печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю захисника-адвоката: ОСОБА_3 , прокурора: ОСОБА_4 , слідчого: ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах підозрюваної ОСОБА_6 про скасування повідомлення про підозру від 28 листопада 2023 року в рамках кримінального провадження № 0000009 від 22.04.2014,-

В С Т А Н О В И В :

01.08.2025 у провадження Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах підозрюваної ОСОБА_6 про скасування повідомлення про підозру від 28 листопада 2023 року в рамках кримінального провадження № 0000009 від 22.04.2014.

Так, у скарзі адвокат, який діє в інтересах підозрюваної ОСОБА_6 , стверджує, що Головне слідче управління Державного бюро розслідувань здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000009 від 22.04.2014 за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 255, ч. 3 ст. 365, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 362, ч. 2 ст. 364-1 КК України.

28.11.2023 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 209 КК України у вищевказаному кримінальному провадженні.

На переконання сторони захисту, вказане повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 28.11.2023 є незаконним і підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Так, з моменту реєстрації кримінального провадження (22.04.2014) минуло майже 10 років. За цей тривалий період ОСОБА_6 жодного разу не викликалась на допити, не залучалась до слідчих дій, їй не пред`являлись підозри. Лише 28.11.2023, через значний проміжок часу, органи досудового розслідування вирішили застосувати до неї заходи кримінально-правового характеру без жодних достатніх підстав.

За цей час жодних належних, достатніх та допустимих доказів за цей значний проміжок часу слідством не здобуто, тому, на думку захисника, підозра ґрунтується на недопустимих, недостатніх та неналежних доказах.

Щодо змісту повідомлення про підозру, адвокатом в скарзі зазначено, що воно цілком складається із надуманих обставин та уявлень уповноважених осіб органів слідства, оскільки жодні факти, про які йдеться в підозрі, не підтверджені жодними належними доказами та ґрунтуються виключно на припущеннях.

Так, доводи сторони обвинувачення в цілому зводяться до нібито незаконного заволодіння земельними ділянками державної власності, які належать до водного фонду та необхідні для обслуговування гідроспоруд Київської ГЕС.

На думку захисника, така позиція слідства ґрунтується виключно на документах ще СРСР про нібито відведення земельних ділянок під об`єкти гідроелектростанції, однак жодних належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження того, що саме ті земельні ділянки, які фігурують в межах кримінального провадження, є ділянками, які відводилися під гідроспоруди, стороною слідства не надано, і в матеріалах кримінального провадження відсутні.

На переконання захисника, спірні земельні ділянки не належать до земель водного фонду та знаходяться поза межами захисної дамби чи інших земель, наданих ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО» для обслуговування Київської ГЕС.

Так, слідство посилається на те, що нібито вказані у підозрі особи заволоділи земельними ділянками, розташованими вздовж лівого берега каналу дамби на території Лебедівської сільської ради, яка перебуває на балансі Філії «Каскад Київський ГЕС та ГАЕС» ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО».

Однак, в матеріалах кримінального провадженні відсутні докази на підтвердження того, що заволодіння земельними ділянками, які фігурують в межах кримінального провадження, призвело до порушення експлуатації гідротехнічних споруд, та відсутні будь-які зауваження з боку ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО», які при такому незаконному заволодінні безперечно мали бути.

Стороною слідства також долучено до матеріалів висновок експертів за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою у кримінальному провадженні КНДІСЕ від 30.10.2023 року № 12505/23-41, на вирішення якої поставлено наступні питання: «1) Чи розташовані 50 земельних ділянок з відповідними кадастровими номерами в межах смуги відведення дренажного каналу поряд із земляною дамбою на східному березі Київського водосховища? Якщо так, то які площі вказаних земельних ділянок в межах смуги відведення дренажного каналу?»; «2) Чи відповідає проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 52-ом громадянам України для індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування? Якщо не відповідає, то в чому полягають невідповідності?».

На перше поставлене питання експерти дали категоричну відповідь: зазначені земельні ділянки розташовані поза межами смуги відведення дренажного каналу, крім того, в тексті експертизи зазначено, що згідно відомостей, наданих на дослідження матеріалів, проект землеустрою щодо встановлення смуги відведення каналу у встановленому законом порядку не розроблявся та не затверджувався, що, на думку захисника, свідчить про фізичну неможливість встановлення експертом факту входження спірних земельних ділянок в межах смуги відведення каналу, оскільки проект землеустрою щодо встановлення цієї смуги не розроблявся.

Ці факти свідчать про відсутність належного підходу до розробки цієї експертизи, і, як наслідок, свідчить про сумнівність її висновків у цілому.

Загалом всі висновки згаданої експертизи ґрунтуються на посиланнях на Технічні умови експлуатації гідротехнічних споруд Київської гідроелектростанції, розроблених Українським відділенням Всесоюзного ордена Леніна проектно-вишукувального та науково-дослідного інституту «ГІДРОПРОЕКТ» ім. С.Я. Жука в 1965 році.

Однак, сторона захисту вважає, що посилання на вказані Технічні умови 1965 року є безпідставним, оскільки технічні умови експлуатації не є проектною документацією, тобто не є нормативним документом, який безпосередньо встановлює площу земельної ділянки, необхідної для експлуатації гідроспоруди, не встановлює жодних меж гідроспоруди, і в 1965 році Техумови були прийняті з метою майбутнього будівництва гідроспоруди, тобто ці умови не встановлювали жодних меж споруди і ділянок відповідно.

