Справа № 947/6471/26
Провадження № 1-кс/947/3706/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2026 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Одеські області ОСОБА_3 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000904 від 27.08.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси надійшло клопотання старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Одеські області ОСОБА_3 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000904 від 27.08.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченогоч. 4 ст. 190 КК України.

У клопотанні сторона обвинувачення, з метою забезпечення збереження речового росить накласти арешт, із забороною користування, розпорядження та відчуження на будинок для відпочинку, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100).

В обґрунтування клопотання посилається на те, що будинок для відпочинку, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100), вибув із володіння поза волею законного власника ОСОБА_5 , який набув право власності на підставі свідоцтва про право власності від 07.06.2004, виникла необхідність забезпеченні збереження речового доказу шляхом накладення арешту на зазначений об`єкт нерухомого майна.

Прокурор та слідчий в судове засідання не з`явились, проте слідчий надав до суду заяву про розгляд вказаного клопотання за його відсутності, а також просив розглянути клопотання без власника майна.

За ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Слідчий суддя дійшов висновку, що наявні обґрунтовані підстави вважати про існування можливості у власника майна вжити заходів, що унеможливлять накладення арешту на нього, а за такого, з метою забезпечення арешту майна, відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України розгляд клопотання слід проводити без повідомлення власника такого майна, його представників.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося на підставі ч. 4 ст. 107 КПК України.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

В ході судового розгляду встановлено, що слідчими слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000904 від 27.08.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

До слідчого управління ГУНП в Одеській області надійшли матеріали з Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо неправомірних дій групи осіб, які шляхом шахрайства заволоділи чужим майном житловим будинком, чим спричинили матеріальну шкоду у великих розмірах.

Досудовим розслідуванням встановлено, що рієлтор ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за попередньою змовою із ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , нотаріусом ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , нотаріусом ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_7 діючи умисно, з корисливих мотивів, реалізували злочинний план, спрямований на незаконне заволодіння об`єктом нерухомого майна житловим будинком загальною площею 286 кв.м., розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, 16.07.2025 між ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 на підставі підробленої довіреності № 2-1870 від 11.07.2025) та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна житлового будинку загальною площею 286 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість відчуження нерухомого майна відповідно до договору становила 998 500 гривень. Зазначений договір посвідчено державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори міста Одеси ОСОБА_8 .

На підставі завідомо підробленої довіреності № 2-1870 від 11.07.2025,

а також інших завідомо недостовірних документів, які створювали уявлення про наявність у ОСОБА_13 законних повноважень діяти від імені власника та розпоряджатися зазначеним об`єктом нерухомого майна, учасниками злочинної змови було умисно забезпечено укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з дотриманням формальних вимог цивільного законодавства.

Зазначені дії були спрямовані на надання правомірного вигляду незаконному набуттю зазначеного об`єкта нерухомого майна, його подальшому відчуженню, а також на приховування злочинного походження цього майна.

З метою маскування справжніх обставин набуття права власності та надання правомірного вигляду операціям з цим майном ОСОБА_6 вступила у злочинну змову з іншими особами, з метою легалізації зазначеного об`єкта нерухомого майна та його включення у легальний цивільний обіг, для чого у короткий проміжок часу було забезпечено укладення ряду договорів купівлі-продажу за заниженими цінами, а саме:

1.договір купівлі-продажу від 04 серпня 2025 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , вартість відчуження - 999150 грн. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом

ОСОБА_10 договору купівлі-продажу від 09 серпня 2025 року, укладеного між

ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , вартість відчуження - 500 100 грн. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом

ОСОБА_10 договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2025 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , вартість відчуження - 3 000 100 грн. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_14 .

Укладення вказаних правочинів дозволило учасникам злочинної схеми створити умови для подальшого перепродажу об`єкта нерухомого майна іншим зацікавленим особам, у тому числі потенційним добросовісним набувачам, чим було сформовано видимість законності набуття права власності на зазначений об`єкт.

Крім того, використання послідовних правочинів з відчуження зазначеного майна було спрямоване на відвернення уваги правоохоронних органів від злочинної схеми, приховування її реальних учасників і механізму незаконного заволодіння майном.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_11 .

Оскільки об`єктом кримінально протиправних дій є будівля для відпочинку, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100), виникла необхідність забезпечити зберігання цього нерухомого майна, з метою запобігання його пошкодженню, псуванню, знищенню, використанню, перетворенню та протиправної передачі майна.

Постановою слідчого від 10.03.2026 року будинок АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ст.170 КПК України майно, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину може бути арештоване на підставі рішення слідчого судді. Арешт майна може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться чи зберігаються в банках або інших фінансових установах. Арешт майна може бути застосований з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Відповідно до абз. 1 ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи зазначені вище обставини, на переконання слідчого судді, наразі наявні підстави для накладення арешту на будинок за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вулиця Новоберегова, будинок 90/7,з метою збереження речових доказів, оскільки вказане нерухоме майно є предметом вчинення кримінального правопорушення та може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а досудове розслідування триває, тому не застосування арешту може призвести до втрати доказів, необхідних для досягнення цілей кримінального провадження.

