Дата документу 05.11.2025 Справа № 314/1106/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/1106/15-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/412/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.185, ч.1 ст.382 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами (із доповненням) прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , представника потерпілого ФГ « ОСОБА_11 » - адвоката ОСОБА_12 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження с. Корделівка Калинівського району Вінницької області, громадянина України, який отримав повну вищу освіту, одруженого, перебуває на посаді голови СФГ « ОСОБА_13 », на утриманні малолітніх та інших осіб не має, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 382 КК України.

В порядку ст.100 КПК України вирішена доля речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_7 під час здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185 КК України та ч. 1 ст. 382 КК України.

Дане обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_7 , сформульовано в обвинувальному акті, який надійшов на розгляд Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 13.02.2023, підтримане прокурором під час судового розгляду, а саме такого змісту.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 20.04.2000 ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку N051105, серія 1-ЗП, згідно Технічного звіту щодо передачі земельних часток (паїв) в натурі із земель колективної власності членам ІНФОРМАЦІЯ_3 від 2000 року, членом якого вона була до розпаду останнього, отримала у власність, що передбачає собою право володіння, користування та розпорядження, земельну ділянку (пай), загальною площею 6,8299 га, розташовану у с. Укромне, Вільнянського району, Запорізької області, що знаходиться безпосередньо на території Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, якій присвоєно кадастровий номер :03:003:0056.

21.09.2012 ОСОБА_14 уклала договір оренди вищезазначеної земельної ділянки з ФГ « ОСОБА_11 » в особі голови господарства - ОСОБА_15 , юридична адреса якого визначена по АДРЕСА_3 , який 03.10.2014 зареєстровано до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та який з моменту вказаної дати є чинним згідно до норм правової бази України.

31.05.2014 ФГ « ОСОБА_11 » за участю найманих працівників на вищезазначеному орендованому у ОСОБА_14 паї здійснило посів насіння культури соняшника «Бріо», та у період часу із 31 травня по 8 жовтня 2014 року забезпечувало повноцінне зрощування даної культури, обробляючи землю в районі посіву, постачаючи на поле воду, мінеральні добрива тощо.

06.08.2014 на підставі виконавчого листа №2-602/08 від 18.10.2010, виданого ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою стягнення з ОСОБА_14 боргу в сумі 40 790 гривень 00 копійок на користь задоволення цивільного позову ОСОБА_16 , інтереси якої представляє батько останньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по відкритому виконавчому провадженню №34046060 здійснив опис та арешт посіву вищезазначеної культури соняшника на земельній ділянці ОСОБА_14 , що фактично належить ФГ « ОСОБА_11 ».

26.08.2014 відносно посіву соняшника, про який йде мова, ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_6 була надана заборона на вчинення будь-яких дій із ним, так як сам посів перебував на спірній земельній ділянці, і станом на 08.10.2014 дія вказаної ухвали була чинною.

Незважаючи на це, 08.10.2014 у денний час ОСОБА_7 , що продовжував представляти інтереси своєї доньки - ОСОБА_17 , зокрема, у судових засіданнях по цивільним справам, будучи обізнаним про рішення ІНФОРМАЦІЯ_6 від 26.08.2014, та ознайомленим зі змістом ухвали вказаної установи від 08.10.2014, яка не скасовує попереднє рішення, на тракторі ЮМЗ з причепом, під своїм управлінням, приїхав на вищезазначене поле, що належить ОСОБА_14 , де за допомогою сільськогосподарського комбайну «ClaasDominator - 105», державний номер НОМЕР_1 , 1976 року випуску, що належить ОСОБА_18 , під управлінням якого був ОСОБА_19 , та якого ОСОБА_7 напередодні в усному порядку за грошову винагороду винайняв для проведення сільськогосподарських робіт по збору врожаю як фізичну особу, самовільно, всупереч установленому законом порядку, не маючи на це законних повноважень, здійснив покос 11,6 тонн насіння соняшника «Бріо», загальною вартістю 40 600 гривень 00 копійок, що належить ФГ « ОСОБА_11 », правомірність чого оспорювалася ФГ « ОСОБА_11 » та ОСОБА_20 у суді, після чого за декілька разів, використовуючи зазначений трактор «ЮМ3» та вантажний автомобіль «ГАЗ-САЗ 3507», державний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_21 , під управлінням якого знаходився останній, та якому ОСОБА_7 запропонував допомогти зібрати описаний врожай соняшника, транспортував зібране насіння до свого ангару, розташованого по вул. Гагаріна у с. Райське Вільнянського району Запорізької області, де вивантажив його для подальшого зберігання.

Своїми протиправними діями, які виразилися у самоправстві, ОСОБА_7 спричинив ФГ « ОСОБА_11 » матеріальні збитки на вищевказану суму, яка для зазначеного суб?єкта господарювання є значною.

Крім того, згідно зі змістом обвинувального акта, 20.04.2000 ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку N051105, серія 1-ЗП, згідно Технічного звіту по передачі земельних часток (паїв) в натурі із земель колективної власності членам ІНФОРМАЦІЯ_3 від 2000 року, членом якого вона була до розпаду останнього, отримала у власність, що передбачає собою право володіння, користування та розпорядження, земельну ділянку (пай), загальною площею 6,8299 га, розташовану у с. Укромне Вільнянського району Запорізької області, що знаходиться безпосередньо на території Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, кадастровий номер якій присвоєно :03:003:0056.

21.09.2012 ОСОБА_14 уклала договір оренди вищезазначеної земельної ділянки з ФГ « ОСОБА_11 » в особі голови ОСОБА_15 , юридична адреса якого визначена по АДРЕСА_3 , який 03.10.2014 зареєстровано до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та який з моменту вказаної дати є чинним згідно до норм правової бази України.

31.05.2014 ФГ « ОСОБА_11 » за участю найманих працівників на вищезазначеному орендованому у ОСОБА_14 паї здійснило посів насіння культури соняшника «Бріо», та у період часу із 31 травня по 08 жовтня 2014 року забезпечувало повноцінне зростання даної культури, обробляючи землю в районі посіву, постачаючи на поле воду, мінеральні добрива тощо.

06.08.2014 на підставі виконавчого листа №2-602/08 від 18.10.2010, виданого ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою стягнення з ОСОБА_14 боргу в сумі 40 790 гривень 00 копійок на користь задоволення цивільного позову ОСОБА_16 , інтереси якої представляє батько останньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по відкритому виконавчому провадженню №34046060 здійснив опис та арешт посіву вищезазначеної культури соняшника на земельній ділянці ОСОБА_14 , що фактично належить ФГ « ОСОБА_11 ».

26.08.2014 відносно посіву соняшника, про який йде мова, ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_6 була надана заборона на вчинення будь-яких дій із ним, так як сам посів перебував на спірній земельній ділянці, і станом на 08.10.2014 дія вказаної ухвали була чинною.

Незважаючи на це, 08.10.2014, у денний час, ОСОБА_7 , що продовжував представляти інтереси своєї дочки - ОСОБА_17 , зокрема, у судових засіданнях по цивільним справам, будучи обізнаним про рішення ІНФОРМАЦІЯ_6 від 26.08.2014, та ознайомленим зі змістом ухвали вказаної установи від 08.10.2014, яка не скасовує попереднє рішення, на тракторі ЮМЗ з причепом, під своїм управлінням, приїхав на вищезазначене поле, що належить ОСОБА_14 , де за допомогою сільськогосподарського комбайну «ClaasDominator - 105», державний номер НОМЕР_1 , 1976 року випуску, що належить ОСОБА_18 , під управлінням якого був ОСОБА_19 , та якого ОСОБА_7 напередодні в усному порядку за грошову винагороду винайняв для проведення сільськогосподарських робіт по збору врожаю як фізичну особу, здійснив покос близько 11,6 тонн насіння соняшника «Бріо», загальною вартістю 40 600 гривень 00 копійок, що належить ФГ « ОСОБА_11 », правомірність чого оспорювалася ФГ « ОСОБА_11 » та ОСОБА_20 у суді, після чого за декілька разів, використовуючи зазначений трактор «ЮМЗ» та вантажний автомобіль «ГАЗ-САЗ 3507», державний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_21 , під управлінням якого знаходився останній, та якого ОСОБА_7 попрохав допомогти зібрати описаний врожай соняшника, транспортував зібране насіння до свого ангару, розташованого по вул. Гагаріна у с. Райське Вільнянського району Запорізької області, де вивантажив його для подальшого зберігання.

Своїми протиправними діями відповідно до пред`явленого ОСОБА_7 обвинуваченню, які виразилися в умисному невиконанні ОСОБА_7 ухвали ІНФОРМАЦІЯ_6 від 26.08.2014, що полягало у невжитті останнім заходів в частині арешту врожаю насіння соняшника і заборони проведення з ним будь-яких дій, що фактично належить ФГ « ОСОБА_11 », спричинив вказаному суб`єкту господарювання матеріальні збитки на вищезазначену суму.

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 діяв у межах закону, а тому виправдав в інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Так суд дійшов висновку, що збирання врожаю обвинуваченим здійснювалося на законних підставах - відповідно до договору з органом державної виконавчої служби.

Обвинувачений виконував постанову державного виконавця, винесену в межах чинного виконавчого провадження щодо стягнення боргу з ОСОБА_14 на користь його доньки і мав об`єктивні підстави вважати відповідну земельну ділянку об`єктом стягнення.

Ключові докази обвинувачення - зокрема, протокол огляду місця події, складений за участю заінтересованих осіб, а також матеріали без належного експертного підтвердження - суд визнав недопустимими.

Крім того, суд встановив, що на момент збирання врожаю обвинувачений не був обізнаний про ухвалу суду щодо забезпечення позову, оскільки її державна реєстрація відбулася вже після вказаної події.

Відсутність належної фіксації факту крадіжки, а також доказів «таємного» характеру дій, виключає наявність об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Показання свідків обвинувачення містили внутрішні суперечності та не підтверджували факт викрадення саме врожаю, який перебував у користуванні ФГ « ОСОБА_11 ».

