Справа № 344/2043/25
Провадження № 11-кп/4808/67/26
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0003101за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що народився у місті Івано-Франківськ, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, студент Івано-Франківської філії ЗВО «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», одружений, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , раніше не судимий,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої.

Вказане кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

Так, 14 грудня 2024 року, близько 18 години 30 хвилин, водій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався заднім ходом прилеглою територією будинку № 28, що по Південному Бульварі в місті Івано-Франківськ.

У цей час на прилеглій території вищевказаного будинку стояли ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4

Водій ОСОБА_7 проявив неуважність під час руху заднім ходом, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, для забезпечення безпеки руху не звернувся за допомогою до інших осіб, а продовжував рух заднім ходом по прибудинковій території будинку АДРЕСА_2 , внаслідок чого вчинив наїзд на ОСОБА_10 .

При цьому ОСОБА_7 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме:

п. 2.3., в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п. 10.1., який вказує, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

п. 10.9., відповідно до якого під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.

п. 12.3., який вказує, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

У результаті порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України відбулась дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_5 померла у лікувальному закладі КНП «ОКЛ ІФ ОР».

Порушення ОСОБА_7 п. 2.3б розділу 2; п. 12.3 розділу 12; п.10.9 розділу 10 Правил дорожнього руху України стали причиною настання наслідків, передбачених ч.2 ст. 286 КК України, тобто перебували у причинному зв`язку із ними. Інші наведені порушення сприяли порушенню правил, що викликали наслідки.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким визнати його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Вважає вирок суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що суд не виконав вимоги ст. 65 КК України та безпідставно не прийняв в якості обставини, що пом`якшує покарання, таку як добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, а також суд, не визнав пом?якшуючими обставинами відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, поведінку обвинуваченого після вчиненого, його молодий вік, те, що він раніше не судимий, визнання вини, відшкодування шкоди, те, що він працевлаштований, форма вини - необережність, і сприяв розслідуванню обставин ДТП, його позитивну поведінку в побуті, наявність постійного місця проживання, стійких соціальних зв`язків, допомогу збройним Силам України.

Вказує, що судом не враховано висновок досудової доповіді про обвинуваченого ОСОБА_7 , з якої вбачається низька ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення та низький рівень небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб, а виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк є можливим та не становить небезпеки для суспільства.

Так, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, хоча згідно ст. 12 КК України і є тяжким злочином, однак є злочином, вчиненим з необережності, адже обвинувачений не передбачав настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити.

При призначенні обвинуваченому йому покарання суд першої інстанції у вироку, хоча і зазначив обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку; одружений: критично ставиться до вчиненого; позитивно характеризується по місцю свого навчання; на обліку в лікаря нарколога чи психіатра не перебуває та раніше не судимий. Дані обставини впливають на правильність висновків суду, щодо призначення покарання.

За таких обставин, вважає, що призначене покарання у вигляді обмеження волі, не можна визнати справедливим, а тому в частині призначення покарання вирок необхідно змінити.

Таким чином підсумовує, що враховуючи вищенаведені пом?якшуючі покарання обставини, позитивні дані щодо особи винного, а також фактичні обставини справи, поведінку ОСОБА_7 , після вчиненого, висновок досудової доповіді, думку потерпілої, яка під час розгляду в суді першої інстанції просила пом`якшити покарання обвинуваченому, застосувати ст. 75 КК України, посилаючись на те, що він відшкодував заподіяну шкоду, виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства і за доцільне застосувати вимоги ст. 75, 76 КК України, звільнивши ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку.

Потерпіла ОСОБА_12 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час та місце апеляційного розгляду повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за можливе прийняти судове рішення за відсутності потерпілої ОСОБА_12 .

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_13 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважає вирок суду першої інстанції, що відповідає вимогам закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що в її задоволенні необхідно відмовити, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Фактичні обставини скоєного ОСОБА_7 , доведеність його вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюються і апеляційним судом не перевіряється.

Апелянт оскаржує вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, тому суду апеляційної інстанції перевіряє оскаржений вирок в цій частині.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вказаних вище вимог закону, та при визначенні ОСОБА_7 покарання було належним чином враховано обставини, на які посилається апелянт.

Суд першої інстанції, як і зазначено у вироку, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , враховував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, одружений, критично ставиться до вчиненого, позитивно характеризується по місцю свого навчання, на обліку в лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, раніше не судимий та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обставинами, які пом`якшують покарання, суд першої інстанції визнав щире каяття та активне сприяння розкриття кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання, суд першої інстанції не встановив.

З досудової доповіді про обвинуваченого вбачається низька ймовірність вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення та низький рівень його небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб, а виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк є можливим та не становить небезпеки для суспільства.

У відповідності до ст. 3 Конституції України «Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, при визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , належним чином врахував ті фактичні обставини кримінального правопорушення, на які посилається апелянт.

Обвинувачений ОСОБА_7 посилається на те, що вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 268 КК України, є необережним.

Дійсно, в цілому це кримінальне правопорушення має матеріальний склад, визначається ставленням винного до наслідків та вважається необережним.

В той час, потрібно враховувати, що основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, а життя та здоров`я особи його додатковим обов`язковим об`єктом.

Саме ж порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту може бути умисним, що і має місце в даному випадку.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, при визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , належним чином врахував відомості, які характеризують його особу.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд апеляційної інстанції вважає, що враховуючи ступінь тяжкості, обставини цього злочину, його наслідки у виді загибелі людини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 на підставі ч. 1 ст. 69 КК України - більш м`який вид основного покарання, не зазначений у санкції ч. 2 ст.286 КК України, зокрема обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Суд апеляційної інстанції вважає, що враховуючи ступінь тяжкості, обставини цього злочину, його наслідки у виді загибелі людини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 без застосування ст. 75 КК України - звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.

При цьому, суд першої інстанції мотивував таке рішення та зазначив, що характер вчинення даного кримінального правопорушення, а саме ДТП відбулось на прилеглій території будинку АДРЕСА_2 , де стояла потерпіла та її подруга, однак обвинувачений у свою чергу грубо порушуючи вимоги зазначених вище пунктів ПДР України здійснив наїзд на потерпілу, що спричинило її смерть.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що виходячи із конкретних обставин та тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , обставин, що пом`якшують покарання, відсутності обставин, які обтяжують покарання, враховуючи думку учасників судового провадження, інших обставин по кримінальному провадженню, призначене обвинуваченому покарання - обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік, відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання згідно з ст. ст. 50, 65 КК України.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5