Більше того, саме після будівництва гідроспоруди, відповідно каналу і дамби, ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО» отримано технічну документацію і державні акти на земельні ділянки під цими спорудами, куди не входять зазначені земельні ділянки, що виключає будь-яке відношення цих земель до земель гідроспоруди і, як наслідок, водного фонду, про що слідство свідомо не вказує.

Вказані відомості є відкритими і вбачаються з даних Публічної кадастрової карти, відомості з якої визнані державними органами офіційними і такими, що підтверджують або спростовують відповідні обставини, які можна встановити з цих відомостей.

Поряд з цим, стороною слідства не надано жодних достатніх аргументів про те, чому зазначені земельні ділянки відносяться до земель водного фонду, що спростовує обґрунтованість підозри і основні фактичні обставини, на які посилається слідство.

Також слідство посилається на висновок експерта КНДІСЕ за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи у кримінальному провадженні від 05.10.2023 № 20884/23-41, на вирішення якої поставлені питання щодо ринкової вартості станом на 2021 рік зазначених земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області з відповідними кадастровими номерами. Тобто сам орган досудового розслідування, надаючи цей висновок, визнається факт, що спірні земельні ділянки є іншими, відмінними об`єктами від земель водного фонду, та що у наслідку не вчинялось жодних дій із землями водного фонду.

Також слідство безпідставно посилається зокрема на те, що протягом 1960 року здійснено будівництво захисної дамби між с. Хотянівка та с. Лебедівка Вишгородського району Київської області, загальною довжиною 14,6 км, яка перебуває на балансі ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО» та входить до складу гідротехнічної споруди «Земляні плотини і дамби» і внесена до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, та що з моменту введення в експлуатацію територія лівобережної захисної дамби Київської ГЕС, її дренажного (обвідного) каналу, захисної дамби між селами Хотянівка та Лебедівка Київської області використовувалась з дотриманням вимог Земельного та Водного кодексів України на умовах постійного користування або оренди виключно для розміщення об`єктів гідроенергетики, у тому числі віднесених до відання ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО», державних установ та організацій енергетичної сфери, а також державними лісогосподарськими підприємствами відповідно до їх завдань та повноважень, оскільки, дійшовши до такого висновку, сторона обвинувачення не надає жодного документу, яким би могло бути підтверджено право користування такими земельними ділянками підприємствами, установами, організаціями.

Також захист звертає увагу на висновок про розгляд документації із землеустрою від 28.01.2021 року, розроблений та затверджений експертом ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області ОСОБА_7 , де в розділі 6 висновку «основні характеристики земельної ділянки відповідно до документації із землеустрою» зазначено, що межі 52 земельних ділянок це землі запасу (код КВЦПЗ-16.00), який, на думку захисту, також спростовує позицію слідства щодо належність земельних ділянок до водного фонду.

Крім того, відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за Філією «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО» ще у 2013 році було оформлено право постійного користування та отримано державні акти на відповідні земельні ділянки з цільовим призначенням для будівництва землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (під існуючими гідроспорудами), для експлуатації та догляду за гідротехнічними спорудами, іншими водогосподарськими спорудами і каналами.

Із вказаних даних вбачається, що земельні ділянки, які необхідні ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО» для обслуговування, експлуатації гідроспоруд ще з 2013 року зареєстровані за ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО» і вони жодним чином не накладаються навіть частково на спірні земельні ділянки, і таким чином ця земля жодним чином не відносяться до земель водного фонду, що спростовує доводи слідства.

Крім того, з генеральних планів села Лебедівка і села Хотянівка вбачається, що спірні земельні ділянки не визначалися як землі водного фонду.

Генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Обов`язковою складовою генерального плану населеного пункту є план зонування території цього населеного пункту.

План зонування території (зонінг) - документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон.

З огляду на це захисник вважає, що уповноваженими органами, які відповідальні за визначення умов і обмежень використання земельних ділянок на території їх відповідальності було констатовано неналежність цих ділянок до водного фонду, і головним документом містобудівної і землевпорядної документації зазначених населених пунктів не було встановлено, що спірні земельні ділянки і цей масив в цілому належать до водного фонду, з огляду на що будь-які дії, пов`язані із виділенням і отриманням у власність цих ділянок були повністю законними.

Також, відповідно до відповіді Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО» № 14/75 від 19.01.2024, зазначається, що для належної роботи та обслуговування Філії на сьогодні ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО» оформило на праві постійного користування земельні ділянки, а саме:

- під лівобережною земляною греблею Філії - з такими кадастровими номерами: :33:035:0028, :33:028:0101, :25:004:0102;

- під лівобережною дамбою Філії - з такими кадастровими номерами: :25:004:0102, :25:054:0001, :23:061:0001, :21:225:0001, :21:196:0002;

- під обвідним (дренажним) каналом Філії - з такими кадастровими номерами: :33:043:0104, :33:022:0110, :33:022:0108, :33:022:0109, :25:007:0001, :25:012:0001, :24:019:0001, :22:015:0001, :21:316:0005;

- під Хотянівською захисною дамбою Філії - з такими кадастровими номерами: :33:043:0103, :33:022:0106, :33:022:0107, :34:017:6015, :33:022:6191, :33:022:6192, :33:022:6193.

Крім того, адвокати підозрюваного ОСОБА_8 звернулися до ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО» із запитом щодо надання інформації про розміщення гідротехнічних споруд Київської ГЕС.