Окремо суд звернув увагу на наявність багаторічного цивільно-правового конфлікту між сторонами, у межах якого права власності та оренди на спірну ділянку неодноразово змінювалися.

Суд визнав покази обвинуваченого достовірними, оскільки вони були підтверджені належними письмовими доказами договорами, розписками, судовими рішеннями тощо.

З огляду на відсутність події злочину, визнання частини доказів недопустимими, допущені порушення під час досудового розслідування та обґрунтованість позиції сторони захисту, суд ухвалив виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 вважає, що вирок відносно ОСОБА_7 винесено незаконно та він підлягає скасуванню у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не правильне тлумаченні закону, яке суперечить точному змісту.

Прокурор вказує, що надані стороною обвинувачення докази узгоджуються між собою та поза розумним сумнівом підтверджують вину обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень. Зокрема, встановлено, що ОСОБА_7 був обізнаний про ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_7 від 26.08.2014 щодо заборони вчинення будь-яких дій із врожаєм соняшнику на земельній ділянці, яка перебувала в оренді ФГ « ОСОБА_11 », однак, діючи поза межами виконавчого провадження, без участі державного виконавця, самовільно організував збір, перевезення та подальшу реалізацію врожаю.

На думку прокурора, дії обвинуваченого мають ознаки таємного викрадення чужого майна (крадіжки), оскільки сам ОСОБА_7 не мав відношення до вирощування врожаю, не був його власником, не мав права розпорядження ним, але, усвідомлюючи це, діяв з корисливою метою реалізував насіння, виручені кошти залишивши у своєму розпорядженні. У такий спосіб, на переконання прокурора, було вчинено умисне невиконання судового рішення та крадіжку чужого майна.

Прокурор також наголошує, що суд першої інстанції безпідставно визнав недопустимим протокол огляду місця події від 08.10.2014 року, оскільки сам факт залучення працівників потерпілої сторони як понятих не є достатньою підставою для визнання їх заінтересованими особами, а отже не є порушенням вимог процесуального закону. Протокол відповідає вимогам ст. 104 КПК України, містить підписи всіх учасників, зауважень не зафіксовано і тому повинен визнаватись належним і допустимим доказом.

Окрім того, апеляційна скарга містить посилання на показання свідків, які, на думку прокурора, підтверджують наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованих злочинів. Зокрема, свідки підтвердили факт збирання врожаю за участю ОСОБА_7 , оплату ним відповідних робіт, а також транспортування врожаю на склад, який частково належав обвинуваченому.

Прокурор звертає увагу, що суд першої інстанції надав перевагу показанням самого обвинуваченого, не обґрунтував, чому не враховує показання інших свідків, і не надав правової оцінки матеріалам, що підтверджують право оренди земельної ділянки за ФГ « ОСОБА_11 », які є чинними на момент вчинення правопорушень.

Таким чином, на думку прокурора, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_7 , а вирок побудований на припущеннях, має ознаки однобічності та суперечить принципам змагальності.

З огляду на це, прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий обвинувальний вирок, визнавши ОСОБА_7 винним за ч. 1 ст. 185 та ч. 1 ст. 382 КК України, з подальшим звільненням його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

В апеляційній скарзі представник потерпілого адвокат ОСОБА_12 , діючи в інтересах Фермерського господарства « ОСОБА_11 », не погоджується із вказаним вироком суду першої інстанції.

Зокрема, представник потерпілого зазначає, що висновки суду першої інстанції суперечать фактичним обставинам кримінального провадження, встановленим на підставі досліджених у судовому засіданні доказів.

Так, суд безпідставно дійшов висновку про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0056, з якої було зібрано врожай соняшника, нібито належала на праві власності доньці обвинуваченого ОСОБА_16 .

При цьому суд послався на державну реєстрацію права власності, проведену 02.09.2014 року на підставі державного акта серії ЗП №048396 від 27.05.2008. Однак представником потерпілого було надано, а судом досліджено рішення ІНФОРМАЦІЯ_6 від 07.10.2010 у справі № 2-2242/2010 (т. 1, а.с. 111), яким вказаний державний акт скасовано, а право власності поновлено за ОСОБА_14 . Це рішення залишено в силі ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17.11.2010, що підтверджує безспірність права останньої на вказану земельну ділянку.

Крім того, представник послався на ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_6 від 25.02.2014, якою було роз`яснено, що земельна ділянка повернута у приватну власність ОСОБА_14 (т. 1, а.с. 118). Ці рішення не були оскаржені, є чинними і обов`язковими до виконання, а тому не могли бути проігноровані судом при винесенні вироку.

Щодо правомірності користування посівами соняшника саме фермерським господарством « ОСОБА_11 », представник вказав на договір оренди земельної ділянки, укладений між ФГ « ОСОБА_11 » і ОСОБА_14 21.09.2012 року, який знаходиться в матеріалах справи (т. 1, а.с. 32).

На підтвердження того, що саме ФГ « ОСОБА_11 » засівало вказане поле, представник долучив копії документів, що підтверджують придбання та доставку насіння соняшника сорту «Бріо», агротехнічні акти про внесення добрив і полив (т. 2, а.с. 27-44).

Також в матеріалах справи є ухвала ІНФОРМАЦІЯ_6 від 26.08.2014 року у справі № 314/5276/14-ц (т. 1, а.с. 66), якою заборонено вчиняти будь-які дії відносно посівів соняшника на вказаній земельній ділянці до вирішення спору по суті. Суд першої інстанції безпідставно визнав, що обвинувачений не був обізнаний із вказаним судовим рішенням, тоді як з наданих документів та аналізу обставин вбачається, що саме він ініціював судові спори в інтересах доньки, виступаючи її представником (т. 2, а.с. 84-89), а також був керівником СФГ « ОСОБА_13 », яке також було стороною проваджень щодо цієї земельної ділянки.

На підтвердження факту збору врожаю саме ОСОБА_7 , представник потерпілого посилається на протоколи допиту свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_21 (т. 3, а.с. 12-28), які підтверджують, що за вказівкою обвинуваченого саме вони збирали врожай соняшника і доставляли його до складу, який йому належить. Сам обвинувачений у своїх показах, наданих суду, підтвердив, що організовував збирання врожаю особисто, сплачував кошти найманим працівникам і реалізував насіння як приватна особа (т. 3, а.с. 45-46), що унеможливлює посилання суду на нібито законність його дій як голови СФГ « ОСОБА_13 », оскільки дії вчинені ним не від імені юридичної особи, а особисто.

Щодо цивільного позову, представник послався на висновок експерта ІНФОРМАЦІЯ_8 № ОИ-1630 ЕВ №001608 (т. 4, а.с. 5), в якому визначено середньоринкову вартість 11,679 т насіння соняшника станом на 2023 рік, що становить 159 418,35 грн.

Висновок базується на відкритих джерелах агроринку і виданий у межах повноважень палати згідно Закону України «Про торгово-промислові палати», що підтверджує його допустимість як письмового доказу у справі. Представник вказує, що відповідно до ст. 1192 ЦК України відшкодування завданої шкоди може здійснюватися за вибором потерпілого в грошовій формі, а тому відсутність експертного попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок не впливає на доказову силу цього документа, який має довідково-інформаційний, а не процесуально-експертний характер.

Таким чином, на думку представника потерпілого, наведені в апеляційній скарзі посилання на докази, конкретизовані за томами і аркушами справи, підтверджують фактичні обставини скоєння обвинуваченим кримінальних правопорушень, наявність у нього умислу на заволодіння чужим майном, а також факт умисного невиконання судового рішення.

Вказані докази були належним чином досліджені судом першої інстанції, однак неправильно оцінені, що призвело до постановлення необґрунтованого та незаконного виправдувального вироку.

Тому представник просить суд апеляційної інстанції скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2024 року та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 382 КК України.

До початку судового засідання захисником обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 було подано письмове заперечення на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого.

У зазначених запереченнях захисник вказав на безпідставність вимог апелянтів, спростувавши ключові доводи апеляційних скарг посиланням на конкретні докази, досліджені у суді першої інстанції.

Зокрема, захисник наголосив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність вини ОСОБА_7 , виходячи з установлених у судовому засіданні фактів та документальних доказів. Суд встановив, що на момент збирання врожаю 25 вересня 2014 року, право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :03:003:0056, було зареєстровано за донькою обвинуваченого ОСОБА_22 , на підставі державного акта серії ЗП №048396 від 27.05.2008. Про це прямо вказано у вироку (т.с. 2, а.с. 65; т.с. 3, а.с. 5).

Крім того, відповідно до акту опису та арешту майна №34046060 від 06.08.2014, складеного ІНФОРМАЦІЯ_9 , посів соняшника на цій земельній ділянці було описано як майно боржника ОСОБА_14 , і саме з метою його реалізації СФГ « ОСОБА_13 », очолюване ОСОБА_7 , було залучене виконавчою службою для збору врожаю (т.с. 3, а.с. 69-71). На підставі цього 19.08.2014 між СФГ « ОСОБА_13 » та ІНФОРМАЦІЯ_10 був укладений договір про надання послуг на збір арештованого врожаю.

Захисник також звернув увагу суду, що прокурор, ані в суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі, не спростував фактів реєстрації права власності ОСОБА_16 , не надав доказів, що державний акт, на підставі якого відбулася реєстрація, був скасований на момент збору врожаю. Більше того, суди адміністративної юрисдикції в постановах (зокрема, постанова ВАСУ від 04.08.2016 у справі №808/7177/14) прямо скасували реєстраційні дії, якими ФГ « ОСОБА_11 » намагалося оформити оренду цієї ділянки. Таким чином, на вересень 2014 року ФГ « ОСОБА_11 » не мало законних підстав користуватися спірною землею.

Щодо дати збору врожаю, у запереченнях захист ґрунтовно виклав аналіз свідчень трьох свідків, які підтвердили, що збирання врожаю відбулося саме 25.09.2014, тобто до державної реєстрації договору оренди, на який посилається ФГ « ОСОБА_11 ».

