ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючоїОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар учасники справи прокурор захисник власник майна ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Черкаської окружної прокуратури на ухвалу слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 вересня 2025 року про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту,

в с т а н о в и в:

Прокурор Черкаського відділу окружної прокуратури ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, посилаючись на те, що 05.09.2024 року до Черкаської окружної прокуратури надійшло колективне звернення жителів будинку АДРЕСА_1 щодо можливого заволодіння групою осіб шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_2 , що належала на праві приватної власності ОСОБА_9 .

В подальшому відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000103 від 05.09.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та матеріали досудового розслідування перебувають у провадженні СВ Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області.

В ході досудового розслідування допитані в якості свідків жителі будинку АДРЕСА_1 , які вказали, що на їх думку квартирою АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_9 заволоділи в шахрайський спосіб.

Оскільки, вищевказана квартира є об`єктом злочинного посягання, у відповідності до ст. 98 КПК України, вона є речовим доказом в даному кримінальному провадженні.

Наразі квартира була відчужена ОСОБА_10 добросовісному набувачеві ОСОБА_8 , яка є третьою особою в даному кримінальному провадженні.

На даному етапі досудового розслідування з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження вилученого майна, виникла необхідність в накладенні на нього арешту, так як незастосування зазначеного засобу забезпечення кримінального провадження, може призвести до втрати речових доказів, що може суттєво перешкодити кримінальному провадженню, тому звернувся до суду з відповідним клопотанням.

Просив накласти арешт із забороною розпоряджатися або користуватися майном за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_8 .

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 вересня 2025 року у задоволенні клопотання прокурора відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні клопотання слідчий суддя виходив з того, що необхідність в накладенні арешту на майно, що належить третій особі (добросовісний набувач) відсутня, оскільки жоден з ризиків, перелічених в ст. 170 КПК України, прокурором у клопотанні та у судовому засіданні не доведений.

Не погодившись з ухвалою слідчого судді, прокурор Черкаської окружної прокуратури, подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.09.2025 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та накласти арешт із забороною розпоряджатися майном за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_8 .

Вважає, що судом не надано оцінку доводам прокурора щодо незаконного набуття власності на згадане нерухоме майно ОСОБА_10 , а також подальше її відчуження на користь ОСОБА_8 . Не проаналізовано спосіб в який вона отримала право власності на квартиру, а саме підробка документів.

Слідчий суддя прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 .

Вважає, що прокурором в ході судового розгляду доведено наявність ризику, передбаченого ст. 170 КПК України, а саме можливість подальшого повторного відчуження квартири іншим особам, що може призвести до суттєвого затягування досудового розслідування чи судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положенням Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, зокрема, про арешт майна або відмову у ньому.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні кримінальних правопорушень, зокрема арешт майна.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

ЄСПЛ нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відмовляючи в задоволенні клопотання слідчий суддя виходив з того, що необхідність в накладенні арешту на майно, що належить третій особі (добросовісний набувач) відсутня, оскільки жоден з ризиків, перелічених в ст. 170 КПК України, прокурором у клопотанні та у судовому засіданні не доведений.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 05.09.2024 року до Черкаської окружної прокуратури надійшло колективне звернення жителів будинку АДРЕСА_1 щодо можливого заволодіння групою осіб шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_2 , що належала на праві приватної власності ОСОБА_9 .

Відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000103 05.09.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та матеріали досудового розслідування перебувають у провадженні СВ Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області.

В ході досудового розслідування допитані в якості свідків жителі будинку АДРЕСА_1 вказали, що на їх думку квартирою АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_9 заволоділи в шахрайський спосіб.

ОСОБА_9 є близькою подругою та сусідкою ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , її чоловік давно помер, дітей від шлюбу подружжя не мало. Сестра і племінниця проживають в росії. ОСОБА_9 померла раптово, по дорозі в магазин. Похованням займався ОСОБА_14 , який ніколи не мав ніякого відношення до померлої, та і остання за життя повідомляла подругам, що не давала ніяких заповітів чи розпоряджень з приводу уповноваження ОСОБА_14 займатись її похованням та передачі у власність квартири. Через рік після смерті ОСОБА_9 сусідам стало відомо, що квартира переоформлена на дружину ОСОБА_14 ОСОБА_10 ніби на підставі заповіту. З квартири були вивезені усі меблі, і сусіди підозрюють, що її хочуть продати.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26.06.2024 року у справі №707/1216/24 задоволено заяву ОСОБА_10 про встановлення факту її проживання з спадкодавцем ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю в період часу не менше як п`ять років, починаючи з осені 2015 року до часу відкриття спадщини, 19.09.2023 року. Рішення суду набрало законної сили, та ніким не оскаржувалося.

Відповідно до витягу з ДРРПнНМ №393655056 встановлено, що 14.08.2024 року приватним нотаріусом ОСОБА_15 було здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_15 повідомлено, що нею були внесені відомості до ДРРПнНМ на підставі рішення Черкаського районного суду від 26.06.2024 року.

Відповідно до даних ДРРПнНМ № 400412406 ОСОБА_10 16.10.2024 року відчужила на користь ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2 .

Постановою слідчого від 23.08.2025 року квартира АДРЕСА_2 власником якої є ОСОБА_8 , визнана речовим доказом по справі.

Прокурор в своєму клопотанні вказував на те, що на даному етапі досудового розслідування з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження вилученого майна, виникла необхідність в накладенні на нього арешту, так як незастосування зазначеного засобу забезпечення кримінального провадження, може призвести до втрати речового доказу, що може суттєво перешкодити кримінальному провадженню.

Згідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3,4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як випливає із змісту ст. 172 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, якщо арешт майна накладається з метою забезпечення збереження речових доказів; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно зі ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні у разі арешту майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

В клопотанні прокурор просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , з метою збереження як речового доказу.

Слідчий суддя зазначив, що прокурором не доведено необхідність в накладенні арешту на майно, що належить третій особі (добросовісний набувач), оскільки жоден з ризиків, перелічених в ст. 170 КПК України, прокурором не підтверджений.

Дослідивши надані суду матеріали, колегія суддів вважає, що ініціатором клопотання не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні, та не доведено що внаслідок застосування вищевказаного арешту може бути виконано завдання, для виконання якого подано клопотання.

Отже, жодної з передбачених законом підстав для накладення арешту на вищезазначене майно, як і самої доцільності такого арешту в цьому випадку не доведено.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що стандарт доказування при розгляді клопотання про арешт майна передбачає, крім доведення передбачених КПК України підстав для такого арешту, також доведення слідчим та прокурором існування фактів чи інформації, які б переконали стороннього об`єктивного спостерігача, що могло бути вчинено конкретний злочин.

Прокурором не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких суд мав би прийти до переконання, що такий ступінь втручання держави у права та свободи власника майна відповідає потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах не порушує справедливого балансу між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Таких доводів не містить і апеляційна скарга, яка фактично дублює зміст клопотання. З огляду на це апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення.

На думку апеляційного суду, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, належно обґрунтувавши власні висновки щодо прийнятого рішення про відмову в задоволенні клопотання.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 171, 392, 404, 405, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Черкаської окружної прокуратури залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 вересня 2025 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: