ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/272/26 Справа № 196/49/26 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7

підозрюваного ОСОБА_8 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0002090 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2026 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Запоріжжя, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що слідчим суддею не було взято до уваги факт побиття ОСОБА_8 працівниками поліції м. Запоріжжя, оскільки по вказаному факту формально призначено перевірку посадовим особам ТУ ДБР, розташованому у м. Мелітополь, знаючи, що вказане місто окуповано державою-агресором, а тому така перевірка буде проводитися роками.

Окрім того, в порушення принципу територіальності та з метою приховування факту побиття, з відома працівників ТУ ДБР, ОСОБА_8 було відправлено в с. Царичанка Дніпропетровської області в місцеве відділення поліції.

Також зазначає, що підозрюваний страждає на певні захворювання, повністю визнав себе винуватим, щиро розкаюється, активно сприяє розкриттю кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2026 року було задоволено клопотання слідчого та застосовано до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 12 березня 2026 року включно.

Слідчий суддя в обґрунтування свого рішення зазначив, що ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, наявні ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні яжкого злочину, має не зняту та непогашену судимість, є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, зареєстрований та фактично проживає у м. Запоріжжя, одружений.

Заслухавши суддю-доповідача, думку підозрюваного та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника, доводи прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

З наданих матеріалів вбачається, що під час судового розгляду слідчий суддя з`ясував, що наведені в клопотанні слідчого дані свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, при цьому обставини, що дають підстави підозрювати його у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення, підтверджуються матеріалами, доданими до клопотання, а саме: витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №2154 від 18.09.2024 року про призначення службового розслідування відносно солдата ОСОБА_8 ; актом службового розслідування військової частини НОМЕР_1 , проведеного за фактом самовільного залишення місця служби військовослужбовцем ОСОБА_8 , вчиненого в умовах воєнного стану; поясненням військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо відсутності за місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_8 ; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №275 від 16.09.2024 року про призупинення солдату ОСОБА_8 усіх видів речового, грошового та інших видів забезпечення з 15.09.2024 року та виключення з котлового забезпечення частини з 17.09.2024 року у зв`язку із самовільним залишенням військової частини НОМЕР_1 ; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №1179 від 25.09.2024 року про результати службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_8 .

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, слідчим суддею правильно встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, підозрюваний може:

- переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, підозрюється у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад 3 доби, вчиненого в умовах воєнного стану, а також, ОСОБА_8 має непогашену судимість за ст. 126-1 КК України згідно з вироком Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2025 року.

- незаконно впливати на свідків, які проходять військову службу в одній військовій частині з підозрюваним, враховуючи те, що відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них;

- вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК України, крім того, має непогашену судимість за ст. 126-1 КК України.

Відповідно до ст. 178 КПК України слідчий суддя врахував тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 , вагомість наявних доказів вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим, та особу підозрюваного, який є військовослужбовцем.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: - особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та встановлені ризики; - заяв про взяття на поруки підозрюваного не надходило; - домашній арешт, з огляду на інкриміноване підозрюваному кримінальне правопорушення, не є дійовим запобіжним заходом щодо підозрюваного, який має непогашену судимість за ст.126-1 КК України, а також, є військовослужбовцем тієї ж військової частини, де несуть службу свідки.

Доводи захисника про те, що слідчим суддею не було взято до уваги факт побиття ОСОБА_8 працівниками поліції м. Запоріжжя, а також, в порушення принципу територіальності та з метою приховування факту побиття, з відома працівників ТУ ДБР, ОСОБА_8 було відправлено в с. Царичанка Дніпропетровської області в місцеве відділення поліції є безпідставними та не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Слідчий суддя, реагуючи на відповідні усні заяви підозрюваного, відобразив ці обставини в ухвалі та, з метою їх перевірки, зобов`язав орган досудового розслідування забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження підозрюваного, вжити заходів щодо забезпечення його безпеки, а також доручив посадовим особам ТУ ДБР, розташованого в м. Мелітополі, провести перевірку викладених підозрюваним відомостей.

За таких обставин твердження захисника про ігнорування судом першої інстанції заяв підозрюваного є безпідставними, оскільки слідчий суддя надав належну процесуальну оцінку усним заявам, зробленим у судовому засіданні, та діяв у межах наданих йому повноважень, що фактично не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, яким вирішено питання щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Надані до апеляційної скарги документи на підтвердження того, що підозрюваний страждає на певні захворювання, - не свідчать про те, що підозрюваний ОСОБА_8 за станом здоров`я не може перебувати під вартою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання щодо надання медичної допомоги в місцях попереднього ув`язнення регулюються, зокрема, Законом України «Про попереднє ув`язнення» та Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, що затверджений спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №239/5/104 від 10.02.2012 року (далі Порядок №239/5/104).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організовується і проводиться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Статтею 21 вказаного Закону забезпечення медичного обслуговування осіб, взятих під варту, покладено на адміністрацію місць попереднього ув`язнення.

Відповідно до п. 2.3, 2.6, 2.8, 2.10 Розділу ІІ Порядку №239/5/104 медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО.

Під час медичного обстеження особи, узятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров`я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування.

У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я.

Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи.

Таким чином, стан здоров`я підозрюваного ОСОБА_8 не є перешкодою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки не встановлено факту неможливості тримання обвинуваченого під вартою.

Доводи захисника про те, що підозрюваний визнав свою вину, щиро розкаюється та активно сприяє розкриттю кримінального правопорушення, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є не оцінка вини особи чи її ставлення до вчиненого, а наявність обґрунтованої підозри та ризиків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Самі по собі визнання вини, щире каяття та сприяння органу досудового розслідування не виключають можливості переховування підозрюваного від органів слідства та суду, впливу на свідків чи вчинення інших дій, передбачених ст. 177 КПК України і не спростовують обґрунтованості ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Тому слідчий суддя обґрунтовано не визначив розмір застави, оскільки ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

З урахуванням наведеного, на думку колегії суддів, слідчим суддею правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України і тримання підозрюваного під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

Отже, порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді не вбачається, обраний судом запобіжний захід щодо підозрюваного відповідає вимогам ст. ст. 177, 178, 183 КПК України, тому колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою, вмотивованою і такою, що не підлягає скасуванню, тому в задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2026 року - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2026 року, щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ ________________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4