Зокрема, свідок ОСОБА_19 підтвердив, що керував комбайном саме 25.09.2014 і збирав врожай на прохання обвинуваченого (т.с. 4, а.с. 111, 118); свідок ОСОБА_21 підтвердив перевезення врожаю у той самий день, зазначивши місце розвантаження (т.с. 4, а.с. 48), а також факт отримання винагороди (т.с. 3, а.с. 75); обидва свідки визнали свої підписи на розписках від 25.09.2014, в яких фіксовано день, обсяг робіт та характер послуг (т.с. 3, а.с. 74-75).

Таким чином, аргументи прокурора щодо дати 08.10.2014 є необґрунтованими та суперечать прямим доказам.

Щодо невиконання ухвали суду від 26.08.2014 (у справі №314/5276/14-ц), захисник зазначив, що прокурор не довів, що обвинувачений був повідомлений про її зміст на момент дії. Як встановлено у справі, ані ухвалою суду, ані реєстром обтяжень не підтверджується факт її доведення до відома ОСОБА_7 або СФГ « ОСОБА_13 » до моменту збору врожаю. В матеріалах цивільної справи наявна інформація про вручення цієї ухвали СФГ « ОСОБА_13 » лише 05.12.2014 тобто через 2 місяці після збору врожаю.

Окремо захисник наголосив на тому, що навіть з позиції обвинувачення не спростовано факт законного залучення СФГ « ОСОБА_13 » до виконавчого провадження, про що свідчать: постанова державного виконавця від 18.08.2014 про залучення СФГ (т.с. 3, а.с. 69), укладений 19.08.2014 договір про надання послуг (т.с. 3, а.с. 70-71), акт опису майна, згідно з яким арештовано саме врожай соняшника на цій ділянці (т.с. 3, а.с. 68).

Факт відсутності акту приймання-передачі виконаних робіт, на який посилається прокурор, жодним чином не свідчить про недійсність або незаконність дій обвинуваченого, оскільки обставини не скликання представників ДВС, за показами самого Корнізовського, були зумовлені початком слідства та відкриттям кримінального провадження. Цей факт не спростовується жодними матеріалами слідства.

Підсумовуючи, захисник у своєму запереченні вказує, що обвинувачення не доведене поза розумним сумнівом; всі дії обвинуваченого були спричинені наявністю чинного договору, офіційних повноважень та статусу суб`єкта виконавчого провадження; право власності на землю та врожай належало його доньці ОСОБА_16 , а не ФГ « ОСОБА_11 »; ніякого умислу на крадіжку або невиконання судового рішення у діях обвинуваченого не встановлено.

У зв`язку з наведеним, захисник просить апеляційний суд залишити без змін вирок суду та відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора і представника потерпілого.

До початку судового розгляду в апеляційній інстанції обвинуваченим ОСОБА_7 подано письмові заперечення на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого.

У своїх запереченнях обвинувачений зазначає, що апеляційні доводи, викладені в зазначених скаргах, є необґрунтованими, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а відтак не дають підстав для скасування вироку суду першої інстанції.

Обвинувачений стверджує, що ухвала суду про забезпечення позову була постановлена з порушенням норм процесуального та матеріального права, за ініціативою народного депутата ОСОБА_11 , з метою заволодіння чужим майном та створення штучних доказів вини.

Також у запереченнях наголошується, що ОСОБА_14 не є власником спірної земельної ділянки, оскільки не надала жодних правовстановлюючих документів ні під час досудового розслідування, ні в суді. Натомість, відповідно до наявних документів, законним власником вказаної земельної ділянки є ОСОБА_22 .

Наданий у справі договір оренди земельної ділянки, укладений на користь ОСОБА_14 , не містить дати, номера, не зареєстрований у встановленому законом порядку, і не підкріплений правовстановлюючими документами. У зв`язку з цим зазначений договір, на думку обвинуваченого, є нікчемним і сфальсифікованим.

Крім того, ухвала суду про забезпечення позову була постановлена без участі належних учасників процесу, які не були повідомлені про час та місце судового засідання. Суддя, постановляючи цю ухвалу, не зазначила кадастрового номера земельної ділянки, що унеможливлює її ідентифікацію як об`єкта забезпечення.

Також, як зазначає обвинувачений, ОСОБА_11 не має жодного документа, який би підтверджував право власності на врожай соняшника, що є предметом спору. Навпаки, саме ОСОБА_11 , на переконання обвинуваченого, самовільно та неправомірно зайняв земельну ділянку, яка належить ОСОБА_22 на праві приватної власності.

У зв`язку з викладеним, обвинувачений ОСОБА_7 просить апеляційний суд залишити апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

До початку судового засідання прокурором Запорізької окружної прокуратури ОСОБА_10 подано доповнення до апеляційної скарги на вирок ІНФОРМАЦІЯ_11 від 22.11.2024 року у справі № 314/1106/15-к, яким ОСОБА_7 було виправдано у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185 та ч. 1 ст. 382 КК України.

Зокрема, в доповненнях прокурор зазначає, що 08.10.2014 року ОСОБА_7 , усупереч чинній на той момент ухвалі Вільнянського районного суду Запорізької області від 26.08.2014 року, якою було заборонено вчинення будь-яких дій з посівом соняшника на спірній земельній ділянці, діючи самостійно, без участі органів державної виконавчої служби, за допомогою найманої сільськогосподарської техніки здійснив збір врожаю соняшника, що належав фермерському господарству « ОСОБА_11 », і згодом його реалізував.

Прокурор наголошує, що відповідні дії ОСОБА_7 були вчинені з прямим умислом, з корисливих мотивів, у таємний спосіб, що відповідає ознакам складу злочину, передбаченого ст. 185 КК України.

Крім того, вказані дії також свідчать про умисне невиконання судового рішення, що становить склад злочину за ст. 382 КК України.

Прокурор акцентує увагу на те, що твердження обвинуваченого про наявність цивільного спору щодо земельної ділянки та посівів не виключає кримінальної відповідальності, оскільки навіть у разі спору майно (врожай) для ОСОБА_7 було очевидно чужим, а дії щодо його привласнення здійснювалися без правових підстав.

Показання самого обвинуваченого, надані 14.11.2024 року, в яких він прямо визнав, що врожай соняшника йому не належав, а зібрав і продав він його з метою повернення начебто існуючого боргу, прокурор вважає прямим доказом суб`єктивної сторони вчиненого злочину.

Окремо прокурор зазначає, що суд першої інстанції визнав недопустимим протокол огляду місця події від 08.10.2014 року з надуманих підстав, зокрема через участь у якості понятих працівників ФГ « ОСОБА_11 ».

Водночас, на думку прокурора, ці особи не були зацікавленими, зауважень до слідчої дії не мали, а тому не підлягають дискваліфікації.

Крім того, огляд проводився не в житлі, а на відкритій місцевості, що згідно з позицією Верховного Суду (справа № 473/2485/17) не передбачає обов`язкової участі понятих, а отже, і визнання результатів такої слідчої дії недопустимими є юридично необґрунтованим.

Прокурор вказує, що суд першої інстанції не оцінив належним чином показання свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_21 , ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , ОСОБА_25 , які безпосередньо підтверджували факт незаконного збору врожаю обвинуваченим, а натомість у вироку взято до уваги лише фрагментарні пояснення самого обвинуваченого.

Прокурор також звертає увагу, що оригінали розписок, на які посилався суд у вироку, до матеріалів справи не долучалися, і суд поклав у підґрунтя рішення неналежні копії, що порушує ст. 84 КПК України.

Крім цього, прокурор вказує, що на момент вчинення злочину (08.10.2014) діяли як арешт на врожай, накладений державним виконавцем, так і ухвала суду про заборону вчинення з ним будь-яких дій.

Незважаючи на це, обвинувачений, розуміючи правову заборону, свідомо порушив вимоги закону, не повідомив державного виконавця про намір зібрати врожай, не оформив жодного акту виконаних робіт, а отже діяв поза межами договору з ДВС, на власний розсуд, з корисливою метою.

Прокурор також посилається на практику Верховного Суду, зокрема постанову від 02.11.2021 у справі № 357/1807/19, щодо розуміння прямого умислу, вказавши, що дії обвинуваченого повністю відповідають ознакам умисного кримінального діяння: він усвідомлював суспільну небезпеку своїх дій, передбачав і бажав їх наслідків.

Отже, прокурор вважає, що суд першої інстанції при винесенні виправдувального вироку допустив низку суттєвих процесуальних порушень, неправильно витлумачив матеріальні норми кримінального законодавства, не дослідив і не оцінив значну частину доказів, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

На підставі викладеного, прокурор просить дослідити докази, зокрема технічний запис на матеріальному носії показань обвинуваченого, які були надані суду першої інстанції 14.11.2024, докази сторони обвинувачення, надані прокурором суду першої інстанції на дослідження, а саме протокол огляду місця події земельної ділянки від 08.10.2014 року.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати, визнати ОСОБА_7 винуватим за ч. 1 ст. 185 та ч. 1 ст. 382 КК України та ухвалити обвинувальний вирок.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 підтримала подану апеляційну скаргу та доповнення до неї, вважаючи виправдувальний вирок суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового обвинувального вироку. Також прокурор заявила клопотання про повторне дослідження доказів у даному кримінальному провадженні.

