Справа №576/1518/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/127/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою
УХВАЛА

Іменем України

21 січня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 576/1518/21 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10.05.2023, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Олексинці Борщівського району Тернопільської області, мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки не з`ясовано обставини та час його затримання, а також момент вилучення грошових коштів, дані щодо часу вчиненні злочину, які містяться в матеріалах провадження, суперечать одне одному і не підтверджують обвинувачення, не всі докази досліджені, заява щодо провокації злочину залишилася неспростованою;

- прокурор ОСОБА_13 просить скасувати вирок у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним та засудити за ч. 1 ст. 368 КК до позбавлення волі строком 3 роки з позбавленням права обіймати посади на державних чи комунальних підприємствах, установах та організаціях, які пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій строком на 2 роки, в іншій частині вирок залишити без змін. Вимоги обґрунтовані тим, що обвинувачений своєї вини не визнав, не висловив критичної оцінки своїм неправомірним діями, вчинив корупційне правопорушення будучи службовою особою та в період свого робочого часу. Також не враховано наявність відомостей про направлення до суду обвинувального акту відносно ОСОБА_10 за ч. 5 ст. 191 КК.

Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10.05.2023 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК, і йому призначене покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68000 грн, з позбавленням права обіймати посади на державних чи комунальних підприємствах, установах та організаціях, які пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій на строк 1 рік. Стягнуто із ОСОБА_10 на користь держави 3432,40 грн судових витрат.

Згідно вироку, ОСОБА_10 , обіймаючи посаду заступника директора з виробництва відділу адміністрування Інституту луб`яних культур Національної академії аграрних наук України, будучи службовою особою, маючи умисел на щомісячне отримання неправомірної вигоди за укладення договору зберігання та користування складським приміщенням Інституту без проведення розрахунку по бухгалтерському обліку підприємства, 05.03.2021 запропонував ОСОБА_14 , який приїхав до Інституту з метою обговорення питання оренди складського приміщення, замість договору оренди складського приміщення укласти з Інститутом договір зберігання, на що ОСОБА_14 погодився. Того ж дня ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_14 , що офіційно зберігання буде коштувати 1040 грн на місяць, але окрім офіційного платежу останній повинен буде передавати йому 10000 грн щомісяця.

25.03.2021 ОСОБА_14 , перебуваючи в кабінеті заступника директора Інституту ОСОБА_10 за адресою: м. Глухів, вул. Терещенків, 45, уклав договір зберігання № 23/03-1 з розрахунку 1200 грн на місяць, на якому ОСОБА_10 поставив свій власний підпис від імені директора інституту ОСОБА_15 , після чого один із примірників передав ОСОБА_14

26.04.2021 близько 09:22 ОСОБА_10 , перебуваючи неподалік складського приміщення Інституту за адресою: м. Глухів, вул. Суворова, буд. 70, отримав від ОСОБА_14 неправомірну вигоду в розмірі 10000 грн за укладення договору зберігання та подальше користування складським приміщенням без проведення по бухгалтерському обліку підприємства.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечили проти апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечив проти апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції визнав доведеним та кваліфікував дії ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 368 КК як одержання службовою особою неправомірної вигоди за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища.

Такий висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, є обґрунтованим і вмотивованим, зроблений на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно ст. 94 КПК.

Суд першої інстанції, з`ясувавши позицію ОСОБА_10 , який не визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, обґрунтував висновок про доведеність його винуватості на підставі аналізу таких доказів:

