ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3243/25 Справа № 932/3037/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Дніпра від 22 вересня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Дніпра від 22 вересня 2025 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 20 листопада 2025 року.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції посилається на те, що наведені прокурором ризики у сукупності з обставинами і характером протиправної діяльності обвинуваченого, її суспільною небезпечністю, суворістю покарання, передбаченого за ч. 2 ст. 255 та ч. 3 ст. 307 КК України до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, а також даними про особи обвинуваченого, його соціальні зв`язки, рід занять та майновий стан, ризики є доведеними.

Зазначає, що оскільки існує висока ймовірність переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення покарання, незаконного впливу на ще не допитаних судом свідків, а також ймовірність продовження злочинної діяльності у складі організованої групи у сфері обігу наркотичних засобів і психотропних речовин на шкоду здоров`ю не визначеному колу осіб, лише запобіжний захід у виді тримання під вартою може в достатній мірі гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого, що вказує на доцільність продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вказує, що обставин, які б вказували на те, що названі прокурором ризики зменшилися або втратили свою актуальність і необхідність у раніше застосованому до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відпала, не встановлено. Тому запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час залишається необхідним і пропорційним заходом, що виправдовує тримання обвинуваченого під вартою.

Також зазначає, що враховуючи об`єктивно існуючі ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, характер та обставини інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 діянь, особливу тяжкість злочинів у сфері обігу наркотичних засобів і психотропних речовин, кількість епізодів злочинної діяльності у складі організації з залученням до неї великої кількості осіб, поширення цієї діяльності на значній території, підстав для визначення обвинуваченому розміру застави у відповідності до ч. 3 ст. 183 КПК України не вбачається.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить поновити строк на апеляційне оскарження, ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу якою змінити запобіжний захід на більш м`який у вигляді цілодобового домашнього арешту

В обґрунтування свої вимог посилається на те, що відсутні докази на підтвердження існування ризиків, на які посилається прокурор у клопотанні про продовження строку тримання під вартою, при цьому зазначає всі клопотання прокурора є однаковими за змістом.

Звертає увагу, що ризик впливу на свідків є безпідставним, оскільки за інкримінованими ОСОБА_7 епізодами злочинної діяльності встановлено лише два свідка, один з яких взагалі не надавав викривальні покази, а свідок ОСОБА_8 , згідно реєстру матеріалів досудового розслідування не допитувався у якості свідка.

Вважає, що судом не враховано, що ОСОБА_7 майже рік утримується під вартою, при цьому останній має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, утримує двох неповнолітніх дітей, займався благодійною та волонтерською діяльності, що у своїй сукупності свідчить про наявність соціально-стримуючих факторів у запобіганні ризикам та слугує підставою для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо поважних причин пропуску строку зазначає, що не ознайомлення з повним текстом судового рішення унеможливлювало своєчасне складання вмотивованої апеляційної скарги. Просила визнати причини пропуску строку поважними.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Мотиви апеляційного суду.

Перевіривши матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу.

Згідно статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинне бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду у складі ВСУ у справі №461/1434/18 від 27 травня 2019 року, викладено правову позицію, що у випадку необізнаності заінтересованих осіб з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення, вказане за їх клопотанням, може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК України.

З наданих матеріалів видно, що оскаржена ухвала суду постановлена 22 вересня 2025 року з винесенням резолютивної частини.

Враховуючи вказані вимоги закону, беручи до уваги, що необізнаність про мотиви суду об`єктивно унеможливлювала своєчасне складання та подання апеляційної скарги, з метою забезпечення доступу до правосуддя суд апеляційної інстанції вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до вимог частин 3, 4 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, яке ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали провадження, перевіривши оскаржувану ухвалу суду, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, а доводи захисника про відсутність підстав для продовження строку тримання під вартою, апеляційний суд вважає безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Дніпра перебуває кримінальне провадження № 0001536 від 23.08.2023 року щодо ОСОБА_7 , а також інших осіб, обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з підстав наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

З огляду на стадію кримінального провадження, яке наразі перебуває на стадії судового розгляду і ОСОБА_7 вже пред`явлено обвинувачення, яке підлягає доведенню прокурором в суді за стандартом «поза розумним сумнівом», апеляційний суд не входить в перевірку питання «обґрунтованості підозри».

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно вважав доведеним ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України для запобігання яким продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є доцільним з огляду на наступне.

Суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 2 ст. 255 та ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років з конфіскацією майна, а тому, перебуваючи на волі і усвідомлюючи ймовірність можливого покарання, обвинувачений може переховуватись від суду.

Тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 та суворість можливого покарання, яке може бути йому призначено у випадку визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів безумовно не є вирішальною підставою для подальшого утримання обвинуваченого під вартою, проте як за національним законодавством, так і за судовою практикою Європейського суду з прав людини, визнається вагомим фактором при оцінці ризику, що обвинувачена особа може переховуватись від органу досудового розслідування або суду.

Надаючи оцінку можливості переховування обвинувачених від суду, враховується, що існує висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів, може вдатися до відповідних дій.

Крім того, ризик переховування від суду об`єктивно збільшується з урахуванням ведення в Україні воєнного стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду, що наявність ризику незаконного впливу на свідків не зменшився, беручи до уваги, що судовий розгляд перебуває тільки на підготовчій стадії, докази по справі не досліджені, учасники кримінального провадження усі не допитані, тому апеляційний суд вважає, що ризик незаконного впливу на свідків з метою надання тих чи інших показів на користь обвинувачених продовжує існувати.

Враховуючи дані про особу обвинуваченого, його соціальні зв`язки, рід занять та майновий стан, апеляційний суд вважає, що вважає доведеним наявність ризику продовження здійснення злочинної діяльності.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказані обставини справи свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать його належної процесуальної поведінки під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду, погоджується й суд апеляційної інстанції.

Враховуючи положення ста. 28 КПК України, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_7 та інших ще не розпочато, по справі ще не допитано учасників, не досліджено всіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст. 197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.).

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Наявність тих фактів, що ОСОБА_7 позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, перебування на утриманні неповнолітніх дітей, самі по собі не зменшують заявлених ризиків, оскільки існували і на час вчинення інкримінованих злочинів та не слугували для обвинуваченого стримуючим фактором у вчиненні ним протиправної діяльності.

Щодо доводів захисника ОСОБА_6 про довготривале утримання її підзахисного під вартою то вони не є досить переконливими та не слугують підставою для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, оскільки враховується, що тривалість такого запобіжного заходу не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року).

Також, у даному випадку враховується, що тривалість застосування такого заходу забезпечення зумовлена не тільки тяжкістю інкримінованих злочинів та їх суспільним інтересом, а і складністю справи, об`ємом досліджених доказів, великою кількістю свідків, які підлягають безпосередньому допиту у суді.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 зводяться до дослівного викладення положень кримінального процесуального закону та низки рішень Європейського суду з прав людини без належного співставлення висновків ЄСПЛ у справах у яких вони були сформульовані з фактичними обставинами цієї справи, що не може бути розцінено як належне обґрунтування своїх доводів та підстава для скасування оскарженого рішення.

Колегія суддів також звертає увагу, що оскільки на даний час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення і триває судовий розгляд, з огляду на положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно дотримуватись розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжити термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Будь-яких порушень КПК при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання захисника ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Дніпра від 22 вересня 2025 задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Дніпра від 22 вересня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4