У відповідь було отримано лист № 14/101 від 25.01.2024, відповідно до якого:

«На території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області знаходяться земельні ділянки з кадастровими номерами, в межах яких розташовані гідротехнічні споруди Київської ГЕС Філії, а саме:

- Хотянівська захисна дамба - :33:043:0103;

- дренажна система лівобережної греблі - :33:028:0101;

- дренажний канал - :33:043:0104.

На території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області знаходяться земельні ділянки з кадастровими номерами, в межах яких розташовані гідротехнічні споруди Київської ГЕС Філії, а саме:

- дренажний канал - :33:022:0110, :33:022:0108, :33:022:0109;

- Хотянівська захисна дамба - :33:022:0106, :33:022:0107, :34:017:6015, :33:022:6191, :33:022:6192, :33:016:6193;

- дренажна система - :25:004:0102;

- лівобережна земляна гребля - :25:004:0102.»

Таким чином, виходячи із змісту офіційної позиції ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО», викладеної у вищевказаних листах, гідротехнічні споруди Київської ГЕС Філії розміщені виключно в межах наведених земельних ділянок і жодним чином не накладаються навіть частково на спірні земельні ділянки, які є предметом даного кримінального провадження.

В межах даного кримінального провадження, захисником ОСОБА_8 - адвокатом ОСОБА_9 замовлено проведення земельно-технічної експертизи.

Судовим Експертом ОСОБА_10 виготовлено Висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 28.03.2024 № 1-28/03, відповідно до якого встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами: :33:016:0912, :33:016:0913, :33:016:0914, :33:016:0915, :33:016:0916, :33:016:0917, :33:016:0918, :33:016:0919, :33:016:0920, :33:016:0921, :33:016:0922, :33:016:0923, :33:016:0924, :33:016:0925, :33:016:0926, :33:016:0927, :33:016:0928, :33:016:0929, :33:016:0930, :33:016:0931, :33:016:0932, :33:016:0933, :33:016:0934, :33:016:0937, :33:016:0939, :33:016:0940, :33:016:0943, :33:016:0944, :33:016:0945, :33:016:0947, :33:016:0948, :33:016:0949, :33:016:0950, :33:016:0952, :33:016:0953, :33:016:0955, :33:016:0956, :33:016:0983, :33:022:0925, :33:022:0926, :33:022:0927, :33:022:0928, :33:022:0929, :33:022:0930, :33:022:0931, :33:022:0932, :33:022:0933, :34:004:0153, :34:004:0155, :33:010:0002 не накладаються на земельні ділянки під Хотянівською захисною дамбою з кадастровими номерами: :33:022:6191, :33:022:6192, :34:017:6015, :34:016:6193.

Узагальнюючи результати дослідження, зокрема, Наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 30.12.2020 за № 10-19506/15-20-сг, діюче земельне законодавство, станом на час відведення земельної ділянки, можливо прийти до висновку, що земельні ділянки (в кількості 52), не мають жодних обмежень у використанні земельних ділянок, відсутні наявні заходи щодо охорони земель і ґрунтів, мають цільове призначення згідно КВЦПЗ - 01.05. для індивідуального садівництва, відведені за рахунок земель, які відносяться до категорії - землі сільськогосподарського призначення, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам.

Беручи до уваги вищенаведене, земельні ділянки, які є предметом даного кримінального провадження не накладаються на земельні ділянки в межах яких розташовані гідротехнічні споруди Київської ГЕС Філії, відповідно такі земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду та не розташовані на гідротехнічній споруді, у зв`язку з чим державним інтересам не завдано шкоди, що серед іншого підтверджено також і висновком судового експерта.

За наведеного, твердження органу досудового розслідування про незаконність відведення 52 земельних ділянок спростовується зазначеним.

Окремої уваги заслуговують ті обставини, що в межах кримінального провадження потерпіла особа, якій завдано шкоду, а ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО», на балансі якої знаходяться гідроспоруди, не заявляє жодних претензій щодо земельних ділянок, які є предметом даного кримінального провадження.

Усе вищезазначене вказує про необґрунтованість підозри ОСОБА_6 та відсутності будь-яких достатніх документальних підстав, які б підтверджували обґрунтованість підозри.

Також адвокат наполягає, що з повідомлення про підозру не вбачається складу інкримінованих правопорушень, що також свідчить про її необґрунтованість та наявність підстав для скасування підозри.

Сторона захисту вважає, що в інкримінованому ОСОБА_6 кримінальному правопорушенню, передбаченого статтею 209 КК України, обов`язково мав передувати предикатний злочин, існування якого не було обґрунтовано органом досудового розслідування, оскільки земельні ділянки були набуті законним шляхом. У повідомленні про підозру немає вказівки, який саме злочин передував нібито легалізації земельних ділянок, відповідно, відсутній предмет злочину, а також докази того, що підозрювана знала про незаконне походження майна чи мала умисел на його легалізацію.

Адвокат вважає, що слідство не розкрило ані об`єктивної, ані суб`єктивної сторони складу злочину, а наведені докази не відповідають критеріям належності та достатності.

Поряд з цим, скаржник заявляє про неправильність застосування ч. 4 ст. 28 КК України, оскільки у підозрі прямо зазначено, що ОСОБА_6 не була учасником злочинної організації, однак їй одночасно інкримінують пособництво у злочині, вчиненому організованою групою. Це взаємовиключні твердження, адже для застосування ч. 4 ст. 28 КК обов`язковою є участь у групі, тому така суперечність, на думку захисника, свідчить про фундаментальні недоліки правової оцінки і є самостійною підставою для скасування підозри.

У підсумку, підозра не містить обґрунтованих даних про предикатний злочин, відсутні докази умислу на легалізацію майна, що в цілому виключає можливість визнати підозру законною та обґрунтованою.