- показань потерпілого ОСОБА_14 , згідно яких протягом останніх декількох років він займався торгівлею в м. Харкові. Потім він вирішив відкрити в м. Глухові базу, де б проводилось сортування та зберігання товару, а оскільки для цього йому необхідні були склади, то навесні 2021 р. він звернувся до директора Інституту луб`яних культур ОСОБА_15 з приводу оренди складських приміщень, який направив його до свого заступника ОСОБА_10 . Того ж дня, перебуваючи в кабінеті бухгалтерії, у процесі оформлення документів, ОСОБА_10 повідомив, що за оренду складу він повинен сплачувати інституту близько 1000 грн на місяць, але при цьому показав йому мобільний телефон, на екрані якого була зазначена сума «10400». Він зрозумів, що цю суму, крім офіційного платежу, він повинен буде платити особисто ОСОБА_10 . Потім, коли вони вийшли із кабінету, то домовились на суму 10000 грн. Після цього, в м. Суми, де він на той час тимчасово мешкав, він написав заяву в поліцію. Перший раз він передав 11200 грн ОСОБА_10 у приміщенні Інституту луб`яних культур наприкінці березня 2021 р. Із цієї суми 10000 грн призначались особисто ОСОБА_10 , а 1200 грн той мав внести в касу інституту в якості оплати за договором зберігання, оскільки в той день в інституті бухгалтерія не працювала. 26.04.2021 він приїхав до м. Глухова, щоб провести чергову оплату за оренду складу, як в касу Інституту, так і особисто ОСОБА_10 . Перед цим працівники поліції в присутності свідків, надали йому мічені грошові кошти та наділи на нього спеціальне обладнання. Він приїхав в інститут, де сплатив офіційні кошти в касу за договором зберігання. ОСОБА_10 знаходився на території, де розташовані складські приміщення, тому він приїхав на це місце, де біля складу зустрівся із ОСОБА_10 та передав йому 10000 грн, які ОСОБА_10 поклав в зовнішню праву кишеню куртки і вони розійшлись;

- показань свідка ОСОБА_15 , згідно яких з листопада 2020 р. він обіймає посаду директора Інституту луб`яних культур Національної академії аграрних наук України. З грудня 2020 р. посаду його заступника з господарської діяльності обіймає ОСОБА_10 . Навесні 2021 р. до нього звернувся ОСОБА_14 з приводу оренди складських приміщень. Для вирішення цього питання він направив ОСОБА_14 до ОСОБА_10 як до профільного заступника. Про укладення договору з ОСОБА_14 йому стало відомо після порушення кримінальної справи у відношенні ОСОБА_10 . Особисто він не давав розпорядження укладати такий договір і не підписував його;

- показань свідка ОСОБА_16 , згідно яких з 2012 р. вона обіймає посаду головного бухгалтера Інституту луб`яних культур. Особисто ОСОБА_14 вона не знала і вперше його побачила, коли 21.03.2021 між Інститутом та ОСОБА_14 був укладений договір зберігання. ОСОБА_14 в бухгалтерію привів ОСОБА_10 , який дав вказівку підготувати цей договір. Вона склала договір за шаблоном від імені директора інституту ОСОБА_15 , але його підписав ОСОБА_10 . За цим договором ОСОБА_14 мав сплачувати інституту 1200 грн щомісячно в касу, або на рахунок інституту. ОСОБА_14 провів дві оплати в березні та квітні 2021 р. Перший раз гроші в бухгалтерію приніс ОСОБА_10 . Вона провела ці кошти через касу, а касовий ордер вона згодом передала ОСОБА_14 . Другий раз оплату проводив уже сам ОСОБА_14 через касу інституту;

- договору зберігання № 23/03-1, згідно якого 25.03.2021 між Інститутом луб`яних культур НААНУ та фізичною особою підприємцем ОСОБА_14 був укладений договір, за яким ОСОБА_14 передавав на зберігання Інституту товарно-матеріальні цінності (одяг) в кількості 20 тон та мав сплачувати за зберігання 1200 грн щомісячно не пізніше 30 числа поточного місяця. Строк зберігання товару визначений сторонами договору з 26.03.2021 по 31.12.2021;

- квитанції до прибуткового касового ордеру від 26.03.2021, згідно якого ФОП ОСОБА_17 сплатив Інституту луб`яний культур 1200 грн за договором зберігання;

- зберігальної розписки від 26.04.2021, згідно якої ОСОБА_14 передав головному бухгалтеру Інституту луб`яних культур НААНУ ОСОБА_16 1200 грн у якості оплати послуг за зберігання товару за договором від 25.03.2021;

