ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

слідчого ОСОБА_7

представника власника майна-адвоката ОСОБА_8

представника потерпілої-адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтава в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м.Полтави від 10 вересня 2025 року у кримінальному провадженні №0001567,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням слідчий суддя задовольнив клопотання слідчого СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області лейтенанта поліції ОСОБА_7 та наклав арешт на транспортний засіб автомобіль «КІА РІО», днз. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу « НОМЕР_2 » з позбавленням права відчуження, розпоряджання та використання з метою забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні. Визначено місцем зберігання за умови встановлення місцезнаходження автомобіля марки «КІА РІО», днз. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу «Z94CC41BBDR074768» спеціальний майданчик ГУНП в Полтавській області.

В обґрунтування прийнятого рішення слідчий суддя зазначив, що вищевказане майно, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, та прийшов до висновку про наявність правових підстав до арешту, вказаного в клопотаннях сторони обвинувачення майна.

В апеляційній скарзі представник власника майна адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Зазначає, що автомобіль був набутий ОСОБА_10 як добросовісним набувачем на підставі договору купівлі-продажу, який не визнаний недійсним.

Зауважує, що у резолютивній частині ухвали слідчого судді вказано, що арешт на автомобіль накладається з метою забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, однак жодних доказів того, шо ОСОБА_10 є цивільним відповідачем або пов`язана із підозрюваними особами, судом не встановлено.

Стверджує, що арешт майна особи, яка не є учасником кримінального правопорушення є безпідставним втручанням у право власності.

Зауважує на можливість збереження вказаного майна, передавши його на відповідальне зберігання власнику.

Разом з цим, адвокат ОСОБА_8 заявила клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, в обгрунтування якого вказала, що учасники не повідомлялися про судове засідання в суді першої інстанції, а з оскаржуваним рішенням змогли ознайомитися лише 28.10.2025., в зв`язку з чим строк пропушено з поважних причин.

Власник майна ОСОБА_10 та потерпіла ОСОБА_11 , будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час апеляційного розгляду, у судове засідання апеляційного суду не з`явились про причини неявки суду не повідомляли.

Положеннями ч. 4 ст. 405 КПК України передбачено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження, які судом були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає проведенню розгляду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення, а якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Враховуючи підстави, на які посилається представник власника майна адвокат ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області перебуває кримінальне провадження, відомості щодо кримінального правопорушення у якому внесені до ЄРДР 04.10.2024 за №0001567 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Досудове розслідування здійснюється за фактом того, що 03.10.2024 до ЧЧ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області надійшли матеріали звернення громадянки ОСОБА_11 відповідно до яких невстановлені особи, діючи умисно шляхом зловживання довірою, заволоділи грошовими коштами заявниці після продажу автомобіля, належного останній.

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин ОСОБА_12 , котрий пояснив, що близько п`яти років знає громадянку ОСОБА_11 , котра неодноразово привозила своє авто «КІА РІО», днз. НОМЕР_1 на ремонт після ДТП. В грудні 2020 року він взяв вищевказаний автомобіль на ремонт. ОСОБА_11 привезла авто на евакуаторі до гаражу по АДРЕСА_1 , де він раніше працював. Автомобіль був після ДТП, а саме розбитий перед автомобіля. Але даний автомобіль він не відремонтував, так як у 2022 році почалася війна, та не було часу, щоб його ремонтувати. На той час авто перебувало на стоянці по АДРЕСА_1 . Також він не отримував кошти на ремонт та запчастини для автомобіля. Після чого останній звільнився звідти та залишив автомобіль за адресою АДРЕСА_1 .

Було встановлено власника СТО по ремонту автомобілів, громадянина ОСОБА_13 , котрий пояснив, що має своє СТО по ремонту автомобілів за адресою АДРЕСА_1 , на якому на той час в нього винаймав приміщення для ремонту авто громадянин ОСОБА_12 . Після чого, у 2020 році на СТО пригнали розбитий автомобіль «КІА РІО», червоного кольору днз. не пам`ятає, на ремонт після ДТП. Через деякий час він помітив, що авто просто стоїть та ОСОБА_12 не ремонтує його. На що останній повідомив, власниця не повертає кошти, які він вклав на даний час в ремонт автомобіля. В подальшому ОСОБА_14 зник та не відповідав на дзвінки ОСОБА_13 , та приходили невідомі особи і шукали ОСОБА_14 . Через деякий час до нього приїхав громадянин на ім`я ОСОБА_15 та сказав, що зараз приїде евакуатор та забере дане авто. Він запитав де власник або техпаспорт, на що останній відповів, що все є. Після чого приїхав евакуатор та забрав автомобіль, що був за евакуатор йому невідомо, так як перебував весь час в приміщенні.

Було відібрано пояснення від громадянина ОСОБА_16 , котрий пояснив, що восени 2021 року, до нього звернулася ОСОБА_17 , за допомогою, щоб їй повернули автомобіль «КІА PІО», яке вона віддала на ремонт ОСОБА_18 . На що він їй відповів, що не займається відбиванням коштів та запропонував звернутися до поліції. В подальшому останній познайомив ОСОБА_11 з громадянином на ім`я ОСОБА_19 . Одного разу йому зателефонував ОСОБА_19 та попросив з`їздити з ним на СТО, де стояв вищевказаний автомобіль. По приїзду туди ОСОБА_19 спілкувався з працівниками СТО сам, ОСОБА_16 помітив, що авто стояло без двигуна та торпеди з рулем. В подальшому виникла необхідність переопитати ОСОБА_16 , який відмовився від дачі показів згідно ст. 63 Конституції України.

В подальшому встановлений громадянин, який забирав автомобіль на власному евакуаторі з СТО по ремонту автомобілів за адресою АДРЕСА_1 , ним виявився громадянин ОСОБА_20 . При опитувані даного громадянина він пояснив, що на початку січня місяця 2023 року до нього зателефонував ОСОБА_21 , який запропонував придбати у нього автомобіль «КІА РІО», червоного кольору після ДТП, але в розібраному стані. Даний автомобіль він придбав за 1200 доларів США. Наступного дня вони поїхали з ОСОБА_15 на АДРЕСА_1 , де стояв автомобіль «КІА РІО». ОСОБА_15 з власником СТО спілкувався сам, потім загрузили автомобіль на евакуатор та поїхали на вул. Сакко за двигуном. Через 2 дні зателефонував ОСОБА_15 та сказав під`їхати з автомобілем за адресою с. Розсошенці, вул. Кременчуцька в Сервісний Центр МВС України. ОСОБА_15 виніс документи, які оформив через куплю -продаж на сина ОСОБА_22 на ОСОБА_23 , за переоформлення даного авто ОСОБА_24 заплатив 300 доларів США. Через деякий час ОСОБА_24 виставив оголошення на сайт «ОЛХ», що продається авто «КІА РІО», червоного кольору. Після чого з м. Київ приїхав покупець та викупив у нього даний автомобіль.

Встановлено та допитано громадянина ОСОБА_25 , який пояснив, що в грудні 2020 року до нього приїхав ОСОБА_14 та привіз двигун від автомобіля «КІА РІО» та попрохав його відремонтувати. Так як грошові кошти йому ніхто не дав, то двигун так і стояв без ремонту. В березні місяці 2023 року, до ОСОБА_26 приїхав громадянин на ім`я ОСОБА_15 якого він знає, як « ОСОБА_27 та ДАІ» та сказав, що забирає даний двигун. На що ОСОБА_24 сказав, щоб йому зателефонував ОСОБА_14 , який привозив двигун, але ОСОБА_15 запевнив ОСОБА_24 , що ОСОБА_14 в курсі справи.

Згідно договору комісії № 6230 від 07.02.2023 року від імені ОСОБА_28 на ФОП ОСОБА_29 складено в АДРЕСА_2 . В свою чергу ФОП ОСОБА_30 переоформляє договором купівлі-продажу від 06.03.2023 року та уповноважує в якості покупця ОСОБА_31 вказуючи ОСОБА_28 власником ТЗ, на момент укладення договору комісії № 6230 від 07.02.2023 року та акту складення технічного стану ТЗ або його складової частини, також згідно свідоцтва про смерть останньої ОСОБА_28 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить, що останні підробили всі документи та підписи від імені матері заявниці.

В подальшому було встановлено, що даний автомобіль стоїть на номерних знаках НОМЕР_1 , та зареєстрований на громадянку ОСОБА_10 , мешканку АДРЕСА_3 .

Після чого було надано запит на ГСЦ МВС, УІАП ГУНП в Полтавській області, про оголошення автомобіля в розшук від 11.08.2025 року.

04.09.2025 слідчий СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області лейтенант поліції ОСОБА_7 , за погодженням прокурора ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м.Полтави з клопотанням про арешт вищевказаного майна, мотивуючи своє клопотання необхідністю збереження речових доказів та забезпечення кримінального провадження.

10.09.2025 слідчий суддя Шевченківського районного суду м.Полтави задовольнив клопотання слідчого та наклав арешт на вище вказане майно.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, про те, що майно, на яке накладено арешт, відповідає критеріям речових доказів, визначених законом, оскільки незастосування накладення арешту на даний автомобіль, може призвести до наслідків, визначених ч.11 ст. 170 КПК України, зокрема, таких як його зникнення, втрати або пошкодження майна чи настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню, а також правову підставу для арешту майна та наслідки арешту майна для інших осіб.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав, передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх, правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Таким чином доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_10 є добросовісним набувачем даного транспортного засобу та не є фігурантом по даній справі, є безпідставними та такими, що не спростовують висновки слідчого судді про наявність підстав для накладення арешту.

Крім того, матеріали судового провадження, свідчать, що на даному етапі розслідування кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникнення чи відчуження майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді прийнята у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту та перевірив доцільність накладення арешту у даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги висновків слідчого судді не спростовують і не дають підстав вважати, що під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно, слідчим суддею були порушені вимоги закону, які б давали підстави для скасування судового рішення.

При апеляційному розгляді не встановлено істотних порушень норм КПК України, які є підставою для скасування ухвали слідчого судді, і не вбачаються такі підстави і зі змісту апеляційної скарги.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга з викладеними в ній доводами, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170, 173, 376, 405, 407, 409, 418, 419,422 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Клопотання про поновлення строку адвоката ОСОБА_8 -задовольнити.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м.Полтави від 10 вересня 2025 року без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4