Захисник підозрюваної ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги скарги підтримав, просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти доводів скарги, зазначивши, що стороною обвинувачення зібрано достатньо належних і допустимих доказів, які обґрунтовують повідомлення про підозру ОСОБА_6 та наявність в її діях ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 209 КК України.

Сторона захисту посилається на відсутність в діях ОСОБА_6 ознак злочину, передбаченого ст. 209 КК України, у зв`язку з нібито відсутністю потерпілої особи від предикатного злочину, тобто попередньо вчиненого діяння, внаслідок якого майно було отримано злочинним шляхом, зокрема шахрайства, за що передбачена відповідальність за ст. 190 КК України.

Таке твердження не відповідає дійсності, оскільки потерпілим у кримінальному провадженні визнано Міністерство економіки України, яке є управителем об`єктів державної власності, що підтверджено відповідним листом вказаного Міністерства.

Також згідно зібраних доказів, ОСОБА_6 , не будучи учасником злочинної організації, виконуючи прохання свого сина ОСОБА_8 стати власником земельних ділянок, достовірно усвідомлюючи, що від її імені будуть вчинюватися дії, спрямовані на легалізацію (відмивання) майна, попередньо отриманого злочинним шляхом, 23.10.2020 у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса підписала та видала нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_11 , та у подальшому від її імені були укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок від так званих «підставних осіб», і, таким чином, ОСОБА_6 набула у власність частину зазначених земельних ділянок.

На переконання слідства, це підтверджується як показаннями свідків, так і відомостями із листування учасників злочинної організації за допомогою месенджерів мобільного зв`язку.

Окремо сторона захисту зазначає, що земельні ділянки, якими нібито незаконно заволоділи учасники злочинної організації не відносяться до земель водного фонду відповідно до висновку земельно-технічної експертизи від 28.03.2024 №1-28/03, проведеної за клопотанням сторони захисту та на підставі наданих нею матеріалів.

Дійсно, такий висновок експерта не узгоджується із висновками судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою, проведеної експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за ініціативою сторони обвинувачення.

Проте, судову оціночно-земельну експертизу щодо визначення вартості земельних ділянок, проведено за тим цільовим призначенням, яке земельні ділянки мають на цей час, і яке вказано в Національній кадастровій системі, але відповідно до висновку експертів від 30.10.2023 про проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою у кримінальному провадженні, зазначені земельні ділянки сформовані за рахунок земель водного фонду, а саме за рахунок земель захисної дамби, яка проходить на відстані 50 м від лівого берегу дренажного каналу-кар`єру та закінчується у с. Лебедівка.

Наявність двох протилежних висновків судової експертизи жодним чином не спростовує наявність в діях ОСОБА_6 складу інкримінованих кримінальних правопорушень.

Також сторона захисту вказує на неузгодженість позицій прокуратури, оскільки за матеріалами цивільної справи № 363/2138/23, яка розглядається Вишгородським районним судом Київської області за позовом Київської обласної прокуратури, земельні ділянки, якими заволоділи учасники злочинної організації, відносяться до земель лісогосподарського призначення, що не узгоджується із повідомленням про підозру ОСОБА_6 , відповідно до якого вказані землі є землями водного фонду.

У цьому контексті прокурор зазначає, що відповідно до вимог Земельного, Водного та Лісового кодексів, заборонено передачу у приватну власність громадян для ведення індивідуального садівництва земельних ділянок, віднесених до лісового та водного фонду. При цьому варто врахувати, що за матеріалами будівництва та експлуатації гідротехнічних споруд Київської ГЕС, територія під її гідротехнічними спорудами була передана у користування лісогосподарських підприємств для її заліснення з метою укріплення тіла дамби.

З огляду на це, зазначена територія за даними Держлісгоспу та Держгеокадастру відносилася до земель лісогосподарського призначення, а самі ділянки, на яких розташовані гідротехнічні споруди, відповідно до вимог Земельного кодексу України, мають бути віднесені до земель водного фонду. Ця, на думку сторони захисту, неузгодженість, жодним чином не свідчить про відсутність події злочину чи його складу в діях учасників злочинної організації.

З урахуванням вищезазначеного, прокурор просив відмовити в задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 на повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 28.11.2023 у кримінальному провадженні № 0000009 від 22.04.2014.

У судовому засіданні слідчим ОСОБА_5 були також надані слідчому судді матеріали досудового розслідування, які, на переконання органу слідства, свідчать про причетність ОСОБА_6 до інкримінованого правопорушення, які у свою чергу були досліджені слідчим суддею у взаємозв`язку і сукупності із доказами, які надані стороною захисту на підтвердження своєї позиції.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали провадження, заперечення прокурора, слідчого та доводи сторони захисту, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржені повідомлення слідчого, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Cтаттею 21 КПК України передбачено, що кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Процесуальна процедура повідомлення про підозру регулюється положеннями глави 22 КПК України: порядок повідомлення про підозру передбачено ст.278, випадки повідомлення про підозру передбачені ст.276, зміст повідомлення про підозру ст.277 вказаного закону.

Отже підставою оскарження вказаного процесуального рішення є порушення вище вказаних процесуальних норм.

Так, відповідно до положень ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначаються главою 37 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа (особа, якій законом надано право здійснювати затримання) зобов`язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права, передбачені статтею 42 цього Кодексу. Після повідомлення про права слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа на прохання підозрюваного зобов`язані детально роз`яснити кожне із зазначених прав.

Згідно із ст.277 КПК України, письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором.