У судовому засіданні представник потерпілого адвокат ОСОБА_9 підтримав подані апеляційні скарги та наголосив, що обвинувачений здійснив збирання врожаю, посіяного іншою особою, у зв`язку з чим у його діях наявний склад інкримінований кримінальних правопорушень.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 заперечував проти доводів апеляційних скарг та наголошував, що у діях обвинуваченого не доведено наявності мотиву, що, на його думку, у свою чергу виключає винуватість останнього у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень. Крім того, звернув увагу, що спірна земельна ділянка всупереч вимогам Закону України «Про оренду землі» не була належним чином зареєстрована як об`єкт оренди, у зв`язку з чим відповідне фермерське господарство не є в даному випадку її користувачем. Також захисник зазначив, що фермерське господарство не могло у 2014 році засіяти вказану земельну ділянку, оскільки остання на той час фактично не використовувалася.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію захисника та заперечував проти доводів апеляційних скарг прокурора і представника потерпілого.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, представника потерпілого, обвинуваченого, його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, однією з підстав для ухвалення виправдувального вироку є не доведеність, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, однією з підстав для ухвалення виправдувального вироку є недоведеність, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На переконання колегії судді, цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався, і оцінивши наявні докази по справі в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 за інкримінованими кримінальними правопорушеннями за ч. 1 ст.185 КК України, ч. 1 ст.382 КК України, виходячи з вимог п. 1 ч. 1 ст. 373, п. 3 ч.1 ст.373 КПК України.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 , виходив із того, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованих злочинів стороною обвинувачення не доведена, мотив протиправного заволодіння врожаєм відсутній.

Суд встановив, що збирання врожаю здійснювалося ним на підставі договору з органом державної виконавчої служби в межах чинного виконавчого провадження щодо стягнення боргу з ОСОБА_14 на користь його доньки, тому в обвинуваченого були об`єктивні підстави вважати спірну ділянку об`єктом стягнення й діяти в межах закону.

З огляду на суперечливість показань свідків обвинувачення, наявність тривалого цивільно-правового конфлікту щодо прав на спірну земельну ділянку та підтвердження показань обвинуваченого письмовими доказами (договорами, розписками, судовими рішеннями) суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність події і складу інкримінованих кримінальних правопорушень та виправдав ОСОБА_7 .

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, та вважає, що вони ґрунтуються на правильній оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.

За змістом ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у вчиненні злочину покладається на сторону обвинувачення.

Матеріали кримінального провадження та зміст мотивувальної частини оскаржуваного вироку вказують на те, що суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов вірного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні.

Перевіривши надані в суді першої інстанції показання обвинуваченого ОСОБА_7 , представника ОСОБА_26 , свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_27 , ОСОБА_23 , ОСОБА_14 , ОСОБА_25 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 , документи кримінального провадження, колегія суддів доходить до висновку про те, що вони не можуть бути визнані такими, що поза розумних сумнівів доводили вчинення кримінальних правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_7 .

Зокрема, обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що своєї вини у вчиненні інкримінованих діянь не визнає, так само не визнає заявлених у межах цивільного позову вимог про стягнення майнової шкоди, оскільки вважає свої дії щодо збору врожаю та подальшого розпорядження ним правомірними.

Він показав, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0056, розташована в с. Укромне Вільнянського району, на підставі ухвали ІНФОРМАЦІЯ_7 від 11.03.2008 про затвердження мирової угоди та виданого 27.05.2008 державного акта, належала його дочці ОСОБА_22 , а тому саме вона мала право на врожай з цієї земельної ділянки. Він зазначив, що формальний борг ОСОБА_14 був стягнутий іншим судовим рішенням, однак фактично заборгованість перед його дочкою повністю так і не погашена, при цьому сама ОСОБА_14 пропонувала дочці обвинуваченого придбати спірну земельну ділянку. Обвинувачений вказав, що договір оренди від 21.09.2012, укладений між ОСОБА_14 та ФГ « ОСОБА_11 », він вважає недійсним, оскільки цей договір був укладений не з власником земельної ділянки, своєчасно не пройшов державної реєстрації до 07.10.2014, а також існувало декілька його редакцій, що, на думку обвинуваченого, додатково свідчить про сумнівність правових підстав оренди.

З урахуванням даних витягу з Державного реєстру прав власності, витягу з Державного земельного кадастру та судових рішень, він стверджував, що на момент події саме його донька залишалася належним власником земельної ділянки, а тому збір врожаю відповідав її праву власності.

Обвинувачений пояснив, що безпосередньо збір врожаю соняшнику 25.09.2014 він здійснював як голова СФГ « ОСОБА_13 » на підставі договору від 19.08.2014, укладеного з ІНФОРМАЦІЯ_12 , у розвиток постанови державного виконавця про залучення суб`єкта господарювання до проведення виконавчих дій.

Він підкреслив, що діяв не самочинно, а в межах виконавчого провадження, виконуючи рішення суду про звернення стягнення на врожай як на предмет стягнення, при цьому присутність представника ДВС під час збирання врожаю умовами договору прямо не передбачалась.

На його думку, подальше уникання державним виконавцем складання акта виконаних робіт та ухилення від оплати послуг СФГ « ОСОБА_13 » було пов`язане з наявністю численних судових спорів між ним, ОСОБА_14 та ФГ « ОСОБА_11 », а також із суспільним статусом ОСОБА_11 як народного депутата, що, на переконання обвинуваченого, давало можливість останньому використовувати «адміністративний ресурс».

ОСОБА_7 наголосив, що повідомляв виконавчу службу про збір врожаю в усній формі, а сам процес збору здійснювався із залученням інших осіб (водія вантажного автомобіля та комбайнера), яким він сплатив за роботу власні кошти, що підтверджується розписками. Загалом, за його словами, було зібрано близько 78 тонн соняшнику, які доставлялись на склад СФГ « ОСОБА_13 » у с. Райське.

Враховуючи відсутність належного реагування з боку ДВС, непідписання акта виконаних робіт та невиплату коштів за надані послуги, обвинувачений розцінив бездіяльність виконавчої служби як фактичну відмову від договору, у зв`язку з чим згодом самостійно продав врожай від свого імені, вважаючи це компенсацією витрат господарства.

У контексті епізоду за ч. 1 ст. 382 КК України обвинувачений показав, що про існування ухвали Вільнянського районного суду від 26.08.2014 у справі №314/5276-14-ц, якою було вжито заходи забезпечення позову, він дізнався вже після фактичного збору врожаю, в один із днів жовтня 2014 року, хоча серед учасників справи і зазначено СФГ « ОСОБА_13 ».

Він звернув увагу, що відповідна ухвала була оскаржена його дочкою самостійно, без його участі, а відомості про заборону розпоряджатися врожаєм не були внесені до державних реєстрів, виконавча служба про неї офіційно не повідомлялася.

На думку обвинуваченого, позивач ФГ « ОСОБА_11 » не надав належним чином засвідчених правовстановлюючих документів на право оренди, а саме орендне право на момент постановлення ухвали суду не було зареєстровано в державному реєстрі речових прав, тому він вважав таке забезпечення позову юридично необґрунтованим.

За сукупністю цих обставин ОСОБА_7 стверджував, що об`єктивно не усвідомлював наявності чинної та належно доведеної до його відома судової заборони, а отже, не мав умислу на невиконання судового рішення та не вбачав у своїх діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

В якості представника потерпілого в суді першої інстанції була допитана ОСОБА_26 , яка показала, що їй відомо про самовільний покос соняшника 09.10.2014 з земельної ділянки в с. Укромне Вільнянського району, а саме з поля №3 площею 6,83 га, яке навесні 2014 року працівники ФГ « ОСОБА_11 » обробили гербіцидом, прокультивували та засіяли соняшником сорту «Бріо».

Вказана ділянка перебувала у користуванні фермерського господарства на підставі договору оренди 2012 року, укладеного з ОСОБА_14 , якій щороку сплачувалася орендна плата; їй також відомо про накладення арешту на цю ділянку в судовому порядку. 09.10.2014 тракторист-машиніст ОСОБА_28 виявив уже викошене поле та повідомив про це ОСОБА_11 і ОСОБА_15 , після чого господарством були збережені всі наявні документи щодо посіву та вирощування врожаю (облікові листи тракториста, акти списання та витрат насіння, накладні, акти приймання-передачі продукції).

Окрім обвинуваченого, представника потерпілої, у суді першої інстанції було допитано ряд свідків, зокрема свідка ОСОБА_24 , який пояснив, що у 20142018 роках був керуючим ФГ « ОСОБА_11 », контролював роботу працівників і щоденно об`їжджав орендовані поля, площа яких сягала близько 9 000 га; на початку жовтня 2014 року під час такого об`їзду виявив на одній із ділянок у с. Укромне покіс соняшнику, про що повідомив дружину керівника господарства, після чого було прийнято рішення викликати поліцію.

Свідок ОСОБА_27 , державний виконавець, повідомила, що у вересніжовтні 2014 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною та фактичних обставин, пов`язаних із врожаєм соняшника, не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_23 , колишній начальник управління сільського господарства райдержадміністрації, підтвердив, що до адміністрації надходили запити щодо вартості соняшника, а також що брав участь як понятой під час обшуку складу на території Московської сільської ради, де у кагаті зберігався свіжозібраний соняшник, однак кількість, походження врожаю та конкретне поле йому невідомі, а оцінка могла надаватись лише за середньою ринковою вартістю без спеціального сертифіката.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що є власником земельного паю площею 6,83 га в с. Укромне, отриманого при розпаюванні, який за договорами оренди передавала в користування ФГ « ОСОБА_11 » на 5 років із виплатою близько 35 000 грн на рік або в натуральній формі; підтвердила, що мала борг перед дочкою обвинуваченого ОСОБА_16 , у рахунок якого укладалась мирова угода про перехід права власності на пай, при цьому зізналася, що частину боргу не повернула, а про домовленості з ОСОБА_7 щодо продажу паю ОСОБА_11 не повідомляла, оскільки потребувала грошей і була вагітна.

Вона також зазначила, що зі слів односельців чула, нібито ОСОБА_11 засіяв її ділянку соняшником, а ОСОБА_7 вночі скосив врожай, однак особисто цього не бачила.

Свідок ОСОБА_25 , колишній землевпорядник, підтвердив, що ОСОБА_14 дійсно мала у власності земельний пай, який у подальшому був предметом судових спорів; за його даними, ОСОБА_7 надавав йому державний акт на земельну ділянку в с. Укромне, оформлений на ім`я його доньки, однак у результаті судових рішень ділянка знову була повернута ОСОБА_14 і орендувалась ФГ « ОСОБА_11 ».

