Справа № 346/5964/24
Провадження № 1-в/346/23/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю: секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника адміністрації колонії ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції клопотання засудженого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, засудженого вироком Полтавського апеляційного суду від 19.07.2001 року з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 25.10.2001 року за вчинення злочинів, передбачених пунктами «а», «і» та «з» ст.93 КК України (в редакції 1960 року), та ч.3 ст. 185 КК України (в редакції 2001 року); на підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) остаточне покарання визначено у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна,

про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі на підставі ч.1 ст.25 КК України (в редакції 1960 року),

ВСТАНОВИВ:

в розглядуваному клопотанні ОСОБА_6 зазначає, що він засуджений вищевказаним вироком та відбуває основне покарання у виді довічного позбавленя волі в державній установі «Коломийська виправна колонія (№ 41)» Міністерства юстиції.

Однак, під час відбування вказаного покарання порушуються права засудженого, передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (далі в тексті - Конвенція), а також ст.3; ч. 2 ст. 23, ст. 63 Конституції України.

Зокрема, засуджений посилається на те, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є не конституційними) і запропоновано Верховній Раді України привести вказаний КК України у відповідність до даного рішення Конституційного Суду України. Тому станом на день вчинення засудженим найтяжкого (найтяжчих) злочину (злочинів) найвищою мірою покарання, передбаченою ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року) було покарання у виді позбавлення волі на строк 25 років.

Засуджений також вважає, що оскільки він станом на день оформлення даного клопотання (30.10.2024 року) відбув покарання у виді позбавлення волі терміном понад 25 років, то він підлягає звільненню від відбування зазначеного остаточного основного покарання у виді довічного позбавленя волі, адже верхня межа покарання у виді позбавлення волі відповідно до положень ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року) становила саме 25 років.

Тому засуджений, посилаючись на вказане, вважає, що подальше відбування ним покарання у виді довічного позбавлення волі (тобто строком понад 25 років) свідчить про здійснення катування відносно засудженого, і просить звільнити його від вказаного остаточного основного покарання на підставі ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року).

Засуджений в судовому засіданні просить задовольнити вказане клопотання.

Захисник в судовому засіданні клопотання підтримав і пояснив, що, на його думку, наявні підстави для звільнення засудженого від відбування покарання остаточного основного у виді довічного позбавлення волі.

Прокурор проти задоволення клопотання заперечив у повному обсязі, вказавши, що клопотання є безпідставним, оскільки вищевказаний вирок був предметом перегляду в касаційному (на той час) порядку Верховним Судом України, і основне остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі залишено засудженому без змін.

Представник колонії просить вирішити дане клопотання згідно із законом.

Заслухавши вказаних учасників, вивчивши матеріали, наявні в особовій справі засудженого, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п.14 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Загальні принципи, встановлені в практиці Європейського суду з прав людини щодо покарання у виді довічного позбавлення волі, були резюмовані у рішенні у справі «Хатчінсон проти Сполученого Королівства» наступним чином: «Відповідні принципи та висновки, які слід з них зробити, детально викладені в рішенні у справі Вінтера (п. п. 103-122; недавно резюмовані у рішенні у справі «Мюррей проти Нідерландів [ВП]», №10511/10, п.п. 99-100, ECHR 2016). Конвенція не забороняє призначення покарання у вигляді довічного позбавлення волі особам, засудженим за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як вбивство. Проте, щоб таке покарання було сумісним зі ст. 3 Конвенції повинна існувати «de jure і de facto» можливість його пом`якшення, що означає, що в ув`язненого повинна бути як перспектива звільнення, так і можливість перегляду міри покарання. В основі такого перегляду повинна лежати оцінка наявності законних пенологічних підстав для триваючого тримання ув`язненого під вартою в місцях позбавлення волі. Ці підстави включають покарання, стримування, захист громадськості і реабілітацію. Баланс між ними не обов`язково є статичним і може змінюватися в ході відбування покарання, таким чином, первинні підстави, що обґрунтовують тримання під вартою в момент призначення покарання, можуть втратити своє значення після тривалого періоду відбування покарання. Слід підкреслити важливість такої підстави як реабілітація, оскільки акцент в сучасній європейській карній політиці робиться на реабілітаційній меті позбавлення волі, як це відображено у практиці держав-учасниць, у відповідних стандартах, прийнятих Радою Європи, і у відповідних міжнародних матеріалах (рішення у справі Вінтер та інші, цитоване вище, п. п. 59-81).

