ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1315/26 Справа № 185/9365/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6

обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під варто щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, неодруженого, без зареєстрованого місця проживання, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2026 задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 13 квітня 2026 року включно.

Визначено заставу у розмірі 199 680 грн., у разі внесення застави визначено покласти обов`язки: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, суду; повідомляти слідчого, прокурора, суд про зміну місця свого проживання; здати на зберігання органу досудового розслідування паспорт для виїзду за кордон або інші документи, що дають право на виїзд з України.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що встановлені раніше ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати, а також стороною обвинувачення доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленим та існуючим ризикам, зазначеним у клопотанні.

Також, слідчим суддею враховано, що обвинувачений неодноразово судимий, не працює, не одружений, також те, що наразі слідство триває та відсутні відомості про стан здоров`я обвинуваченого, які вказували б на неможливість тримання останнього під вартою.

Крім того, слідчий суддя врахувавши тяжкість, специфіку, суспільну небезпеку кримінального правопорушення, вважав за необхідне, раніше визначений розмір застави залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить оскаржену ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

- не залишати місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу прокурора або суду цілодобово;

- прибувати за кожним викликом прокурора або суду;

- не відлучатись з міста Павлоград Дніпропетровської області, без дозволу прокурора або суду; - носити електронний засіб контролю.

У випадку відмови в задоволенні апеляційної скарги щодо застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, визначити йому заставу, яка дорівнюватиме 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 66560 грн.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що ухвала є незаконною та несправедливою по відношенню до підзахисного, постановлена із порушенням чинного законодавства у зв`язку із тим, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 було застосовано ухвалою слідчого судді Тернівського міського суду Дніпропетровської області 19.07.2024 р. та в подальшому запобіжний захід більш ніж 10 разів продовжувався суддями Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Зазначає, що сторона обвинувачення кожного разу звертається до суду з ідентичними клопотаннями про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 та постійно вказує на наявність лише ризиків переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, що свідчить про формальний підхід.

Стверджує, що ОСОБА_7 , перебуваючи під вартою тривалий час, зробив висновки щодо своєї подальшої поведінки і, опинившись на свободі, не буде переховуватись від суду, не вчинить нового злочину. Вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 до моменту затримання постійно проживав в місті Павлоград, на обліках в лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Щодо визначеного розміру застави вказує, що він є надмірним, оскільки обвинувачений до моменту затримання офіційно ніде не працював, постійних заробітків не мав.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу з викладених в ній підстав; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Так, згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

- наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

- недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із вимогами ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

- виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

- виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_7 під вартою цих вимог закону дотримався.

Як вбачається з наданих матеріалів, у провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000959 від 02.07.2024 року, щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Прокурором подане клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного стосовно ОСОБА_7 , в якому зазначено, що встановлені ризики та суспільна небезпека особи обвинуваченого не відпали і продовжують існувати.

Аналізуючи надані матеріали, колегія суддів дійшла висновку про доведеність викладених в клопотанні обставин, які перешкоджають завершенню судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора у контексті наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд першої інстанції правильно встановив, що вони є обґрунтованими, а заявлені ризики об`єктивно продовжують існувати і для запобігання ним необхідно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про небезпідставність обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки воно підтверджується зібраними доказами, які містяться в матеріалах провадження.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Як вбачається з наданих матеріалів, обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 , у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, які в своїй сукупності вказують на вірогідну причетність останнього до інкримінованого злочину, а отже обвинувачення не є очевидно безпідставним, а детальне дослідження його обґрунтованості є предметом судового розгляду справи по суті.

Необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час вирішення кримінального обвинувачення по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для продовження запобіжного заходу.

З огляду на викладене колегія суддів вважає доводи ОСОБА_7 , висловлені останнім під час апеляційного розгляду, щодо сумнівності та недоведеності обвинувачення, - передчасними і такими, що не обгрунтовують апеляційні вимоги захисника.

Також є правильним висновок суду щодо наявності відносно ОСОБА_7 ризику з числа передбачених ст. 177 КПК України у виді переховування від органів досудового розслідування та суду з огляду на те, що відносно останнього існує небезпідставне обвинувачення у скоєні кримінального правопорушення, яке за правилами ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, що може спонукати останнього до спроби уникнути покарання шляхом переховування від органів слідства та суду.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі має оцінюватись у розрізі чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості переховування обвинуваченого від суду, колегія суддів бере до уваги, що існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Також існує і ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків, а також ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, який у цьому випадку є особливо вагомим з огляду на те, що ОСОБА_7 не має легального джерела доходів та є особою раніше багаторазово судимою за корисливі посягання на чуже майно, у тому числі неодноразово - із застосуванням положень ст. 71 КК України, що дозволяє грунтовно припускати антисоціальну спрямованість його особи та стійкість протиправної поведінки, а відтак і високу вірогідність її продовження.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції, вважає, що встановлені щодо цього обвинуваченого ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими, а вищенаведені обставини поза розумним сумнівом підтверджують продовження існування встановлених ризиків, і те, що запобігти їх реалізації можливо тільки шляхом продовження застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а більш м`які запобіжні заходи нездатні забезпечити йому належну процесуальну поведінку.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції було враховано, що ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, специфіку та суспільну небезпеку кримінального правопорушення та визначено, що застава у раніше визначеному розмірі є такою, що достатньою мірою гарантує виконання покладених на нього процесуальних обов`язків та забезпечить його належну поведінку у кримінальному провадженні, та є обґрунтованою. Колегія суддів зауважує, що визначений розмір застави є достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки останнього та буде для нього вагомим стримуючим фактором, а достатніх підстав для зменшення розміру альтернативної застави не вбачається.

Доводи апеляційної скарги у своїй сукупності не спростовують наявність і вагомість існуючих ризиків з переліку встановлених судом, не містять нових істотних для справи відомостей та полягають у переоцінці тих обставин справи та відомостей про особу обвинуваченого, які були відомі суду першої інстанції та, на переконання колегії суддів, дістали належну оцінку.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2026 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4