаннями яких обґрунтовує вину обвинуваченого чи дослідження доказів, на які він посилається в скарзі.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Колегія суддів вважає, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК України. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Тобто, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч.1 ст.404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги - стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження апеляційного суду стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги.

Крім цього, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги прокурора, які останнім були підтриманні у повному обсязі, про існування підстав для скасування вироку з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, у зв`язку з невідповідністю висновків суду викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, сторона обвинувачення не скористалась можливістю заявити клопотання у порядку ч.3 ст.404 КПК України про безпосереднє дослідження доказів, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений права їх дослідити.

Колегія суддів наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п.37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі».

Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів, апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази.

Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005, «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000, «Білуха проти України» від 09.11.2006 про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п.61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

Враховуючи, що інших переконливих аргументів на спростування вказаних висновків місцевого суду щодо оцінки доказів, в апеляційній скарзі прокурора не наведено, суд першої інстанції, оцінивши надані докази у справі, дав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що вони є недостатніми для доведеності того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим ОСОБА_9 .

Колегія суддів вважає, що виходячи із засад судочинства, визначених ст.129 Конституції України, про забезпечення доведеності вини, дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши докази обвинувачення з точки зору належності, допустимості, достовірності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про ухвалення виправдувального вироку щодо ОСОБА_9 .

Відповідно до вимог ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до кримінальної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.

Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своєму рішенні, а згідно ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Зазначене національне процесуальне законодавство України повністю узгоджується і з практикою ЄСПЛ, що сформульована у п.43 рішення Суду від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини», згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Згідно з правовою позицією ЄСПЛ розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Відтак, доводи апеляційної скарги прокурора про скасування виправдувального вироку з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, необхідно визнати необґрунтованими.

За таких підстав, порушень місцевим судом під час розгляду кримінального правопорушення вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення, а виправдувальний вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 червня 2025 року щодо ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4