Свідок ОСОБА_18 , власник комбайна «Claas Dominator 105», показав, що за усною домовленістю одноразово допомагав ОСОБА_7 збирати соняшник на його ділянці площею близько 2 га в с. Дудникове, робота тривала 23 години, розрахунок був готівкою, при цьому будь-яких робіт у с. Укромне на прохання обвинуваченого він не здійснював.

Натомість його син, свідок ОСОБА_19 , підтвердив, що 25.09.2014 керував батьковим комбайном під час збору соняшника на полі, межі якого на місці визначив ОСОБА_7 , поруч із кладовищем, врожай завантажувався у вантажівку «ГАЗ», водія якої він не знає, а кошти за роботу батькові сплачував сам обвинувачений, що підтверджується розпискою від 25.09.2014.

Свідок ОСОБА_21 , керівник ФГ « ОСОБА_29 » та власник вантажівки «ГАЗ-САЗ 3507», показав, що на прохання ОСОБА_7 восени допомагав перевозити зібраний соняшник із земельної ділянки в с. Укромне до складу в АДРЕСА_1 , що належав сім`ї ОСОБА_7 та частково самому Назарчуку, при цьому розрахунок за перевезення був здійснений готівкою, а свою участь та отримання коштів він підтвердив розпискою, яка долучена до матеріалів кримінального провадження.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції було досліджено ряд письмових доказів, зокрема судом встановлено, що кримінальне провадження розпочато на підставі повідомлення на лінію « НОМЕР_3 » та рапорту із записом у журналі єдиного обліку №5777 від 08.10.2014, за змістом яких ОСОБА_24 та ОСОБА_30 повідомили про покіс посіву соняшника на полі в с. Укромне, на площі близько 6,83 га, із попередньою кваліфікацією за ч.1 ст.185 КК України, про що свідчать протокол прийняття заяви, витяг з ЄРДР №0001555 від 08.10.2014 (т.2 а.с.13).

Надалі постановою слідчої ОСОБА_31 від 09.12.2014 діяння перекваліфіковано зі ст.185 на ст.356 КК України з посиланням на відкритий характер покосу та наявність очевидців, при цьому в мотивувальній частині зазначено, що 08.10.2014 ОСОБА_16 безуспішно оскаржувала ухвалу від 26.08.2014 про забезпечення позову, про що було відомо й ОСОБА_7 (т.2 а.с.45).

У 2016 році за рапортом слідчої ОСОБА_32 від 07.10.2016 внесено окремі відомості до ЄРДР №0001422 за ч.1 ст.382 КК України, які постановою прокурора від 08.10.2016 об`єднано з первісним провадженням №0001555, при цьому правову кваліфікацію знову змінено на ч.1 ст.185 КК України (т.2 а.с.1112,1719,47).

Протокол огляду місця події від 08.10.2014 земельної ділянки поблизу с. Укромне, на відстані близько 100 м від села, з якої було вилучено зразки ґрунту та рослин, при цьому експертне дослідження цих зразків не призначалося й не проводилося, а сама ділянка у протоколі описана лише орієнтовно: площа 6,8 га, відсутнє огородження, є сліди сільськогосподарської техніки, але не вказано кадастровий номер і чіткі межі, фотознімки технічно неякісні та не дозволяють ідентифікувати ділянку (т.2 а.с.8588,138139).

Водночас серед понятих фігурують працівники ФГ « ОСОБА_11 » ОСОБА_24 і ОСОБА_28 , які отримували заробітну плату та були заінтересованими в результатах господарської діяльності потерпілого, що суперечить ч.7 ст.223 КПК України; у зв`язку з цим протокол огляду від 08.10.2014 суд визнав недопустимим доказом.

Акт покосу соняшника від 09.10.2014, складений керуючим ФГ « ОСОБА_11 » разом із сільським головою, депутатом та мешканцями с. Укромне, фіксує покіс пая ОСОБА_14 на полі №620, площею 6,83 га, із зазначенням кадастрового номера :03:003:0056 та вказівкою на порушення судової заборони, проте повноваження осіб, які склали акт, і документи, що посвідчують їх особи, суду не надано (т.2 а.с.10).

Протокол огляду комбайна «Claas Dominator 105» від 12.11.2014 (т.2 а.с.9298,143144) підтверджує добровільну видачу машини власником ОСОБА_18 та визнання її речовим доказом постановою слідчої від 13.11.2014, але із комбайна не вилучались ні залишки насіння, ні ґрунту, не проводилися експертизи, що не дозволяє встановити зв`язок між цією технікою і конкретним полем.

Аналогічно за ухвалою слідчого судді від 11.12.2014 у справі №314/6894/14-к надано тимчасовий доступ до автомобіля «ГАЗ-САЗ 3507» ОСОБА_21 (т.2 а.с.105106), протокол тимчасового доступу від 11.12.2014 лише фіксує огляд машини в складському приміщенні в АДРЕСА_4 , а пояснювальні написи на фотознімках про нібито перевезення саме врожаю з с. Укромне ґрунтуються на словах, а не на об`єктивно зафіксованих параметрах (т.2 а.с.107111).

Протокол обшуку частини ангара ОСОБА_7 від 18.12.2014 на підставі ухвали слідчого судді від 17.12.2014 (справа №314/7051/14-к) підтверджує виявлення у його приміщенні насипу насіння соняшника у двох купах і формальне «вилучення» врожаю на місці зберігання, однак не містить даних про зважування, відбір і направлення зразків на експертизу, а частина тексту протоколу перетинається з розчерком, що дає підстави сумніватися у моменті внесення окремих записів (т.2 а.с.116124,149152).

На підставі наданих ОСОБА_33 документів проведено судово-товарознавчу експертизу №5645-15 від 01.06.2016, якою визначено середню ринкову вартість 11,6 т насіння соняшника сорту «Бріо» станом на 08.10.2014 у сумі 40 600 грн, без ідентифікації конкретної партії як врожаю саме зі спірної ділянки (т.2 а.с.8183).

Суд першої інстанції дослідив значний масив документів виконавчої служби та судових рішень у цивільних і адміністративних справах, які стосуються правового статусу земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0056.

Із відповіді заступника начальника відділу ДВС від 01.12.2014 №6782 (т.2 а.с.4849) вбачається, що у ВП №34040060 виконавчий лист №2-602/08 від 18.01.2010 про стягнення 40 790 грн з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_16 перебуває на виконанні з 29.08.2012, борг частково погашено з орендної плати ФГ « ОСОБА_11 », 06.08.2014 актом опису та арешту майна накладено арешт на посів соняшника на ділянці :03:003:0056, зберігачем майна призначено ОСОБА_14 .

Однак подальший стан збереження врожаю не перевірявся; у матеріалах провадження також наявна ухвала ІНФОРМАЦІЯ_7 від 26.08.2014 у справі №314/5276/14-ц про заборону вчинення будь-яких дій стосовно посіву соняшника до вирішення спору, копію якої спрямовано лише до ФГ « ОСОБА_11 », а доказів її направлення СФГ « ОСОБА_13 » чи до реєстру обтяжень не надано (т.2 а.с.5051, т.3 а.с.7273,77).

Ухвалою від 08.10.2014 у тій же справі №314/5276/14-ц суд відмовив ОСОБА_16 у скасуванні забезпечення позову, визнавши законною заборону будь-яких дій щодо посіву соняшника до розгляду спору по суті (т.2 а.с.53).

Водночас з реєстраційної інформації та судових рішень у спорах щодо права власності на спірну ділянку видно, що існувала тривала конкуренція прав ОСОБА_22 та ОСОБА_14 на одну й ту саму землю.

Витяги з Державного реєстру прав від 02.09.2014 №26296839 і від 06.10.2014 №27692183 (т.2 а.с.5557,65; т.3 а.с.5,30) свідчать, що 27.08.2014 за рішенням реєстратора ОСОБА_34 №15519861 від 02.09.2014 зареєстровано право приватної власності ОСОБА_22 на ділянку 6,8299 га :03:003:0056) на підставі державного акта ЗП №048396 від 27.05.2008.

03.10.2014 за рішенням реєстратора ОСОБА_35 №16290367 зареєстровано право оренди цієї ділянки за ФГ « ОСОБА_11 » за договором від 21.09.2012; а 07.10.2014 інший реєстратор ОСОБА_36 перереєстрував право власності на підставі акта І-ЗП №051105 від 20.04.2000 за ОСОБА_14 (рішення №16420218 від 13.10.2014), при цьому у реєстрі з 2012 р. вже був запис про арешт майна №7228144 (постанова ОСОБА_37 ) (т.2 а.с.5557).

Рішенням ІНФОРМАЦІЯ_7 від 07.10.2010 у справі 2-2242/2010 державний акт ЗП №048396, виданий на ім`я ОСОБА_16 , було скасовано, а земельну ділянку повернуто ОСОБА_14 (т.1 а.с.111), однак надалі ці висновки переплітались із новими реєстраційними діями та їх оскарженням.

Постановою ІНФОРМАЦІЯ_13 від 30.09.2014 у справі №808/3887/14 (т.1 а.с.97, т.3 а.с.12) відмовлено ОСОБА_14 у позові до реєстраційної служби щодо реєстрації її права власності.

Надалі постановою ВАСУ від 21.01.2016 у справі №К/800/33101/15 (т.1 а.с.102, т.3 а.с.15) частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_22 , визнано протиправним і скасовано рішення реєстратора ОСОБА_34 від 06.10.2014 №16262938 про скасування її права власності на ділянку.

Іншою постановою ВАСУ від 04.08.2016 у справі №К/800/9704/16 (т. 1 а.с.105, т.3 а.с.17) частково задоволено її касаційну скаргу щодо рішення про державну реєстрацію права оренди за ФГ « ОСОБА_11 » індексний №16290367 від 07.10.2014, це рішення визнано протиправним і скасовано, виходячи з того, що похідне речове право (оренда) не може реєструватися без належної реєстрації права власності.

У сукупності ці рішення демонструють, що спірні реєстраційні дії щодо права власності й оренди спірної ділянки були предметом багаторічного судового перегляду, остаточно вирішеного вже у 2016 році й значною мірою на користь ОСОБА_22 як власника.

Суд також оцінив документи, що підтверджують користування земельною ділянкою ОСОБА_14 фермерським господарством « ОСОБА_11 » на підставі договору оренди від 21.09.2012.

Засвідчена копія договору та акт приймання-передачі (т.2 а.с.6164,67) свідчать, що ОСОБА_14 передала ФГ « ОСОБА_11 » ділянку площею 6,82 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 6 років, із погодженими межами та умовами використання; копія аналогічного договору, подана стороною захисту, має технічні розбіжності й джерело її походження не підтверджене (т.3 а.с.8084), але відсутні будь-які рішення суду про недійсність договору 2012 року.

Надані сільською радою довідка №284 від 29.10.2014 та відповідь сільського голови ОСОБА_38 від 07.10.2014 №324 із план-схемою (т.2 а.с.6871) підтверджують, що пай ОСОБА_14 площею 6,83 га знаходиться біля с. Укромне, відноситься до поля №620, номер паю 286, що в загальних рисах кореспондується із внутрішньою документацією ФГ « ОСОБА_11 » щодо поля №3 в с. Укромне, однак площі прокультивованих ділянок, вказані в актах господарства (загалом до 64 га), перевищують площу одного паю, що не дозволило суду однозначно ідентифікувати, на яку сукупність земель поширюються витрати (т.2 а.с.7275,166167,180; т.3 а.с.6).

Окремий блок письмових доказів стосувався виконавчого провадження та повноважень СФГ « ОСОБА_13 » на збір врожаю.

Постановою старшого державного виконавця ОСОБА_27 від 18.08.2014 у ВП №42512051 за виконавчим листом №2-602/08 для організації виконавчих дій з описаного та арештованого посіву соняшника на ділянці ОСОБА_14 було залучено СФГ « ОСОБА_13 » як суб`єкта господарювання, що має відповідні навички (т.3 а.с.69).

На підставі цієї постанови 19.08.2014 між відділом ДВС та СФГ « ОСОБА_13 » укладено договір про надання послуг зі збору та перевезення врожаю, який передбачає оплату після підписання акту виконаних робіт, право замовника відмовитись від прийняття результату, а також набрання договором чинності з моменту підписання сторонами (т.3 а.с.7071).

Матеріали справи не містять акту виконаних робіт, але й не містять жодних доказів оскарження або визнання недійсним ні постанови державного виконавця, ні самого договору, що суд врахував на користь версії сторони захисту про законність залучення СФГ « ОСОБА_13 » до збирання врожаю.

На підтвердження дати та факту збору врожаю судом досліджено розписки ОСОБА_21 та ОСОБА_19 від 25.09.2014 (т.3 а.с.7475), з яких вбачається, що вказані особи отримали від ОСОБА_7 грошові кошти за перевезення та збирання врожаю соняшника з земельної ділянки площею приблизно 6 га біля с. Укромне Вільнянського району саме 25.09.2014; автентичність цих розписок підтверджена свідками під час допиту.

За таких обставин колегія суддів, перевіривши в межах апеляційних вимог законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції, дійшла висновку, що суд першої інстанції повно, всебічно й об`єктивно дослідив докази у кримінальному провадженні, дав їм належну правову оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи.

Разом з тим, колегія суддів, перевіривши доводи прокурора з доповненням та представника потерпілого, у сукупності з матеріалами кримінального провадження та мотивами виправдувального вироку суду першої інстанції від 22.11.2024 року, приходить до висновку, що апеляційні скарги є необґрунтованими та зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, без спростування ключових сумнівів, покладених судом в основу виправдання ОСОБА_7 .

Насамперед слід відзначити, що як прокурор, так і представник потерпілого фактично виходять із беззаперечного припущення про «чуже майно» врожаю соняшнику для ОСОБА_7 та однозначну належність посівів ФГ « ОСОБА_11 ».

Однак суд першої інстанції на підставі досліджених доказів обґрунтовано дійшов іншого висновку, що правовий статус земельної ділянки та врожаю на ній у період, коли, за версією обвинувачення, мало місце кримінальне правопорушення, був спірним, суперечливим і не дозволяє без розумного сумніву стверджувати, що врожай був «чужим» для обвинуваченого.

Суд першої інстанції детально проаналізував рішення ІНФОРМАЦІЯ_7 від 07.10.2010 у справі № 2-2242/2010, яким скасовано державний акт на ім`я ОСОБА_16 та поновлено право власності за ОСОБА_14 , а також наступні реєстраційні дії 2014 року: витяги з Державного реєстру прав від 02.09.2014 та 0607.10.2014, де спершу відображено право власності за дочкою обвинуваченого, а згодом за ОСОБА_14 .

Суд звернув увагу на те, що до 06.10.2014 року в державному реєстрі наявний запис про право ОСОБА_22 , що об`єктивно підтверджує наявність у обвинуваченого підстав вважати земельну ділянку такою, що належить його дочці, а, відповідно, і його переконання в правомірності претензій на врожай.

Той факт, що в подальшому суди цивільної юрисдикції підтвердили право ОСОБА_14 та законність оренди ФГ « ОСОБА_11 », сам по собі не ліквідує сумнівів щодо суб`єктивного сприйняття ОСОБА_7 ситуації на час події, і не перетворює автоматично спірне майно на « ІНФОРМАЦІЯ_14 » у розумінні ст. 185 КК України.

Доводи представника потерпілого про те, що суд першої інстанції проігнорував рішення 2010 року та ухвалу від 25.02.2014, є необґрунтованими.

Вирок містить докладний аналіз цих актів, а також витягів з реєстрів, на підставі чого суд і робить висновок про тривалу колізію між реєстрацією права ОСОБА_16 та поновленим правом ОСОБА_14 .

Суд обґрунтовано зазначив, що вказана колізія була породжена саме органами реєстрації й вирішувалася у цивільному порядку, а тому не може автоматично тлумачитися проти обвинуваченого як доказ умисного заволодіння «чужим» майном.

У цьому контексті апелянти фактично підміняють поняття «спір про право» і «заволодіння чужим майном»: те, що надалі суди цивільної юрисдикції віддали перевагу позиції потерпілого, не означає, що на момент збору врожаю для обвинуваченого це майно було очевидно чужим у кримінально-правовому розумінні.

Не можна погодитися і з твердженням прокурора, що суд першої інстанції безпідставно не врахував договір оренди від 21.09.2012 року.

Навпаки, суд цей договір детально дослідив: встановив факт його існування, акт приймання-передачі, подальшу державну реєстрацію права оренди 03.10.2014, звернув увагу на неузгодженість площ (6,8299 га vs 6,82 га) та те, що поле №3 фактично оброблялося на площі приблизно 64 га, що значно перевищує розмір однієї ділянки ОСОБА_14 .

Суд першої інстанції констатував, що за таких умов не доведено, що саме спірний врожай, який, за версією обвинувачення, був зібраний і вивезений ОСОБА_7 , повністю і беззаперечно належав ФГ « ОСОБА_11 », а не міг походити, хоча б частково, з інших земельних ділянок, у тому числі тих, що перебували у користуванні чи власності членів сім`ї обвинуваченого.

Отже, ключова для складу крадіжки ознака чужості майна не підтверджена у спосіб, що виключає розумні сумніви.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне зупинитися на кримінально-правовій кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 185 КК України.

Кваліфікація злочину є кримінально-правовою оцінкою поведінки особи, яка полягає у встановленні юридично значущих ознак вчиненого діяння, визначенні кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, та у з`ясуванні відповідності фактичних обставин події складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, за відсутності обставин, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю кваліфікація злочину нерозривно пов`язана з доведенням двох ключових моментів: по-перше, факту вчинення особою суспільно небезпечного діяння (конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності), по-друге, точної відповідності об`єктивних та суб`єктивних ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Крадіжка, як передбачено диспозицією ч. 1 ст. 185 КК України, це таємне викрадення чужого майна, тобто таке його вилучення і (або) звернення на свою користь чи на користь інших осіб, яке винний здійснює непомітно для потерпілого чи інших осіб та усвідомлює цю таємність.

Відповідно до обвинувального акта дії ОСОБА_7 були кваліфіковані стороною обвинувачення як таємне викрадення чужого майна, тобто орган досудового розслідування та прокурор, пред`являючи обвинувачення, виходили з наявності в його діях усіх обов`язкових ознак складу крадіжки, у тому числі й суб`єктивної сторони.

Судова колегія наголошує, що з суб`єктивної сторони крадіжка може бути вчинена лише з прямим умислом, як це випливає зі змісту ч. 2 ст. 24 КК України.

Це означає, що особа усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх дій, розуміє, що посягає на чуже майно, яке їй не належить і щодо якого вона не має жодних законних прав, передбачає настання матеріальної шкоди для власника в певному розмірі та бажає настання такої шкоди.

Обов`язковими суб`єктивними ознаками крадіжки є корисливий мотив, тобто прагнення незаконного збагачення за рахунок чужого майна, та корислива мета бажання збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, у долі яких винний зацікавлений.

Разом із тим, з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що під час спірної події у ОСОБА_7 був корисливий мотив чи корислива мета, а також що він усвідомлював протиправність заволодіння чужим майном як таким, що не має під собою жодних законних підстав.

Як установлено судом першої інстанції та підтверджується дослідженими доказами, обвинувачений діяв, виходячи з переконання, що має правові підстави для збору врожаю, оскільки виконує умови укладеного договору з органом державної виконавчої служби і фактично реалізує надані цим органом повноваження щодо звернення стягнення на майно боржника.