Аналогічні міркування справедливі також в контексті ст.3 Конвенції з огляду на те, що повага до людської гідності вимагає від пенітенціарних органів прагнення до реабілітації осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Отже, перевірка, яка вимагається Конвенцією, повинна дозволяти враховувати будь-який прогрес, досягнутий ув`язненим на шляху до реабілітації, і включати оцінку того, чи був такий прогрес настільки значним, що подальше тримання під вартою більше не може бути обґрунтованим законними пенологічними підставами. Тому перевірка, обмежена гуманітарними міркуваннями, є недостатньою. Критерії та умови, викладені у національному законодавстві, які стосуються такої перевірки, повинні мати достатній ступінь ясності та визначеності, а також враховувати відповідну практику Суду. Визначеність у цьому питанні є не лише загальною вимогою верховенства права, а й забезпечує можливість реабілітації; ув`язненого може бути позбавлено такої можливості, якщо процедура перегляду законності і обґрунтованості покарання і наявності підстав для звільнення є незрозумілою або нечіткою. Таким чином, особи, засуджені до довічного позбавлення волі, мають право з моменту призначення покарання знати, що вони повинні зробити для того, щоб могло бути розглянуте питання про їх звільнення, та за яких умов, в тому числі, коли буде розглянуто питання про перегляд законності і обґрунтованості покарання або коли ув`язненим може бути подано відповідне клопотання. Що стосується характеру перевірки, Суд підкреслив, що визначення форми такої перевірки (чи повинна вона здійснюватись судовими органами чи органами виконавчої влади), не відноситься до його завдань, з урахуванням свободи розсуду, яка надається державам-учасницям. Таким чином, кожна держава повинна визначити форму проведення перевірки законності та обґрунтованості покарання (органами виконавчої влади чи судовими органами)». Крім того, у справі «Матійошайтіс та інші проти Литви» особлива увага приділялася питанням забезпечення можливостей для соціальної адаптації та реабілітації засуджених до довічного позбавлення волі в період відбування покарання. Суд дійшов висновку, що умови тримання в установах виконання покарань осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не сприяють реабілітації.

Судом встановлено, що вироком Полтавського апеляційного суду від 19.07.2001 року ОСОБА_6 засуджено за підпунктами «а», «і» та «з» ст. 93, та ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року); на підставі ст. 42 цього Кодексу остаточне покарання визначено у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна (т. о. с. 1, а. с. 9-19).

Ухвалою Верховного Суду України від 25.10.2001 року вказаний вирок від 19.07.2001 року змінено в порядку ст. 395 КК України та дії засудженого ОСОБА_6 кваліфіковано за пунктами «а», «і» та «з» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) та ч. 3 ст. 185 КК України (в редакції 2001 року); на підставі ст.42 КК України (в редакції 1960 року) остаточне покарання вказаному засудженому визначено у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна (том особ. спр. 1, арк. особ. спр. 21-24).

Відповідно ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 09.09.2016 року, постановленої у справі № 675/972/16-к, засудженому зараховано в строк покарання у виді довічного позбавлення волі період попереднього ув`язнення з 10.09.2000 року по 25.10.2001 року з розрахунку, що одному дню такого ув`язнення відповідають два дні позбавлення волі ((том особ. спр. 1, арк. особ. спр. 35, 36).

Отже, початок строку відбування засудженим вказаного остаточного основного покарання вважається день фактичного затримання засудженого, а саме 10.09.2000 року.

Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29.12.1999 року положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є не конституційними) і запропоновано Верховній Раді України привести КК України (в редакції 1960 року) у відповідність з цим рішенням.

Згідно з ч.2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України 22.02.2000 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового Кодексів України», яким смертну кару як виняткову міру покарання виключено з КК України (в редакції 1960 року) і введено новий вид покарання довічне позбавлення волі. Цей Закон набрав чинності 04.04.2000 року.

Отже, виходячи зі змісту вказаного рішення Конституційного Суду України, зазначених положень Конституції України та статей КК України (в редакції 1960 р.), слід дійти логічного висновку, що в період з 29.12.1999 року по 04.04.2000 року найсуворішим видом покарання, яке могло бути призначено особам, які вчинили злочин найбільшої тяжкості, було позбавлення волі на певний строк.

У вище вказаному вироку Полтавського апеляційного суду від 19.07.2001 року зазначено, що ОСОБА_6 засуджено за вчинення злочинів 23.05.2000 р., 07.09.2000 р. та 08.09.2000 р.

Отже, вказані злочини вчинені засудженим поза межами періоду з 29.12.1999 р. по 04.04.2000 р., коли мала місце така ситуація, що положення КК України (в редакції 1960 року) про покарання у виді смертної кари втратили свою чинність у зв`язку з визнанням їх неконституційними, а законодавцем ще не було запроваджено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Тому твердження засудженого про необхідність застосування до нього ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року) та звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, є необґрунтованими.

Згідно з положеннями ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Суд звертає увагу, що як КК України 1960 року, так і КК України 2001 року передбачають покарання у виді довічного позбавлення волі. Суд вважає, що засуджений правомірно відбуває основне остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком суду, який набрав законної сили. Інтерпретація засудженим на свій лад норм закону з метою уникнення подальшого відбування визначеного судом покарання є безпідставною, та суд не може погодитися з такою інтерпретацією, адже звільнення засудженого від відбування найтяжчого виду покарання без жодних на те правових підстав знівелює завдання кримінального судочинства щодо забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням.

За таких обставин суд вважає, що клопотання засудженого про звільнення від відбування основного остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі на підставі ч.1 ст.25 КК України (в редакції 1960 р.) є безпідставним, внаслідок чого в задоволенні даного клопотання слід відмовити.

Одночасно суд вважає за необхідне звернути увагу засудженого на наступне.

Згідно з правилами ч.1 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК України).

Відповідно до положень ч. 5 цієї статі покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Отже, можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким обумовлена наявністю двох складових: засуджений став на шлях виправлення; засуджений відбув певну частину строку покарання.

На підставі наведеного, статей 2-5 КК України, керуючись статтями 336, 371, 372, 376, 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, визначеного вироком Полтавського апеляційного суду від 19.07.2001 року з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 25.10.2001 року, на підставі ч.1 ст.25 КК України (в редакції 1960 року), відмовити у зв`язку з безпідставністю даного клопотання.

На ухвалу суду може бути подана апеляція до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим - з дня отримання копії цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 30.12.2025 року об 11 год.

Головуючий суддя : ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3