На підставі наведеного, слідчий суддя приходить до висновку, що прокурором доведено, що зазначене нерухоме майно, відповідно до положень ст. 170 КПК України відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, постановою слідчого від 10.03.2026 визнано речовим доказом, має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, оскільки є предметом вчинення кримінального правопорушення та може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000904.

При вирішенні клопотання сторони обвинувачення, слідчий суддя враховує, що закон не вимагає, щоб докази на підтвердження вчинення кримінального правопорушення були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого кримінального правопорушення. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно застосувати зазначений вид заходу забезпечення кримінального провадження, досягнення дієвості цього провадження та уникнення негативних наслідків.

Норма-дефініція речових доказів (стаття 98 КПК) щодо критеріїв (умов) визнання матеріальних об`єктів речовими доказами (були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин) з одного боку дійсно, сформульована в категоричній формі, і вказані умови мають бути дотримані для визнання тих, чи інших речей речовими доказами. У той же час слід зважати на стадію кримінального провадження. Так, на стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування - це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє прийти до висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) - стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу у кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

Викладене переконує слідчого суддю у тому, що мета цього заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді запобігання цьому ризику може бути досягнута.

За викладених обставин та відповідних норм кримінального процесуального законодавства, слідчий суддя приходить до переконання, що матеріалами клопотання обґрунтовано та в судовому засіданні встановлено необхідність застосування на даній стадії досудового розслідування, такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, з метою уникнення можливості його відчуження, забезпечення збереження речових доказів (в даному випадку квартира), яка можливо є предметом вчинення кримінального правопорушення, слідчий суддя приходить до висновку, що у випадку його незастосування, це може призвести до неповоротних наслідків, які можуть перешкоджати досудовому розслідуванню, а тому це є необхідною умовою досягнення дієвості даного кримінального провадження.

Вирішуючи питання про накладення арешту, слідчий суддя враховує й те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження як накладення арешту.

Так, приймаючи до уваги викладене та враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення (ч. 4 ст. 190 КК України), за фактом вчинення якого розслідується кримінальне провадження та в межах якого подано дане клопотання, фактичні обставини кримінального провадження, слідчий суддя з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна, яке відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, та визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні, приходить до висновку про наявність достатніх підстав для накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні на початковій стадії досудового розслідування.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

На думку слідчого судді, накладення арешту в даному випадку є розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження, враховуючи високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, його специфіку і тяжкість. За таких обставин, слідчий суддя вважає, що пов`язані із накладенням арешту обмеження є виправданими, співмірними із завданнями кримінального провадження та пропорційними меті, з якою такі обмеження застосовуються.

Також слідчий суддя відзначає, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав. Хоча власник обмежується у реалізації правомочностей щодо таких прав, такий захід є тимчасовим.

За таких обставин, слідчий суддя вважає, що обмеження, яких зазнає власник майна, на даному етапі виправдовують такий ступінь втручання у його право власності.

Крім того, з урахуванням характеру кримінального правопорушення, що розслідуються у межах цього кримінального провадження, такий захід забезпечення кримінального провадження є пропорційним втручанню у володіння майном. Підстав сумніватися в співмірності такого обмеження права власності завданням кримінального провадження у слідчого судді не виникає. У цьому випадку арешт майна необхідний для забезпечення ефективності кримінального провадження та негативних наслідків для володільців майна не створює.

На переконання слідчого судді, загальні інтереси суспільства у вигляді досягнення завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України (зокрема, захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування тощо), виправдовують ступінь втручання у право власності особи, яке пов`язане з накладенням арешту на належне їй майно.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК України до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні,

Мета судового контролю полягає в тому, щоб досудове розслідування в кримінальних провадженнях проводилось із дотриманням принципу верховенства права.

У порядку встановленому КПК, слідчий суддя приходить до висновку про задоволення даного клопотання.

Одночасно слідчий суддя наголошує, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або невідворотним позбавленням такого права. Хоча власник і обмежується у реалізації всіх правомочностей щодо відповідного майна, проте таке обмеження має тимчасовий характер.

Додатково слідчий суддя акцентує, що у випадку, якщо в рамках даного кримінального правопорушення майно, на яке накладено арешт , буде оглянуто та встановлено, що відпала необхідність в його подальшому арешті, власник такого майна має право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, у відповідності до ст.. 174 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 132, 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання - задовольнити.

Накласти арешт із забороною користування, розпорядження та відчуження на будинок для відпочинку, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100).

Заборонити будь-яким особам, в тому числі суб`єктам державної реєстрації, здійснення будь-яких реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (в тому числі поділу, об`єднання, виділу частки)щодо об`єкту нерухомого майна розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100).

Виконання ухвали покласти на старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Одеські області ОСОБА_3 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1