Провадження №: 1-кс/336/889/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , розглянувши скаргу ОСОБА_2 на незаконне затримання особи,-

встановила:

19.11.2025 р.адвокат ОСОБА_3 ,який діє на підставі договору про надання юридичної(правової)допомоги від 18.11.2025 р.та ордеру від 19.11.2025 р.,в інтерсах ОСОБА_2 звернулася до суду із скаргою на дії ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині незаконного затримання особи,в якій заявив вимоги зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ндати документи/відомості,на підставі яких ОСОБА_2 утримується на території ІНФОРМАЦІЯ_1 ;зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 негайно звільнити ОСОБА_2 ,що незаконно утримується на території ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування клопотання зазначає,що 18.11.2025 р.невстановлені особи без правових підстав затримали ОСОБА_2 ,1972 р.н., наразі вказана особа перебуває в стінах ІНФОРМАЦІЯ_1 ,за відсутності належного харчування,ліків та постійноо зв`язку.

Співробітники ІНФОРМАЦІЯ_1 змушують ОСОБА_4 проходити ВЛК за відсутності медичних документів,що підтверджують захворювання військовозобов`язаного.

Вважає,що ОСОБА_2 є особою,затриманою не уповноваженою службовою особою,без правових підстав,тому слідчим суддею має бути застосований процесуальний механізм звільнення такої особи,передбачений ст.206 КПК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи від 19.11.2025 р.,визначено слідчого суддю ОСОБА_1 ,справа передана головуючму судді 20.11.2025 р.

При розгляді скарги суд враховує такі норми чинного законодавства.

Відповідно до положень ч.3 ст.26 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Так, статтею 206 КПК України регламентовано загальні обов`язки судді щодо захисту прав людини, проте, вказану норму належить застосувати у комплексі із іншими нормами КПК України, в тому числі з загальними положеннями КПК України, які визначають статус слідчого судді та межі його повноважень.

Відповідно до п.18 ч.1 ст.3 КПК України, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 цього Кодексу, - голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду.

Разом з цим, згідно з п.10 ч.1 ст.3 КПК України, кримінальне провадження це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

П.5 ч.1 ст.3 КПК України чітко врегульовано, що досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження.

В результаті аналізу наведених вище нормативних положень КПК України слід виснувати, що слідчий суддя уповноважений на здійснення ним судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у певному кримінальному провадженні виключно на стадії його досудового розслідування. Відповідно, його повноваженнями не охоплюється вирішення питання щодо законності позбавлення особи свободи, яке здійснюється у межах процедур, врегульованих іншими, окрім КПК України, нормативно-правовими актами (у тому числі Законам України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу»).

За змістом ч.1 ст.206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

За приписами ст.3 Закону України «Про попереднє ув`язнення» підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом, рішення суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу, а також постанова прокурора, прийнята у випадках та порядку, передбачених статтею 615 КПК України.

Тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, і полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установи для тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням вимогам режиму цих установ.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Таким чином, з положень ч.1 ст.206 КПК України та Закону України «Про попереднє ув`язнення» випливає, що слідчий суддя може зобов`язати орган державної влади чи службову особу дотримуватись прав фізичної особи, якщо вона тримається під вартою в слідчому ізоляторі Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахті Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, чи ізоляторі тимчасового тримання.

Зі змісту скарги не вбачається, що відносно ОСОБА_2 здійснюється кримінальне провадження і що останній тримається під вартою в установі, перелік яких передбачено ст.4 Закону України «Про попереднє ув`язнення». Крім того, відповідне питання (щодо внесення відомостей до ЄРДР) з підстав завідомо незаконного затримання або тримання під вартою захисником на час подання цього клопотання не порушено.

Слід наголосити, що за змістом ч.2-5 ст.206 КПК України, на положення яких наводить посилання адвокат в обґрунтування скарги, врегульовано, якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи. Якщо до доставлення такої особи до слідчого судді прокурор, слідчий звернеться з клопотанням про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя зобов`язаний забезпечити проведення у найкоротший строк розгляду цього клопотання. Незалежно від наявності клопотання слідчого, прокурора, слідчий суддя зобов`язаний звільнити особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких трималася ця особа, не доведе: 1) існування передбачених законом підстав для затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; 2) неперевищення граничного строку тримання під вартою; 3) відсутність зволікання у доставленні особи до суду.

Відповідно, слідчий суддя за наслідками розгляду скарги, поданої у порядку ст.206 КПК України, виключно на стадії досудового розслідування кримінального провадження, наділений правом ухвалити рішення про звільнення особи, яка тримається під вартою за наявності чітко визначених підстав: 1) не надання органом державної влади чи відповідною службовою особою судового рішення, яке набрало законної сили, яке би уповноважувало їх на таке утримання особи під вартою; 2) не доведення органом державної влади чи відповідною службовою особою наявності інших правових підстав для позбавлення особи свободи шляхом її тримання під вартою.

