Справа № 282/1423/25
Провадження № 1-кп/282/170/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року селище Любар

Любарський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Любар, у режимі відеоконференції, обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 06.04.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002383, по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , на даний час перебуває у ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№ 8)», відповідно до ст.89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , перебуваючи на посаді водія автомобільного відділення взводу забезпечення командних пунктів батальйону матеріального забезпечення військової частин НОМЕР_1 , тобто будучи військовослужбовцем Збройних сил України, в порушення вимог ст.ст.11, 16, 40, 49, 58, 59, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Розділу І Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах воєнного стану, 18.12.2024 року близько 08 год. 00 хв., самовільно залишив місце служби, а саме: місце дислокації 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , яка розташовувалась за адресою: АДРЕСА_2 , та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням Службових обов`язків до 08.09.2025, коли був доставлений працівниками ВСП до другого слідчого відділу з (дислокацією у м.Житомирі) ТУ ДБР у м.Хмельницькому, за адресою: м.Житомир вул.Перемоги,54.

За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_4 обов`язки військової служби за посадою не виконував, перебуваючи поза межами військової частини правоохоронні органи або органи державної влади про свою належність до військової служби, про вчинене ним самовільне залишення місця служби та його причини не повідомляв, та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи це із виконання службових обов`язків.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, не оспорював фактичні обставини справи та показав, що дійсно вчинив кримінальне правопорушення, яке йому інкриміновано. Надав свідчення щодо місця, часу, способу його вчинення, підтвердивши правильність, викладених в обвинувальному акті обставин, вину визнає, готовий нести покарання, але має намір продовжити проходження військової служби. В скоєному щиро каявся.

Обмежившись в судовому засіданні за згодою учасників судового провадження в порядку ст.349 КПК України показами обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні злочину, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо вищевказаних фактичних обставин справи, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються, і вважає доведеним пред`явлене обвинувачення, а тому, суд при дослідженні доказів обмежився допитом обвинуваченого ОСОБА_4 та вивченням документів, які характеризують особу обвинуваченого.

При цьому суд, з`ясував правильність розуміння обвинуваченим та іншими учасниками судового розгляду, зміст цих обставин, з`ясував, чи немає сумнівів в добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив учасникам розгляду, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

За змістом ст.62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Проаналізувавши всі зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, які є належними та допустимими, суд дійшов висновку про винуватість обвинуваченого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у самовільному залишенні місця служби без поважних причин військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України.

Прокурор просив визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. Запобіжний захід залишити без змін.

За таких обставин справи, враховуючи, що ОСОБА_4 є осудним, суд вважає, що він підлягає покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення.

При вирішенні питання про вид та міру покарання ОСОБА_4 суд враховує його щире каяття, яке виразилось у повному визнанні своєї вини, правдивій розповіді про обставини скоєного кримінального правопорушення, критичній оцінці своєї протиправної поведінки, та визнає цю обставину, відповідно до ч.1 ст.66 КК України такою, що пом`якшує його покарання.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , передбачених ст.67 КК України, судом не встановлено.

Крім того, суд враховує, що ОСОБА_4 негативно характеризується за місцем проходження військової служби, на обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває, вчинив кримінальне правопорушення вперше.

Окрім того, суд враховує суспільну небезпечність вчиненого злочину та висновок, що міститься у постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 21.03.2024 (справа № 595/461/23 провадження № 51-7014км23) в якому зазначено, що відмова від захисту Батьківщини може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, та в умовах воєнного стану є неприпустимою. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, як того вимагають положення ч.1 ст.1 та ч.2 ст.50 КК України.

Виходячи з положень ст.65 КК України, а саме - принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, особу винного, який має постійне місце проживання, його вік, що свідчить на користь здатності переоцінити зміст своєї згубної поведінки та повернутися до справжніх духовних і соціальних цінностей та вказує на достатній рівень соціалізації ОСОБА_4 та обставину, що пом`якшує покарання і відсутність обставин, що обтяжують покарання, його ставлення до скоєного кримінального правопорушення, беручи до уваги позицію прокурора, який просив призначити покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, визначений санкцією ч.5 ст.407 КК України, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання в межах санкцій ч.5 ст.407 КК України у виді позбавлення волі.

На переконання суду, призначення обвинуваченому такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Підстав для застосування ст.75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_4 , про що просив в судових дебатах захисник, суд не вбачає, оскільки відповідно до вимог ч.1 вказаної статті КК України у випадку засудження особи за ст.407 КК України застосування ст.75 КК України не допускається.

За доводами обвинуваченого суд звертає увагу, що відповідно до ст.81-1 КК України, під час проведення мобілізації та/або дії воєнного стану до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі на певний строк, судом може бути застосовано умовно-дострокове звільнення для проходження ними військової служби за контрактом. Таке умовно-дострокове звільнення може бути застосовано судом, якщо засуджений виявив бажання проходити військову службу за контрактом та відповідає вимогам проходження військової служби за контрактом, визначеним статтею 21-5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно з положеннями ч.3 ст.154-1 КВК України до клопотання установи виконання покарання до суду для вирішення питання про наведене вище умовно-дострокове звільнення долучаються: 1) заява засудженого побажання проходити військову службу за контрактом; 2) письмова згода командира військової частини, в якій засуджений планує проходити військову службу за контрактом; 3) копія військово-облікового документу; 4) копія довідки військово-лікарської комісії з постановою про придатність до військової служби.

До набрання цим вироком законної сили, на підставі ч.4 ст.176, ст.ст.177, 183 КПК України, за клопотанням прокурора, враховуючи призначення покарання, пов`язаного з реальним позбавленням волі та з метою досягнення дієвості цього кримінального провадження, запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_4 у виді тримання під вартою, суд залишає без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, суд зараховує ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення з 22 вересня 2025 року до дня набрання вироком законної сили, у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст.368, 369, 370, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та призначити покарання, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Запобіжний захід обраний обвинуваченому ОСОБА_4 у виді тримання під вартою слід залишити до набрання вироком законної сили.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 слід обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з дня його затримання, тобто з 22.09.2025, і до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок може бути оскаржений до Житомирського апеляційного суду через Любарський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до ч.2 ст.394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку, після його проголошення, негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_1