Справа №127/4152/25
Провадження №1-в/127/57/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі суду, клопотання засудженого ОСОБА_4 про застосування зворотної дії закону в часі, -

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про застосування щодо нього зворотної дії закону в часі.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_4 засуджено вироком Одеського обласного суду від 26 квітня 1999 року за ст. 86-1, ст. 93 п. п. «б», «е», «г», ст. 43 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді смертної кари з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 вересня 1999 року вищевказаний вирок залишено без змін.

Ухвалою Одеського обласного суду від 30 травня 2000 року, призначене ОСОБА_4 покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_4 вважає, що до нього мають бути застосовані приписи ст. 5 України, оскільки санкцією статті 93 КК, починаючи з 29.12.1999 року по 22.02.2000 року, було передбачене максимальне покарання у виді позбавлення волі 15 років позбавлення волі. Покарання у виді довічного позбавлення волі до КК було внесене лише на підставі Закону України від 22.02.2000 № 1483-ІІІ. Саме тому заявник вважає, що його відповідальність була значно посилена порівняно з тим видом покарання, яке було передбачене кримінальним законом на час вчинення діяння, за яке він засуджений. При цьому заявник у клопотанні також зазначає, що на піставі ч.ч. 1,4 ст. 5 КК Укераїни, йому має бути призначене покарання у виді 15 років позбавлення волі, і по відбуттю вказаного строку він має бути звільнений негайно з-під варти, оскільки максимальний строк його покарання за кримінальну дію в 1995 році давно закінчився.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 своє клопотання підтримав та просив звільнити його від відбування покарання, посилаючись на доводи та мотиви, які викладені в письмовому клопотанні.

Захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав клопотання засудженого ОСОБА_4 та просив суд його задоволити з підстав викладених у клопотанні.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив щодо задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 з мотивів відсутності правових підстав для задоволення вказаного клопотання.

Заслухавши пояснення засудженого, захисника, думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання та особової справи засудженого ОСОБА_4 , суд приходить до наступного висновку.

Так, з матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_4 вбачається, що останній засуджений вироком Одеського обласного суду від 26 квітня 1999 року за ст. 86-1, ст. 93 п. п. «б», «е», «г», ст. 42, ст. 43 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді смертної кари - розстрілу, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності, штраф в розмірі 150 грн. в доход держави.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 вересня 1999 року вирок Одеського обласного суду від 26 квітня 1999 року щодо ОСОБА_4 , залишено без змін.

Ухвалою Одеського обласного суду від 30 травня 2000 року, призначене ОСОБА_4 покарання у виді смертної кари - розстрілу, замінено на довічне позбавлення волі.

На даний час засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Вінницькій установі виконання покарань (№ 1)».

З вироку суду вбачається, що ОСОБА_4 визнаний винним та засуджений в тому числі за вчинення умисного вбивства при обтяжуючих обставинах (ст. 93 КК України 1960 року) в період 1995 року та на той час санкцією вказаної статті передбачалось покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі або смертної кари.

При вирішенні клопотання засудженого суд виходить з того, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару, як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.

В подальшому, 22.02.2000 року до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України №1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України №1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України №1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

З вироку Одеського обласного суду від 26 квітня 1999 року ОСОБА_4 засуджено за вчинення злочинів, передбачених ст. 86-1, ст. 93 п. п. «б», «е», «г», ст. 42, ст. 43 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді смертної кари - розстрілу, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності, штраф в розмірі 150 грн. в доход держави, яке ухвалою Одеського обласного суду від 30 травня 2000 року замінено на довічне позбавлення волі на підставі Закону України №1483-11 від 22 лютого 2000 року покарання, передбачене санкцією статті, що діяла на момент вчинення ним злочинів у виді смертної кари.

З рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 №1-рп/2011, яким керується суд при вирішенні клопотання, вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України в ред. 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, «зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 6 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».

Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України №1483 - довічне позбавлення волі, є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року, на час вчинення ОСОБА_4 особливо тяжкого злочину, то положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_4 , а його посилання на відсутність в суду правових підстав для призначення іншого покарання ніж 15 років позбавлення волі є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах Алакрам Хумматов проти Азербайджану від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, Ткачов проти України від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , слід відмовити.

Керуючись ст. 5 КК України, ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про застосування зворотної дії закону в часі, відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженому, який перебуває під вартою, в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Суддя: