КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3434/2026 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

13 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2025 року,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2025 року клопотання прокурора задоволено частково, продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, тобто до 05 лютого 2026 року включно. Визначено розмір застави у сумі 120 000 гривень.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, який раніше не судимий та на даний час обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, його майновий та сімейний стан, обставини вчинення останнім інкримінованого злочину, та дійшов висновку про наявність ризиків переховування від суду, продовження кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2025 року про продовження строку тримання під вартою і замінити запобіжний захід на домашній арешт строком на 60 діб із знаходженням в нічний час з 22 год до 06 год. ранку за адресою: АДРЕСА_1 . Надати можливість пройти військово-лікарську комісію в ІНФОРМАЦІЯ_2 , де він знаходиться на обліку, для реалізації бажання бути зарахованим до лав ЗСУ.

Апелянт вказує, що судом не в повній мірі враховано те, що він раніше не судимий, його особу, наявність житла, де він може перебувати під домашнім арештом.

Також апелянт зазначає, що задовольняючи клопотання прокурора, суд помилково дійшов висновку про наявність ризиків, без посилання на виклад фактичних обставин, підтверджуючих їх дійсну та реальну наявність.

Крім того, апелянт вказує, що не наведено жодного аргументу на підтвердження встановлення судом недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора, якщо суд порахував їх такими, що існують.

Отже, апелянт вважає, що стороною обвинувачення в порушення вимог ст. 184 КПК України не надано вагомих доказів, а судом в порушення вимог ст. 193, 194 КПК України не здійснено належну перевірку щодо таких доказів, які виправдовують тримання його під вартою.

Вказує, що стороною обвинувачення не доведено існування ризику щодо можливого переховування від суду, а також ту обставину, що перебуваючи під домашнім арештом він зможе і обов`язково буде це робити.

Також, обвинувачений посилається на недоведеність стороною обвинувачення відповідними доказами ризику незаконного впливу на свідків, а обґрунтування прокурором такого ризику лише припущеннями вважає грубим порушенням норм процесуального закону.

Зазначає, що тримання під вартою не повинно бути видом попередження, що застосовується в обов`язковому порядку.

Апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не містить клопотання про розгляд за участю сторін, а тому апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому ч.4 ст. 422-1 КПК України без участі сторін.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001529 від 25.05.2025 щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів із визначенням застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про недоведеність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З урахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненнітяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, що свідчить про надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованому злочині, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, його майновий та сімейний стан, обставини інкримінованого злочину, колегія суддів вважає, що з метою уникнення кримінальної відповідальностіобвинувачений ОСОБА_6 може переховуватися від суду, продовжити кримінальне правопорушення, а також може іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого на те, що наведені в клопотанні прокурора ризики є лише припущеннями, які не підтверджені доказами, колегія суддів вважає неспроможними, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення. Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 184 КПК України та містить всі необхідні відомості, передбачені зазначеною нормою закону, які судом було перевірено та надано належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Що стосується посилань обвинуваченого на те, що він має постійне місце проживання, то колегія суддів зауважує, що дані обставини,зважаючи на обсяг обвинувачення, конкретні обставини кримінального правопорушення, які інкриміновано обвинуваченому, не є достатніми стримуючими факторами, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Та обставина, що обвинувачений раніше не судимий, неспроможна слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки у кримінальному провадженні, яке наразі триває, а також жодним чином не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 під загрозою можливого застосування покарання, не зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Щодо доводів обвинуваченого про відсутність ризику впливу на свідків, то колегією суддів вони не перевіряються, оскільки такий ризик, згідно із оскаржуваною ухвалою не було встановлено судом першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. За наведеного, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави в сумі 120000 грн., а не інший запобіжний захід, у виді домашнього арешту на певний період доби, як про це просить обвинувачений має забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргуобвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2025 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, тобто до 05 лютого 2026 року включно, з визначенням розміру застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4