Таким чином, у діях ОСОБА_7 відсутні необхідні суб`єктивні ознаки складу злочину, передбаченого ст. 185 КК України, тобто за таких сумнівів не доведено, що було скоєно діяння, передбачене ч. 1 ст. 185 КК України (наявна подія правопорушення).

Щодо доводів сторони обвинувачення про умисне невиконання ОСОБА_7 ухвали суду від 26.08.2014 року, якою було заборонено вчиняти будь-які дії щодо засіву відповідної земельної ділянки, колегія суддів зазначає, що ці доводи ґрунтуються передусім на припущенні про його поінформованість про існування та зміст вказаного судового рішення.

Прокурор і представник потерпілого, посилаючись на участь ОСОБА_7 як представника доньки та голови СФГ « ОСОБА_13 » у відповідних цивільних спорах, фактично виходять із презумпції його обізнаності про заборону, однак не надають суду жодних процесуально належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт належного повідомлення його особисто чи очолюваного ним СФГ « ОСОБА_13 » про ухвалу від 26.08.2014 року, момент отримання такої ухвали та ознайомлення з її змістом.

Суд першої інстанції, дослідивши листування суду та відділу ДВС, обґрунтовано дійшов висновку, що матеріали кримінального провадження не містять доказів направлення копії ухвали від 26.08.2014 року ані на адресу СФГ « ОСОБА_13 », ані безпосередньо ОСОБА_7 .

Встановлено лише, що копію вказаної ухвали було направлено на адресу ФГ « ОСОБА_11 » для звернення до органів ДВС з метою її примусового виконання. Водночас відсутні будь-які дані про те, що ухвала суду була надіслана чи вручена самому відповідачу у цивільній справі або іншим учасникам, пов`язаним із СФГ « ОСОБА_13 », а також будь-які розписки, відмітки про вручення поштової кореспонденції, відомості про повернення листа, реєстраційні позначки про отримання судового рішення тощо.

Колегія суддів звертає увагу, що посилання слідчого у постанові від 09.12.2014 року на те, що про ухвалу «знав і Корнізовський», має виключно оціночний характер і не може підміняти собою належних процесуальних доказів факту і часу доведення судового рішення до відома конкретної особи.

Таке формулювання є лише суб`єктивним припущенням слідчого, яке не підтверджено жодними первинними документами, а тому не може розглядатися як належний доказ обізнаності обвинуваченого.

Сам по собі статус учасника цивільної справи чи представника сторони у ній, без фіксації факту вручення йому відповідної ухвали суду, не є достатнім для висновку про наявність у нього прямого умислу на невиконання цього судового рішення, оскільки не виключає можливості, що особа об`єктивно не була поінформована про його існування чи зміст.

Колегія апеляційного суду наголошує, що за частиною першою статті 382 КК України склад злочину є формальним, оскільки його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням одного із зазначених у законі діянь дії (перешкоджання виконанню судового рішення) чи бездіяльності (невиконання судового акта).

З моменту вчинення таких дій або бездіяльності злочин вважається закінченим і набуває триваючого характеру.

Невиконання судового акта у кримінально-правовому розумінні це бездіяльність, що полягає у незастосуванні особою передбачених законом і самим судовим актом заходів, необхідних для його виконання, за наявності двох обов`язкових умов: по-перше, особа зобов`язана виконати це судове рішення; по-друге, вона має реальну можливість його виконати.

Форми невиконання можуть проявлятися у прямій і відкритій відмові виконувати судове рішення, коли особа усно чи письмово заявляє про небажання його виконати, або у пасивному ігноруванні вимог судового акта, наприклад, у систематичному ухиленні від вчинення дій, прямо передбачених рішенням суду.

Однак у будь-якому разі обов`язковою передумовою притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України є доведеність її обізнаності про існування відповідного судового рішення, розуміння змісту його приписів та усвідомлене небажання виконувати покладений на неї обов`язок, що в даному кримінальному провадженні відсутнє зі сторони обвинуваченого, оскільки він не був належним чином повідомлений про існування судової заборони.

У цьому контексті також показовими є дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з яких убачається, що на спірну земельну ділянку було зареєстровано арешт як обтяження за постановою державного виконавця, однак жодних відомостей про обтяження у зв`язку з ухвалою суду від 26.08.2014 року до реєстру не внесено.

Тобто державні органи, відповідальні за реєстрацію обмежень і обтяжень прав на нерухоме майно, не відобразили у відповідному державному реєстрі заборону на вчинення дій щодо посіву, встановлену судом.

Така бездіяльність не може тлумачитися проти обвинуваченого, оскільки він не має процесуального обов`язку контролювати належність виконання державними органами їхніх функцій з реєстрації обтяжень.

За відсутності достовірно встановленого факту та часу доведення до відома ОСОБА_7 змісту ухвали від 26.08.2014 року твердження сторони обвинувачення про наявність у нього прямого умислу на невиконання судового рішення є лише припущенням.

Відповідно до принципу презумпції невинуватості, закріпленого у статті 62 Конституції України та статті 17 КПК України, жодні сумніви щодо доведеності вини особи не можуть тлумачитися на користь обвинувачення та мають розцінюватися на користь обвинуваченого.

У ситуації, коли обов`язкова для інкримінування ст. 382 КК України ознака обізнаність особи про судовий акт і свідоме небажання його виконати належними доказами не підтверджена, покладати на такі припущення обвинувальний вирок є недопустимим.

Отже, доводи сторони обвинувачення про умисне невиконання ОСОБА_7 ухвали від 26.08.2014 року є необґрунтованими і не можуть бути прийняті апеляційним судом як підстава для скасування виправдувального вироку.

Щодо дати, способу та обсягу збору врожаю апелянти наполягають на тому, що 08.10.2014 року ОСОБА_7 «у таємний спосіб» за допомогою найманої техніки викосив 11,6 т соняшника та вивіз його до належного йому складу.

Однак суд першої інстанції детально проаналізував усі докази, пов`язані з датою події, і дійшов висновку, що кваліфікація саме «08.10.2014» ґрунтується на суперечливих матеріалах.

Сам обвинувачений послідовно стверджував, що збір врожаю він здійснював 25.09.2014 року, діючи як голова СФГ « ОСОБА_13 » на виконання договору з відділом ДВС від 19.08.2014 року, укладеного на підставі постанови державного виконавця про залучення суб`єкта господарювання до проведення виконавчих дій.

Натомість матеріали ЄРДР свідчать, що первинна заява про кримінальне правопорушення містила дані про «нічний час» та приблизні площу і тоннаж, які не кореспондують із версією обвинувачення про «денний час» 08.10.2014.

Суд оцінив ці розбіжності у світлі рапортів, заяв, протоколів, і дійшов цілком логічного висновку: конкретна дата, час та обсяг нібито викраденого врожаю не встановлені належним чином.

Протокол огляду місця події від 08.10.2014 року, на який апелянти звертають особливу увагу, обґрунтовано визнано судом недопустимим доказом. Присутність у якості понятих працівників ФГ « ОСОБА_11 » ОСОБА_24 і ОСОБА_28 , які отримували заробітну плату від потерпілого, за наявності між господарством і обвинуваченим конфлікту щодо врожаю, об`єктивно свідчить про їх зацікавленість у результатах кримінального провадження в розумінні ч. 7 ст. 223 КПК України.

Сторона обвинувачення не спростувала цієї зацікавленості, а навпаки сама ж посилалася на цих осіб як на свідків сторони потерпілого.

Крім того, як правильно зазначив суд, протокол огляду не містить кадастрового номера земельної ділянки, чіткої прив`язки місця зйомки до схеми поля ОСОБА_14 , фотознімки є неінформативними та не дозволяють встановити ні межі ділянки, ні обсяг зібраного врожаю, а вилучені зразки ґрунту та рослинного походження взагалі не були піддані експертному дослідженню.

У сукупності ці обставини дають підстави не лише для визнання протоколу недопустимим через порушення вимог до понятих, а й для критичної оцінки його доказового значення як такого.

Твердження прокурора, що залучення працівників потерпілого нібито не є достатньою підставою для визнання протоколу недопустимим, вступає у пряму суперечність із імперативною нормою закону та фактичними даними про їхній статус.

Доводи апелянтів про те, що показання свідків ( ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_23 , ОСОБА_26 , ОСОБА_24 ) нібито послідовно підтверджують вину обвинуваченого, також не відповідають змісту вироку.

Суд першої інстанції не тільки перерахував ці показання, а й дав їм розгорнуту оцінку.

Зокрема, свідок ОСОБА_23 підтвердив лише факт наявності в ангарі соняшнику та участі в обшуку, але прямо вказав, що не володіє інформацією про те, з якого поля, ким і коли був зібраний цей врожай.

Свідок ОСОБА_26 описала обсяг і характер робіт на «полі №3», але її покази про тотожність цього поля конкретній земельній ділянці ОСОБА_14 ґрунтуються на внутрішніх документах господарства і не усувають диспропорції між реально оброблюваною площею (близько 64 га) і розміром одного паю.

Свідок ОСОБА_24 визнав, що здійснював об`їзд значного масиву земель (близько 9000 га) і бачив уже викошене поле, проте не був очевидцем безпосередніх дій обвинуваченого, а перші відомості надійшли від нього до Кривохатьків у формі повідомлення, що саме по собі не є прямим доказом вчинення крадіжки.

Що стосується свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_21 , чиї показання апелянти вважають ключовими, то суд першої інстанції слушно вказав на їхню обмежену доказову можливість: вони підтверджують факт виконання певних сільськогосподарських робіт та перевезення соняшнику на прохання ОСОБА_7 і отримання від нього грошової винагороди, але не дають однозначної відповіді на питання, на яких саме правових підставах обвинувачений організовував ці роботи як голова СФГ « ОСОБА_13 » відповідно до договору з ДВС чи як приватна особа з корисливим умислом.

Саме тут суд і застосував принцип оцінки доказів за внутрішнім переконанням, виходячи з усієї сукупності встановлених обставин: наявності чинного договору між СФГ « ОСОБА_13 » та ДВС, попереднього арешту врожаю в межах виконавчого провадження, відсутності подальшого складання акту виконаних робіт та оплати з боку ДВС.

Навіть якщо припустити, що частина показань свідків може тлумачитися на користь версії обвинувачення, вони не спростовують альтернативну, не менш логічну версію захисту про виконання спірних дій у межах виконавчого провадження і реалізацію врожаю як спосіб компенсувати неоплачені роботи.

Щодо заявлених прокурором доводів в частині оцінки письмових доказів (розписок, актів, довідок, договорів оренди) слід зазначити, що суд не тільки не ігнорував ці документи, а навпаки детально виклав їх зміст, зафіксував неналежність окремих копій (відсутність печаток, неповні тексти, невідоме джерело походження) та прямо вказав на неможливість покладення таких копій в основу обвинувального вироку.

Твердження прокурора про те, що суд побудував вирок на неналежних копіях розписок суперечить самому тексту вироку, де зазначено, що ці документи оцінювалися критично й не були визначальними для висновку про відсутність складу злочинів.

Навіть повне усунення розписок з доказової бази не усуває тих фундаментальних сумнівів, які суд поклав в основу виправдання: спірність правового статусу врожаю, відсутність належних і допустимих доказів часу, способу та обсягу його збору, непідтвердженість прямого умислу на невиконання ухвали суду.

Доводи представника потерпілого щодо цивільного позову та розміру шкоди також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Посилання на висновок експерта Запорізької ТПП № ОИ-1630 ЕВ №001608, яким визначено середньоринкову вартість 11,679 т насіння соняшника станом на 2023 рік у розмірі 159 418,35 грн., не може вважатися належним доказом конкретного розміру шкоди станом на 2014 рік.

Суд першої інстанції, оцінюючи цей документ у сукупності з судово-товарознавчою експертизою 2016 року (40 600 грн за 11,6 т станом на 08.10.2014), з об`єктивними даними про невизначеність кількості й походження насіння, вилученого в ангарі, дійшов логічного висновку, що розмір шкоди в межах кримінального провадження не доведений у тому вигляді, як заявлено у цивільному позові.

Більше того, сам по собі факт наявності довідково-цінової інформації ТПП не підміняє необхідності довести, що саме той обсяг насіння, який нібито був викрадений із конкретної земельної ділянки у жовтні 2014 року, був повністю ідентичний тому, що зберігався в ангарі ОСОБА_7 і який покладено в основу розрахунків позивача. Такого зв`язку сторона обвинувачення не довела.

Окремі посилання прокурора на практику Верховного Суду щодо розуміння прямого умислу не містять жодних конкретних аргументів, чому фактичні обставини даної справи є тотожними тим, які розглядалися в постанові ВС від 02.11.2021 у справі № 357/1807/19.

Навпаки, вирок першої інстанції виходить із протилежного, що наявність тривалого й складного цивільного спору між сторонами, суперечлива реєстрація прав на землю, залучення ДВС, укладення договору із СФГ « ОСОБА_13 », бездіяльність державного виконавця щодо оформлення акта виконаних робіт, відсутність належного повідомлення обвинуваченого про ухвалу суду про заборону будь-яких дій з посівом усе це створює ситуацію, у якій висновок про очевидність чужості майна й бажання заволодіти ним протиправно є не єдино можливою, а лише однією з кількох конкуруючих версій.

За таких умов кримінальний закон, на відміну від цивільного, не дозволяє обирати будь-яку ймовірнішу версію, а вимагає доведення вини поза розумним сумнівом.

Твердження апелянтів про те, що суд першої інстанції надав перевагу показанням обвинуваченого й проігнорував показання свідків сторони обвинувачення не відповідають дійсності.

З тексту вироку чітко вбачається, що суд не прийняв пояснення ОСОБА_7 беззастережно, а навпаки, звірив їх із письмовими доказами, даними реєстрів, змістом ухвал судів у цивільних і адміністративних спорах, показаннями свідків з обох боків.

Проте, оцінивши цю сукупність, суд дійшов до висновку, що версія захисту про виконання договору з ДВС, віру в належність врожаю дочці, продаж насіння для компенсації невиплачених коштів за виконані роботи, хоча й не підтверджена повністю документально, не спростована обвинуваченням у тій мірі, яка необхідна для визнання її явно надуманою.

За відсутності переконливого спростування альтернативної версії події, суд, діючи в рамках ст. 17, 92 та 94 КПК України, обґрунтовано поклав сумніви на користь обвинуваченого.

Що стосується доводів прокурора у доповненні до апеляційної скарги, де особливий акцент робиться на фразах із показань обвинуваченого від 14.11.2024 року про те, що «врожай йому не належав», а продав він його «з метою повернення боргу», то суд першої інстанції й ці пояснення не залишив без уваги.

Вирок фіксує, що сам ОСОБА_7 визнає, що посів і обробку ділянки він не здійснював, врожай був результатом діяльності іншої особи, однак він пов`язує свої дії з виконанням виконавчого провадження і правом стягувача (його доньки) на задоволення боргу за рахунок цього врожаю. Саме у такому контексті, а не в ізольованому вигляді, суд і оцінив цю частину показань: як підтвердження існування цивільного конфлікту довкола одного й того самого врожаю, а не як безумовне визнання складу крадіжки.

Відірвання окремої фрази із загальної логіки пояснень обвинуваченого, на чому наполягає прокурор, перекручує її зміст і не може слугувати підставою для скасування вироку.

Доводи апелянтів про істотні порушення кримінального процесуального закону зводяться до незгоди з тим, що суд визнав недопустимими окремі докази (насамперед протокол огляду місця події та частину документів, доданих захистом без дотримання вимог ст. 290 КПК України).

Однак суд першої інстанції ретельно мотивував свої рішення щодо допустимості чи недопустимості кожного доказу, посилаючись на відповідні норми КПК і не вдався до вибіркового підходу на користь будь-якої зі сторін.

Протокол огляду від 08.10.2014 року було виключено з доказової бази через участь заінтересованих понятих та відсутність чіткої прив`язки огляду до конкретної земельної ділянки. Частину документів захисту через порушення порядку відкриття доказів.

Таким чином, суд, дотримуючись процесуального балансу, однаково застосував правила допустимості як до доказів обвинувачення, так і до доказів захисту, що повністю узгоджується з принципом змагальності сторін.

Колегія суддів також вказує, що прокурор разом з доповненнями до апеляційної скарги заявив клопотання про повторне дослідження доказів, посилаючись на необхідність повторного перегляду показань потерпілих і свідків, а також окремих письмових та речових доказів.

Колегія суддів, обговоривши доводи, наведені у вказаному клопотанні, приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Насамперед колегія виходить з того, що всі докази, на які посилається прокурор, були безпосередньо досліджені судом першої інстанції у відповідності до вимог статей 23, 94, 95 КПК України, стали предметом повного й всебічного судового розгляду, відображені у протоколі (журналі) судового засідання, а їх зміст та оцінка наведені у мотивувальній частині вироку.

За таких умов повторне дослідження цих самих доказів в апеляційному суді без наведення переконливих аргументів щодо неповноти їх дослідження чи істотних порушень процесуального порядку є недоцільним і не відповідає призначенню апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 3 статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, лише у випадку, якщо вони були досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Окрім цього, апеляційний суд може дослідити докази, які не розглядалися судом першої інстанції, якщо про їх дослідження заявлялося клопотання або вони стали відомими вже після ухвалення вироку.

При цьому учасник судового провадження, ініціюючи повторне дослідження, повинен не лише формально просити про це, а й чітко конкретизувати, які саме докази належить дослідити повторно, у чому полягає їх неповнота чи істотні порушення порядку дослідження, та яким саме чином це могло вплинути або може вплинути на висновки суду щодо фактичних обставин та правової кваліфікації діяння.

У поданому клопотанні прокурор фактично обмежився загальним посиланням на незгоду з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, не навівши при цьому конкретних даних про те, які саме процесуальні порушення були допущені при допиті потерпілих і свідків чи дослідженні письмових матеріалів, не вказав, які саме обставини залишилися недослідженими, а також не обґрунтував, чому без повторного допиту вказаних осіб чи нового огляду матеріальних носіїв інформації неможливо надати належну оцінку їх доказовому значенню.

Сам по собі факт незгоди сторони обвинувачення з висновками суду щодо достовірності та достатності доказів не є ані ознакою їх неповноти, ані свідченням порушення принципу безпосередності дослідження доказів, і не утворює передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження.

Колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, зміст протоколів судових засідань, слідчих дій та інших процесуальних документів, не встановила жодних суперечностей між викладеними у вироку фактичними обставинами та дослідженими доказами, а також не виявила істотних порушень порядку їх дослідження, які б могли поставити під сумнів правильність висновків місцевого суду чи вимагали б повторного дослідження.

Апеляційний суд, погоджуючись із оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, не зобов`язаний механічно дублювати весь обсяг доказового розгляду, якщо відсутні конкретні вказівки на істотні процесуальні порушення або очевидну неповноту дослідження доказів.

За наведених обставин колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення клопотання прокурора про повторне дослідження доказів та дійшла висновку, що перевірка законності, обґрунтованості і вмотивованості вироку у межах поданої апеляційної скарги можлива й достатня на підставі вже наявних матеріалів кримінального провадження без проведення додаткових процесуальних дій.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів констатує, що апеляційні скарги прокурора ОСОБА_10 з доповненнями, а також представника потерпілого адвоката ОСОБА_12 не містять доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про недоведеність поза розумним сумнівом наявності вини в діях ОСОБА_7 .

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що істотних порушень закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були беззаперечними підставами для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, а також підстав для закриття кримінального провадження під час апеляційного перегляду не встановлено.

За таких обставин суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької окружної прокуратури ОСОБА_10 , представника потерпілого ФГ « ОСОБА_11 » - адвокат ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2024 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 382 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3