Повідомлення має містити такі відомості: 1) прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення; 2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру; 3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; 4) зміст підозри; 5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; 7) права підозрюваного; 8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

Письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту її затримання. У разі якщо особі не вручено повідомлення про підозру після двадцяти чотирьох годин з моменту затримання, така особа підлягає негайному звільненню. Дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим, прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань (cт.278 КПК України). У випадку виникнення підстав для повідомлення про нову підозру або зміну раніше повідомленої підозри слідчий, прокурор зобов`язаний виконати дії, передбачені статтею 278 цього Кодексу. Якщо повідомлення про підозру здійснив прокурор, повідомити про нову підозру або змінити раніше повідомлену підозру має право виключно прокурор (ст.279 КПК України).

Судом встановлено, що Головне слідче управління Державного бюро розслідувань здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000009 від 22.04.2014 року за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 255, ч. 3 ст. 365, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 362, ч. 2 ст. 364-1 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження 28.11.2023 року старшим слідчим в ОВС першого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань полковником ДБР ОСОБА_5 повідомлено про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 209 КК України.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Положення ч. 3 ст. 17, ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 94, п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України дають підстави для висновку, що при оскарженні повідомлення про підозру слідчий суддя уповноважений перевіряти достатність доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Таку перевірку слідчий суддя здійснює виключно з метою судового контролю за дотриманням саме прав, свобод та інтересів особи у кримінальному провадженні.

Встановлення двомісячного строку, після якого дозволяється оскаржити повідомлення про підозру у вчиненні злочину, має на меті надати період, за збігом якого слідчий суддя зможе встановити чи укріпилася така підозра, чи стала спростованою. Саме тому лише після спливу цього строку є доцільним та можливим здійснити судовий контроль за наявністю достатніх доказів для підозри.

Вирішуючи питання про обґрунтованість повідомлення про підозру, суд виходить з того, що з огляду на положення закріплені у ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», судам слід враховувати позицію Європейського суду з прав людини з цього приводу.

Так, у пункті 175 рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначається наступне: «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182).

Вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою. За відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту з метою примушення її зізнатися у злочині, свідчити проти інших осіб або з метою отримання від неї фактів чи інформації, які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри (рішення у справі «Чеботарі проти Молдови», № 35615/06, п. 48, від 13 листопада 2007 року)».

Обґрунтованість підозри передбачає, що об`єктивно існують дані про причетність особи до вчинення правопорушення. До таких даних відносяться показання, документи, речові докази, висновки експертів, тощо. Саме наявність відповідних фактичних даних є необхідною для обґрунтованого повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

За визначенням Європейського суду з прав людини «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йде мова у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин». Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Так, системний аналіз норм КПК України та практики Європейського Суду з прав людини свідчить про наявність в КПК України понять, які відповідають різним стандартам доказування (переконання) достатніх підстав (доказів), обґрунтованої підозри, поза розумним сумнівом.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України, повідомлення про підозру передбачає дотримання стандарту наявності достатніх доказів.

Рівень обґрунтованості, доведеності підозри має корелювати зі ступенем обмеження прав і свобод підозрюваного, що випливають та/або можуть бути пов`язані із прийняттям відповідного процесуального рішення чи вчинення процесуальної дії. При цьому чим більшим є втручання у права, свободи і законні інтереси людини, тим більшою має бути «вага» і «якість» доказів, якими обґрунтовується її причетність до скоєння відповідного кримінального правопорушення. Отже стандарт доказування поступово зростає з перебігом ефективного розслідування, а втручання у права і свободи особи потребує більш глибокого обґрунтування, що повною мірою узгоджується із об`єктивним розширенням можливостей сторони обвинувачення в цьому напрямку.

Отже, застосування такого стандарту доказування і відповідно його перевірки слідчим суддею залежить від рівня обмеження прав, свобод та інтересів людини внаслідок повідомлення її про підозру та терміну здійснення ефективного розслідування.

Крім того, з моменту повідомлення особі про підозру, вона набуває статусу підозрюваного. Оскільки обсяг процесуальних прав підозрюваного, визначений ст. 42 КПК України, значно більший, ніж у особи, якій таке повідомлення ще не вручене, вона набуває можливостей активно себе захищати, відстоювати свою позицію в кримінальному провадженні. Отже з моментом повідомлення особі про підозру фактично пов`язується початок реалізації принципу змагальності в кримінальному процесі.

Враховуючи, що стандарт достатніх доказів є нижчим ніж стандарту обґрунтованої підозри, для цілей повідомлення особі про підозру він передбачає наявність доказів, які лише об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним кримінальним правопорушенням (демонструють причетність до його вчинення) і вони є достатніми, щоб виправдати подальше розслідування до висунення обвинувачення або спростування такої підозри.

Як встановлено слідчим суддею, підставою для повідомлення ОСОБА_6 про підозру у вчиненні злочину стало твердження сторони обвинувачення, що вона, не будучи учасником злочинної організації, виконуючи прохання свого сина ОСОБА_8 , якому інкримінується створення і керівництво злочинної організації, стати власником земельних ділянок, достовірно усвідомлюючи, що від її імені будуть вчинюватися дії, спрямовані на легалізацію (відмивання) майна, попередньо отриманого злочинним шляхом, 23.10.2020 у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса підписала та видала нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_11 , та у подальшому від її імені були укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок від так званих «підставних осіб», і, таким чином, ОСОБА_6 набула у власність частину зазначених земельних ділянок.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися в набутті, володінні, використанні, розпорядженні майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійсненні фінансової операції з таким майном, вчиненні дій, спрямованих на приховування, маскування походження такого майна або володіння ним, джерела його походження, вчинені особою, яка знала або повинна була знати, що таке майно одержано злочинним шляхом, вчиненому у великих розмірах організованою групою, ОСОБА_6 , на переконання слідства, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 209 Кримінального кодексу України.

В судовому засіданні при дослідженні матеріалів кримінального провадження, наданих слідчим ГСУ ДБР, слідчим суддею встановлено, що в повідомленні про підозру відсутні будь які докази, які б свідчили про причетність ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення за ст. 209 КК України, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» до легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, належать будь-які дії, пов`язані із вчиненням фінансової операції чи правочину з доходами, одержаними злочинним шляхом, а також вчиненням дій, спрямованих на приховання чи маскування незаконного походження таких доходів, чи володіння ними, прав на такі доходи, джерел їх походження, місцезнаходження, переміщення, зміну їх форми (перетворення), а так само набуттям, володінням або використанням доходів, одержаних злочинним шляхом.

Відповідальність за зазначені дії настає лише в разі, коли кошти або інше майно, що є предметом легалізації, були одержані внаслідок вчинення предикатного діяння, яке передувало легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, і ці дії були вчинені умисно з метою надання правомірного вигляду володінню, використанню, розпорядженню такими коштами або майном, їх набуттю чи для приховання джерел їх походження.

Для вирішення питання про наявність складу злочину, передбаченого ст. 209 КК України, необхідно встановити, що особа вчинила одну з дій, зазначених у ч. 1 цієї статті, з коштами або іншим майном, одержаними внаслідок вчинення предикатного діяння, з метою надання правомірного вигляду володінню, розпорядженню ними, їх використанню, набуттю або приховання чи маскування їх незаконного походження чи володіння ними, прав на них, джерела їх походження, місцезнаходження, переміщення або ж вчинила щодо них фінансову операцію чи уклала угоду.

Як на вчинення дій, які підпадають під предикатний злочин, що передував легалізації майна, слідство посилається на вчинення дій по приватизації земельних ділянок, які не могли бути приватизовані, шляхом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.

Водночас, ОСОБА_6 не було пред`явлено підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.

Разом з тим, слідчий суддя зобов`язаний перевірити доводи слідства щодо вчинення предикатного діяння, яке призвело до подальшої легалізації майна, набутого злочинним шляхом.

У цьому контексті, слідчий суддя звертає увагу, що набуття права на земельну ділянку є результатом певної правової процедури, яка регламентована Земельним кодексом України і порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами визначений ст. 118 ЗК України передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

При цьому, вбачається, що визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого питання на певному етапі порядку.

Крім того, ухвалення рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної правової процедури безоплатної приватизації земельних ділянок, яка йому передує, і саме по собі отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

У матеріалах містяться індивідуальні клопотання фізичних осіб з вимогою надати дозвіл цим особам на розробку документації зі землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального садівництва, що розташовані на території Лебедівської сільської ради, Вишгородського району, Київської області.

Тобто самі по собі ці клопотання (заяви) на приватизацію ділянок, які підписані особисто цими фізичними особами, свідчать про їх волевиявлення і реалізацію власного законного права.

Водночас, подача фізичними особами таких заяв на приватизацію земель не звільняла компетентні органи влади та їх посадових осіб здійснювати розгляд питання надання у власність ділянок відповідної категорії на усіх етапах, що визначені ст. ст. 118, 122, 123 ЗК України, виключно як того вимагає ч. 2 ст. 19 Конституції України, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, свідоме волевиявлення щодо подання заяв на приватизацію земельних ділянок у взаємозв`язку із необхідністю прийняття рішень уповноваженими органами щодо відведення цих ділянок виключає будь-яку можливість існування складу злочину за ст. 190 КК України.

На підтвердження факту набуття земельних ділянок злочинним шляхом, орган досудового розслідування посилається на низку довіреностей, наказів про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, проектів землеустрою, укладення договорів купівлі-продажу.

Проте, із наявних матеріалів досудового розслідування не вбачається, який саме факт, обставина і на якому етапі можуть бути визнані такими, що свідчать про набуття майна (земельних ділянок) в незаконний спосіб, а саме шляхом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, оскільки процедура приватизації земельних ділянок не була оскаржена в судовому порядку, правочини, за якими набуто в приватну власність зазначені земельні ділянки, - не визнані недійсними і не скасовані, також не вбачається протиправності між діями осіб, які скористалися своїм правом на безоплатну приватизацію земельних ділянок і їх відчуження, та подальшого набуття цих земельних ділянок іншими особами.

Фактично, всі обставини свідчать про те, що фізичні особи реалізували своє конституційне право на приватизацію земельних ділянок та у подальшому так само реалізували своє право на відчуження цих ділянок іншим особам. Тобто очевидна наявність цивільно-правових відносин і укладення відповідних договорів за наслідком цих відносин, що відповідає вимогам законодавства і жодним чином не підпадає під ознаки злочину, переконливих доказів цьому з боку органу досудового розслідування не надано.

Таким чином, органом досудового розслідування, на переконання слідчого судді, не було обґрунтовано і надано переконливих доказів про вчинення предикатного злочину, який передував вчиненню кримінального правопорушення за ст. 209 КК України.

Також, стороною обвинувачення не було наведено обґрунтованої підозри вважати ОСОБА_6 причетною до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 209 КК України, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів кримінального провадження взагалі не вбачається, що ОСОБА_6 вчинила дії, спрямовані на приховування, маскування походження майна або володіння ним, джерела його походження, а також усвідомлювала, знала або повинна була знати, що спірні земельні ділянки одержані злочинним шляхом.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України, характеризується наявністю прямого умислу, тобто особа усвідомлює, що легалізує кошти та інше майно, здобуті злочинним шляхом, і бажає їх легалізувати, приховавши справжнє джерело їх походження та видавши отримані злочинним шляхом доходи за легальні (законні).

Зазначене зумовлює і мету вчинення злочину - ввести неправомірно отримане майно, в даному випадку як стверджує ДБР - земельні ділянки, в легальний сектор економіки. У зв`язку з тим, що особливості предмета злочину прямо зазначені в законі, особа має усвідомлювати, що діє або повинна діяти саме щодо грошових коштів або іншого майна, здобутих злочинним шляхом, сумлінна помилка або необізнаність щодо їх злочинного походження виключає відповідальність за ст. 209 КК України.

У підозрі Державного бюро розслідувань про вчинення кримінального правопорушення від 28.11.2023 відсутні будь-які прямі докази того, що ОСОБА_6 взагалі мала на меті вчинення будь-яких дій, направлених на легалізацію (відмивання) майна, отриманого злочинним шляхом.

Натомість докази, якими обґрунтовується наявність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 209 КК України, не є належними та достатніми, оскільки з відомостей, що у них містяться, не можна прослідкувати причетність підозрюваної до вчинення відповідних діянь.

Так, з аналізу нотаріально посвідчених довіреностей купівлі-продажу земельних ділянок, які фігурують в межах кримінального провадження, вбачається, що за вказаними договорами особи переслідували мету виключно набути у власність земельні ділянки на економічно вигідних умовах.

Поряд з цим, будь-який учасник цивільних правовідносин є вільним в укладенні договору, зокрема, має право видачі довіреності та уповноваження інших осіб виконувати її завдання та представляти її інтереси.

Водночас, надання особою довіреності іншій особі з правом укладення від її імені правочинів, за встановлених обставин, не свідчить про вчинення підозрюваною особою дій, пов`язаних із легалізацією майна, отриманого злочинним шляхом.

На підставі викладеного вище, органом досудового розслідування не розкрита та не доведена об`єктивна та суб`єктивна сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України, що дає підстави зробити висновок, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад даного злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КПК України, кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Згідно з ст. 24 КПК України, держава гарантує кожному право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Згідно зі ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; повага до людської гідності; забезпечення права на свободу та особисту недоторканність; недоторканність житла чи іншого володіння особи; таємниця спілкування; невтручання у приватне життя; недоторканність права власності; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; свобода від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів та членів сім`ї; заборона двічі притягувати до кримінальної відповідальності за одне і те саме правопорушення; забезпечення права на захист; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності; публічність; диспозитивність; гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами; розумність строків; мова, якою здійснюється кримінальне провадження.

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України підозрюваним, його захисником на досудовому провадженні можуть бути оскаржені повідомлення слідчого, прокурора про підозру після спливу двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом.

Аналіз наведеної норми закону, щодо можливості оскарження повідомлення про підозру, дає підстави стверджувати, що під час розгляду слідчим суддею цієї скарги підлягає з`ясуванню дотримання при повідомленні особі про підозру вимог глави 22 КПК України, зокрема, відповідність підозри вимогам статей 276, 277, 278 КПК України.

Відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадку наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 2 КПК України, одними з фундаментальних завдань кримінального провадження є забезпечення повного та неупередженого розслідування.

Суд зазначає, що повнота та неупередженість дослідження обставин справи є основним напрямом, вихідним моментом першочергових гарантій встановлення істини при проведенні досудового слідства, необхідним фактом, що забезпечує досягнення мети розслідування. Навіть незначне відхилення від цього принципу тягне за собою неможливість встановлення об`єктивної істини, як наслідок - унеможливлюється здійснення передбачених законом завдань кримінального судочинства. Тому очевидно, що при досудовому розслідуванні слідчий повинен будувати всю свою діяльність зі збирання та дослідження доказів виходячи з цієї вимоги закону.

Поняття повноти та неупередженості дослідження тісно пов`язані між собою. Всебічне дослідження обставин кримінальної справи неможливе без його повноти та неупередженості й навпаки.

Під повнотою розслідування розуміють з`ясування всіх обставин по справі, як викривальних, так і виправдувальних, а також обставин, що пом`якшують та обтяжують відповідальність підозрюваного. Крім цього, досудове розслідування вважається повним тоді, коли проведено як загальне дослідження, так і дослідження за окремими версіями.

Як слідчий, так і суд повинні досліджувати всі об`єктивно можливі слідчі версії, що виникають у процесі досудового і судового слідства, а не тільки ті, що підтверджують одержані достовірні дані. Якщо всі об`єктивно можливі версії, висунені слідчим або судом по кримінальному провадженню, не досліджені (не перевірені), не можна говорити про обґрунтованість підозри та законність її вручення.

Положення кримінально-процесуального законодавства не містять визначення змісту поняття «підозра», проте системний аналіз змісту норм КПК України свідчить, що підозра є складовим елементом процедури притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки саме з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення розпочинається кримінальне переслідування такої особи (п.14 ч.1 ст.3 КПК України). Визначення змісту поняття «підозра» обумовлює необхідність врахування практики Європейського суду з прав людини з питань застосування кримінального процесуального законодавства (ч.5 ст.9 КПК України).