- постанови прокурора від 23.04.2021, якою надано дозвіл на проведення негласної слідчої дії контролю за вчиненням злочину у виді спеціального слідчого експерименту із використанням аудіо та відеозапису, фотографування, спеціальних технічних засобів з використанням грошових коштів у сумі 10000 грн купюрами по 500 грн кожна, із яких одна купюра справжня та 19 купюр, кожна з яких імітує 500 грн. Строк дії постанови визначено в 30 днів починаючи з 23.04.2021;

- протоколу виготовлення несправжніх (спеціальних імітаційних) засобів візуально схожих на грошові кошти від 23.04.2021, згідно якого на виконання вказаної постанови прокурора за допомогою комп`ютера та копіювальної техніки на папері були виготовлені несправжні (імітаційні) грошові купюри номіналом по 500 грн кожна у кількості 19 купюр, серії ЛБ № 2072002;

- ухвали слідчого судді Сумського апеляційного суду від 18.03.2021, якою надано дозвіл на проведення стосовно ОСОБА_10 негласної слідчої дії у виді аудіо-, відеоконтролю особи строком 60 днів;

- протоколу відбору зразків спеціальної обробки, огляду, виготовлення копій, помітки та вручення грошей, а також несправжніх (імітаційних) засобів візуально схожих на гроші від 26.04.2021, згідно якого була оглянута представлена ОСОБА_14 купюра номіналом 500 грн серії ФЗ № 38296609, а також були оглянуті раніше виготовлені несправжні (імітаційні) грошові купюри номіналом по 500 грн кожна у кількості 19 купюр, серії ЛБ № 2072002. Вказані купюри були скопійовані, переписані їх серійні номери, помічені хімічною речовиною, оглянуті під лампою та передані ОСОБА_14 . Також були поміщені в конверт та опечатані печаткою зразки спеціальної обробки;

- протоколу затримання особи від 26.04.2021, згідно якого після затримання ОСОБА_10 добровільно із правої кишені куртки дістав купюри в кількості 20 штук, із яких одна купюра номіналом 500 грн серії ФЗ № 38296609 та 19 несправжніх (імітаційних) грошових купюр номіналом по 500 грн кожна серії ЛБ № 2072002. Далі, із внутрішнього карману куртки ОСОБА_10 дістав грошові кошти на суму 9770 грн, із яких 97 купюр номіналом по 100 грн, одна купюра номіналом 50 грн та 4 купюри номіналом по 5 грн;

- постанови прокурора від 26.03.2021 про проведення освідування ОСОБА_10 та протоколу освідування особи від 26.04.2021, згідно якого в приміщенні складу, що розташований в м. Глухові по вул. Суворова, 70, були просвічені пальці та долоні обох рук ОСОБА_10 , а також його одяг. Під час цього освідування на середньому пальці правої руки виявлено цятку спеціальної хімічної речовини жовто-зеленого кольору. З рук ОСОБА_10 зроблено змиви, також зроблено контрольний змив, які поміщені до окремих конвертів;

- висновку експерта від 28.05.2021, згідно якого на поверхні грошової купюри номіналом 500 грн на 19 імітаційних купюрах, на поверхні марлевих тампонів зі змивами із долонь ОСОБА_10 , на зовнішній і внутрішній поверхні бокової прорізної кишені куртки ОСОБА_10 та на фрагменті аркуша паперу, представленого у якості зразка помітки грошових купюр, присутні нашарування спеціальної хімічної речовини, які люмінесціюють жовто-зеленим кольором і мають спільну родову належність. На поверхні контрольного ватного тампону слідів люмінофорів немає;

- протоколу про результати аудіо-, відео контролю за особою від 24.03.2021, від 26.03.2021, 31.03.2021, 12.04.2021, 26.04.2021, 27.04.2021, із додатками до них у виді флеш-носіїв, на яких відображено зміст розмов під час зустрічей ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , серед яких останні обговорюють виконання умов раніше укладеного між ОСОБА_14 та інститутом луб`яних культур договору зберігання;

- наказу т. в. о. директора Інституту луб`яних культур НААНУ від 28.12.2020, згідно якого ОСОБА_10 з 29.12.2020 обіймає посаду заступника директора з виробництва відділу адмінуправління вказаного Інституту;

- посадової інструкції заступника директора інституту луб`яних культур НААНУ, якою визначені посадові обов`язки ОСОБА_10 ;

- статуту Інституту луб`яних культур Національної академії аграрних наук України, затв. 21.12.2012, яким визначено, що Інститут є державною, бюджетною, неприбутковою, науковою установою та перебуває у віданні Національної академії аграрних наук України;

- речових доказів грошових коштів у сумі 500 грн, несправжніх (імітаційних) грошових купюр номіналом по 500 грн кожна у кількості 19 купюр, вилучені у ОСОБА_10 під час його затримання, та номери яких співпадають з номерами купюр, що були зазначені в протоколі відбору зразків, помітки і вручення.

З вироку вбачається, що суд проаналізував зібрані й надані докази і порушень вимог кримінального процесуального закону, які б у контексті приписів ст. 85-87 КПК, свідчили про необхідність визнання доказів неналежними, недостовірними та/або недопустимими, не встановив.

Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, суд першої інстанції умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу і дані, які містяться у протоколах слідчих дій та висновку експерта на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів і правомірно поклав їх в основу свого вироку.

З наданих доказів встановлено, коли та за яких обставин обвинувачений отримав від ОСОБА_14 неправомірну вигоду, а також обставини його затримання та вилучення грошових коштів. При цьому матеріали провадження не містять будь-яких суперечностей щодо часу вчинення кримінального правопорушення. Враховуючи відсутність чітких і конкретних аргументів з боку обвинуваченого на підтвердження своєї позиції, відповідні доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо не дослідження всіх доказів, зокрема додатків у виді відеозаписів до протоколів про результати аудіо- та відеоконтролю особи від 24.03.2021, 26.03.2021, 31.03.2021, 12.04.2021, 26.04.2021 та 27.04.2021, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідні відеозаписи із залученням спеціаліста були відтворені в залі судового засідання з відображенням у журналі судового засідання основних технічних характеристик обладнання та носіїв інформації і зазначенням часу демонстрації.

Є такими, що повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження доводи апеляційної скарги обвинуваченого про провокацію кримінального правопорушення.

Зокрема, практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) визначено аспекти (критерії) відмежування провокації злочину від допустимої поведінки правоохоронних органів (рішення від 04.11.2010 у справі «Банніков проти Російської Федерації», заява № 18757/06, §§37-65); рішення від 04.04.2017 у справі «Матановіч проти Хорватії», заява № 2742/12, §§123-135); рішення від 20.02.2018 у справі «Раманаускас проти Литви», заява № 55146/14, §§54-62). Провокація має місце тоді, коли працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений. При цьому під пасивним розслідуванням розуміється відсутність будь-яких активних дій, які би спонукали особу вчинити злочин.

Для відмежування якої від допустимої поведінки правоохоронних органів встановлено критерії: змістовний та процесуальний. Під змістовним критерієм розуміється наявність/відсутність суттєвих змістовних ознак, притаманних провокації правоохоронних органів, а під процесуальним критерієм наявність у суду можливостей перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання з дотриманням змагальності та рівності сторін. Іншими словами, будь-яка інформація, що стосується існуючого наміру вчинити кримінальне правопорушення або вчинюваного кримінального правопорушення, має бути такою, що може бути перевіреною, та державне обвинувачення (прокурор) повинно мати змогу продемонструвати на будь-якій стадії, що в його розпорядженні наявні достатні підстави для проведення оперативного заходу.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що постановою прокурора від 23.04.2021 було вирішено провести у цьому кримінальному провадженні контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, зокрема відносно ОСОБА_10 , без активної поведінки працівників правоохоронного органу, що могло б спонукати кого-небудь вчинити кримінальне правопорушення

Слід зазначити, що незгода з наведеним у процесуальному рішенні обґрунтуванням не свідчить про очевидну недостатність такого обґрунтування. У процесуальних документах прокурор навів відповідні мотиви, повноту відображення яких сторона захисту сприймає як недолік процесуального рішення, але, оцінюючи наведені прокурором обґрунтування в контексті конкретного кримінального провадження, викладені в постанові мотиви не можна вважати явно недостатніми, а висновки безпідставними, а відтак, наведені стороною захисту доводи не свідчать, в аспекті реалізації судом апеляційної інстанції повноважень, визначених приписами п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК, про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і прав обвинуваченого.

Відповідно установлених фактичних обставин справи відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у цьому кримінальному провадженні були внесені на підставі заяви ОСОБА_14 , після чого і було розпочате досудове розслідування. З досліджених доказів убачається, що саме від ОСОБА_10 виходила ініціатива надання неправомірної вигоди за оренду складських приміщень.

Крім того, вимогу щодо надання неправомірної вигоди, як обов`язкової умови укладення договору зберігання, ОСОБА_10 висловив ОСОБА_14 під час їхньої першої зустрічі. При цьому рішення про укладення договору зберігання ОСОБА_10 прийняв одноосібно, з використанням свого службового становища, підписавши договір від імені свого керівника та умисно не повідомивши останнього про вчинення зазначених дій. Ці обставини і свідчать про наявність у нього заздалегідь сформованого корисливого мотиву та прямого умислу на одержання такої вигоди без жодного стороннього втручання.

У цьому кримінальному провадженні відсутні ознаки, притаманні провокації, оскільки кримінальне правопорушення розпочалося та було вчинене без активної поведінки працівників уповноваженого правоохоронного органу (чи їх агенту), які обмежились пасивним розслідуванням з метою встановлення обставин кримінального правопорушення, тобто отримання доказів на підтвердження його вчинення. Ні вони, ні ОСОБА_14 не вдавалися до активних і провокаційних дій, не впливали у будь-який спосіб на обвинуваченого та штучно не створювали обстановку для вчинення цього кримінального правопорушення. Отже, дії правоохоронного органу, через призму прецедентної практики ЄСПЛ стосовно приписів п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не призвели до підбурювання.

Колегія суддів ураховує, що під час розгляду кримінального провадження в місцевому суді обвинувачений не визнав вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, не змінив цієї позиції і в ході перегляду рішення судом апеляційної інстанції. За практикою ЄСПЛ цей Суд визнає необґрунтованими заяви про провокування кримінального правопорушення й не розглядає їх по суті в тих справах, де заявник заперечує сам факт вчинення ним правопорушення та одночасно заявляє про його провокацію (рішення від 08.07.2021 у справі «Берлізев проти України», заява № 43571/12, §46). Захист від провокації обов`язково передбачає, що обвинувачений визнає вчинення інкримінованих йому дій, але стверджує, що вони були наслідком незаконного підбурювання з боку працівників поліції.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_10 внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Так, положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд першої врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання (раніше не судимий, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей), відсутність обставин, які обтяжують покарання, і дійшов висновку про необхідність призначення покарання в межах санкції ч. 1 ст. 368 КК у виді штрафу в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68000 грн, з позбавленням права обіймати посади на державних чи комунальних підприємствах, установах та організаціях, які пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій на строк 1 рік, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Визначене судом покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами вчиненого та особою обвинуваченого, що розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тому вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Такі обставини як невизнання обвинуваченим своєї вини, вчинення ним корупційного правопорушення як службовою особою та в період свого робочого часу не свідчать про явну невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також не є безумовними підставами призначення обвинуваченому найсуворішого виду покарання у виді позбавлення волі, визначеного санкцією ч. 1 ст. 368 КК.

Направлення до суду обвинувального акту відносно ОСОБА_10 за ч. 5 ст. 191 КК також не може свідчити про м`якість призначеного йому покарання, оскільки протилежний підхід суперечив б принципу презумпції невинуватості.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10.05.2023 відносно ОСОБА_18 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4