Натомість, зі змісту поданої скарги, ОСОБА_2 не утримається під вартою, в тому числі й у зв`язку з застосованим відносно нього запобіжним заходом, не є затриманим у порядку ст.208 КПК України, та не є особою, затриманою неуповноваженою службовою особою (в порядку ст.207 КПК України), крім того, не утримується правоохоронними органами у зв`язку із досудовим розслідуванням кримінального правопорушення. Таким чином, у слідчого судді відсутні повноваження, визначені КПК України, для розгляду даної скарги в порядку ст.206 КПК України, що не має відношення до жодного кримінального провадження.

Слід зауважити, що згідно з п.1,3 Постанови КМУ від 23.02.2022 №154 «Про затвердження Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Діяльність територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки координується та спрямовується Міноборони.

Крім того, нормою ст.1 Закону України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України» унормовано статус і призначення Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. Так, військова служба правопорядку у Збройних Силах України (далі - Служба правопорядку) - спеціальне правоохоронне формування у складі Збройних Сил України, призначене для забезпечення правопорядку і військової дисципліни серед військовослужбовців Збройних Сил України у місцях дислокації військових частин, у військових навчальних закладах, установах та організаціях (далі - військові частини), військових містечках, на вулицях і в громадських місцях; для запобігання кримінальним та іншим правопорушенням у Збройних Силах України, їх припинення; для захисту життя, здоров`я, прав і законних інтересів військовослужбовців, військовозобов`язаних під час проходження ними зборів, працівників Збройних Сил України, а також для захисту майна Збройних Сил України від розкрадання та інших протиправних посягань, а так само для участі у протидії диверсійним проявам і терористичним актам на військових об`єктах.

У даному випадку, належним способом реагування на можливі порушення, окреслені в скарзі, є звернення до Військової служби правопорядку та Міністерства оборони України, а для судового захисту заявник вправі звернутись із адміністративним позовом до компетентного адміністративного суду.

Крім того, слідчий суддя зауважує, що положеннями КПК України не врегульовано питання щодо відмови у відкритті провадження за скаргою, яка подана в порядку ст. 206 КПК України, адже ця категорія справ відмінна від тих, що подаються у відповідності до ст.303 КПК України.

Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.22 КК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Отже, доведення обґрунтованості скарг і доводів за ними законом покладено саме на сторону, яка звернулась до суду.

Згідно ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Стаття 2 КПК України передбачає, що завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Порядок звернення до суду за судовим захистом у кримінальному провадженні урегульований КПКУкраїни. Проте, як вбачається із змісту скарги, у даному випадку має місце незгода заявника із діями посадових осіб РТЦК та СП, пов`язаними з мобілізацією. Згідно з нормами кримінального процесуального законодавства службові (посадові) особи районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки не є уповноваженими службовими особами, яким надано право на здійснення затримання в рамках кримінальної юрисдикції. Відтак, повноваження слідчого судді на вказані правовідносини не поширюються.

Крім того,слідчий суддя враховує, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч.2 ст.102, п.1, 17, 20 ч.1 ст.106 Конституції України, Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022, оголошено про проведення загальної мобілізації.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Слідчим суддею зі змісту скарги встановлено ,що ОСОБА_2 проходить процедуру призову на військову службу під час мобілізації в особливий період та саме у зв`язку з цим доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини означає фізичну свободу особи, а поняття свободи особистості має тлумачитись як відсутність будь-якого незаконного утримання.

У пункті 59 рішення «Engel and Others v. the Netherlands» від 08.06.1976 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що необхідність проживання військовослужбовців у казармах не суперечить вимогам статті 5 Конвенції, бо таке обмеження «не виходить за рамки звичайної військової служби». Навіть «легкі форми арешту», коли військовослужбовці мають перебувати в житлових приміщеннях, армійських корпусах чи спорудах, не створює порушення статті 5 Конвенції, бо «вони продовжують перебувати в більш або менш звичайних рамках свого армійського життя». Водночас подібні обмеження щодо цивільних осіб є неприйнятними.

Слідчий суддя зауважує, що призов громадянина на військову службу під час мобілізації в особливий період не є позбавлення особи права на свободу, а є обов`язком громадянина України, який передбачений ст.65 Конституції України, а отже не є незаконним утриманням особи.

Як вбачається із змісту скарги, у даному випадку має місце незгода ОСОБА_2 ,висловлена адвокатом у скарзі в його інтересах, із діями уповноважених органів, пов`язаними з мобілізацією.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу на те, що у разі порушення прав чи інтересів ОСОБА_2 службовими (посадовими) особами територіального центру комплектування та соціальної підтримки при здійсненні ними своїх повноважень, пов`язаними із мобілізацією, останній не позбавлений права звернутись для судового захисту із адміністративним позовом до компетентного адміністративного суду, а у разі вчинення щодо нього протиправних дій, що містять ознаки кримінальних правопорушень, до правоохоронного органу із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, прийняття певного рішення згідно зі ст.206 КПК України неможливе з підстав, окреслених вище, слідчим суддею встановлено підстави для повернення скарги без розгляду.

Відповідно до правового висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, що викладений у постанові від 27 травня 2019 року у справі № 766/22242/17 (провадження № 51-7276 кмо 18), ухвала, постановлена слідчим суддею за наслідком розгляду скарги в порядку ст. 206 КПК України, апеляційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.2, 3, 7, 9, 22, 26, 214, 206-208, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

постановила:

Скаргу повернути без розгляду.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1