З огляду на зазначене, підозра є певним етапом обвинувачення, оскільки під час підозри висувається припущення про можливе скоєння особою кримінального правопорушення, а відтак має відповідати загальним вимогам, які характеризують зміст обвинувачення. Враховуючи, що підозра є припущенням про вчинення конкретною особою кримінального правопорушення, то існування підозри нерозривно пов`язане із наявністю підозрюваного.

Згідно ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є 1) особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, 2) особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення та 3) особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Таким чином, аналіз змісту ч.1 ст.42 КПК України дозволяє зробити висновок, що підозра (кримінальне переслідування у формі підозри) починається з моменту, коли особі повідомлено про підозру або ця особа затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення.

Також варто зауважити, що згідно вимог ч. 1 ст. 276 КПК України, повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

За приписами ч. 1 ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 276 КПК України, у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа (особа, якій законом надано право здійснювати затримання) зобов`язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права, передбачені статтею 42 цього Кодексу.

Принцип верховенства права передбачає, що особа повинна бути захищена від свавілля суб`єктів владних повноважень, тобто втручання суб`єктів владних повноважень має бути піддано ефективному судовому контролю.

Стаття 13 Конвенції встановлює, що кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 277 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором. Повідомлення має містити такі відомості: 1) прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення; 2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру; 3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; 4) зміст підозри; 5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; 7) права підозрюваного; 8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

Згідно з принципом презумпції невинуватості всі сумніви, якщо вичерпані можливості їх усунення, повинні тлумачитись і вирішуватись на користь підозрюваного (обвинуваченого).

Згідно з принципом презумпції невинуватості всі сумніви по справі, якщо вичерпані можливості їх усунення, повинні тлумачитись і вирішуватись на користь підозрюваного (обвинуваченого). Для повідомлення особі про підозру потрібна система неспростовних доказів, які вказують на наявність в діях конкретного складу злочину. Помилкове повідомлення особі про підозру є одним з найбільш небажаних актів. Воно спричиняє невиправну шкоду правосуддю та людині, бо ніщо, мабуть, не викликає більшої образи і більш болісної душевної травми, ніж безпідставне звинувачення у злочині. Правоохоронні органи зобов`язані компенсувати моральну шкоду людині, що була завдана безпідставним притягненням її до відповідальності.

З огляду на те, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідчим суддям слід враховувати позицію Європейського суду з прав людини, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі "Нечипорук і Йонкало проти України", відповідно до якої "термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182). Мета затримання для допиту полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання (див. рішення у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п. 55, Series A, № 300-A). Однак вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою. Більше того, за відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту з метою примушення її зізнатися у злочині, свідчити проти інших осіб або з метою отримання від неї фактів чи інформації, які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри (див. рішення у справі "Чеботарі проти Молдови", № 35615/06, п. 48, від 13 листопада 2007 року)".

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Положення кримінально-процесуального законодавства не містять визначення змісту поняття «підозра», проте системний аналіз змісту норм КПК України свідчить, що підозра є складовим елементом процедури притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки саме з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення розпочинається кримінальне переслідування такої особи (п.14 ч.1 ст.3 КПК України). Визначення змісту поняття «підозра» обумовлює необхідність врахування практики Європейського суду з прав людини з питань застосування кримінального процесуального законодавства (ч.5 ст.9 КПК України).

Таким чином, розглядаючи скаргу на повідомлення про підозру, слідчий суддя враховує, що повнота та всебічність проведеного розслідування не є тими обставинами, які мають оцінюватись слідчим суддею при з`ясуванні достатності доказів, що стали підставою повідомлення особі про підозру.

Однак, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду під час постановлення вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Тобто, за відсутності переконливих фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що зазначена особа могла вчинити правопорушення, на суд покладається повноваження здійснювати судовий контроль з метою захисту прав осіб, які не можуть бути піддані кримінальному переслідуванню без достатніх підстав.

Згідно з ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З аналізу положень статей 276-278 КПК України можна виділити три види підстав для скасування повідомлення про підозру: неналежний суб`єкт складення та вручення повідомлення про підозру, порушення процесуального порядку вручення повідомлення про підозру та необґрунтованість підозри.

В даному випадку належні суб`єкти складення та вручення повідомлення про підозру.

Крім того, слідчим суддею не встановлено істотних порушень процесуального порядку вручення повідомлення про підозру.

Разом із тим, проаналізувавши матеріали досудового розслідування і докази, надані слідчим ГСУ ДБР на підтвердження обґрунтованості підозри, а також докази сторони захисту, слідчий суддя не може погодитись із тим, що підозра є обґрунтованою, а докази сторони обвинувачення не є достатніми для складення щодо ОСОБА_6 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України, із мотивів, які викладені в ухвалі.

Вказане свідчить про порушення стороною обвинувачення п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України, що є підставою для скасування повідомлення про підозру.

За наведених вище обставин, враховуючи, що повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 28.11.2023 року суперечить положенням ч. 2 ст. 58 Конституції України, п. 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 9 КПК України, слідчий суддя дійшов до переконання, що скаргу слід задовольнити, а повідомлення про підозру скасувати.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 111-135, 277-278, 303, 305-307, 309, 371-372 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В :

Скаргу адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах підозрюваної ОСОБА_6 про скасування повідомлення про підозру від 28 листопада 2023 року в рамках кримінального провадження № 0000009 від 22.04.2014 - задовольнити.

Скасувати повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 28 листопада 2023 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 209 КК України у кримінальному провадження № 0000009 від 22.04.2014.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1