Справа № 146/1249/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2025 р. селище Томашпіль Вінницької області

Томашпільський районний суд Вінницької області в складі: головуючого-судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора Гайсинського відділу Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 , прокурора Томашпільського відділу Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_4 , прокурора Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 11.06.2024 за № 0000114, на підставі обвинувального акту по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, освіта середня, розлученого, має на утриманні одну малолітню дитину, учасника бойових дій, потерпілим внаслідок аварії на ЧАЕС не являється, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним.

У порушення вимог ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 3-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 1 додатку № 1 до постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 № 2471-ХІІ, п. 1, 2, 9 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 12.10.1992 за № 576, п. 2.1 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 21.08.1998 за № 622, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_6 у невстановлені у ході проведення досудового розслідування час та день, але не пізніше 09.01.2024, виконуючи бойове завдання поблизу населеного пункту Новоолександрівка Генічеського району Херсонської області, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, достовірно знаючи про відсутність у нього передбаченого законом дозволу, шляхом знахідки придбав бойовий припас, а саме одну осколкову оборонну ручну гранату Ф-1, яку розпочав зберігати при собі без передбаченого законом дозволу.

У подальшому, 10.01.2024 ОСОБА_6 перевіз вищевказану осколкову оборонну ручну гранату Ф-1 до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де продовжив її зберігати без передбаченого законом дозволу, до 11.06.2024 - часу її вилучення працівниками відділення поліції № 2 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області в ході огляду місця події.

За вказане суспільно небезпечне винне діяння ОСОБА_6 визнається судом винуватим, його діяння суд кваліфікує за ч. 1 ст. 263 КК України, тобто придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Будучи допитаним в судовому засіданні 08.10.2024 обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України визнав, пояснив, що був мобілізований та воював, брав безпосередню участь в активних бойових діях. Воював поблизу населеного пункту Новоолександрівка Генічеського району Херсонської області, був в артилерії та часто заходив на позиції, там було багато боєприпасів. Деякий час був водієм на фронті з повним боєкомплектом в автомобілі. Також автомобілем перевозив на позиції багато різної зброї та боєприпасів.

10.01.2024 приїхав додому з фронту. Через два тижні як повернувся додому знайшов гранату Ф-1, яку забувся в автомобілі, усвідомлював, що зберігати дану гранату не можна. Знайдену гранату показав дружині, яка зробила скандал, забрала гранату та заховала. Де дружина заховала гранату він не знав. Хотів знайдену гранату здати, але боявся бо на той час самовільно залишив військову частину, а в подальшому забув.

Також в судовому засіданні вказав, що гранату привіз додому ненавмисно, оскільки він, будучи водієм, своїм автомобілем на фронті перевозив багато зброї та боєприпасів.

Через деякий час у нього з дружиною виникла суперечка під час якої дружина викликала працівників поліції за вчинення домашнього насильства і під час приїзду працівників поліції дружина розповіла їм про гранату.

Через тиждень після сварки від працівників поліції він дізнався, що дружина повідомила про гранату.

В подальшому в судовому засіданні обвинувачений змінив свої покази та пояснив, що гранату Ф-1 знайшла його дружина коли прибирала в автомобілі, про що остання його повідомила. Також дружина повідомила його, що гранату заховала, однак куди заховала не повідомила, так як вони були в суперечці.

Як дружина знайшла гранату та безпосередньо самої гранати він не бачив. При огляді, під час якого працівниками поліції було вилучено гранату, він присутній не був.

Про те, що дружина знайшла гранату, обвинуваченому відомо зі слів останньої.

Після того як він повернувся з фронту додому, то автомобіль не перевіряв. Коли конкретно в автомобілі з`явилася граната та який час вона там перебувала йому не відомо.

При цьому вказав, що під час перебування на лінії фронту в його автомобілі було багато зброї та боєприпасів. Зазначив, що не усвідомлював, що в автомобілі могла бути граната.

Під час перебування на фронті до нього приїжджала дружина.

Коли він повернувся з фронту додому у них з дружиною погіршилися відносини, почалися сварки та скандали. Вважає, що дружина навмисно повідомила працівників поліції про гранату.

Під час досудового розслідування свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнавав, тому що не ходів нашкодити дружині та дитині.

Просив його виправдати, оскільки даного кримінального правопорушення він не вчиняв.

Однак, суд критично оцінює показання обвинуваченого, надані безпосередньо суду під час розгляду справи, які є непереконливими, викликають сумніви в їх істинності та правдивості, тому невизнання ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, суд розцінює як обрану ним захисну позицію з метою уникнення відповідальності та покарання.

Незважаючи невизнання ОСОБА_6 своєї вини, його вина підтверджується наступним.

Так свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона працює в старостою Гнатківського старостинського округу Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області. Влітку 2024 року, точної дати не пам`ятає, зателефонував поліцейський офіцер громади та повідомив, що потрібно два понятих для вилучення гранати. В якості понятих поїхала вона та бібліотекар сільської бібліотеки ОСОБА_9 .

Коли вони приїхали до домогосподарства, що знаходиться в АДРЕСА_1 , де проживає обвинувачений з дружиною та дітьми, вже на території домогосподарства були присутні працівники поліції, дружина обвинуваченого ОСОБА_10 , їх спільна дитина Віолетта та їх сусід ОСОБА_11 .

Далі працівники поліції почали проводити огляд території та приміщень домогосподарства в якому проживає та яким користується ОСОБА_6 .

Даний огляд проводився біля 11.00 години, під час огляду відбувалася фіксація на відеокамеру. Під час огляду було вилучено гранату. ОСОБА_10 показувала де саме знаходилася граната, працівники поліції огляд проводили у всіх приміщеннях. Де саме виявили гранату та хто її виявив не пам`ятає. При цьому ОСОБА_10 пояснювала, що її чоловік ОСОБА_6 привіз дану гранату з території бойових дій.

Крім цього, зазначила, що в володінні сім`ї обвинуваченого ОСОБА_6 знаходиться два домогосподарства, які розташовані по сусідству. Право власності на одне з вказаних домогосподарств по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_10 , інше домогосподарства згідно погосподарських книг теж записане на сім`ю обвинуваченого та перебуває в їх володінні. Домогосподарство по сусідству сім`я ОСОБА_12 придбали для ведення особистого господарства.

Їй відомо, що у обвинуваченого та його дружини були гарні відносини, після його мобілізації дружина їздила до нього, хвилювалася за нього, однак далі стосунки погіршилися. ОСОБА_10 жалілася, що боїться іти до хати, тому що боїться свого чоловіка ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що вона працює завідувачем Гнатківської сільської бібліотеки.

Влітку 2024 року, точної дати не пам`ятає, вона була понятою під час огляду домогосподарства, що знаходиться в АДРЕСА_1 , де проживає обвинувачений з дружиною та дітьми. Огляд проводився біля 11.00 години. До будинку вона не заходила. Огляд проводився також на території домогосподарства по сусідству, де ОСОБА_6 веде особисте господарство. Там знаходиться старий будинок та господарські приміщення. В одному з господарських приміщень виявили гранату. При проведенні даного огляду була присутня дружина обвинуваченого ОСОБА_10 , інша понята ОСОБА_8 , дитина ОСОБА_13 та сусід ОСОБА_11 .

Гранату з господарського приміщення виніс працівник поліції, проводилася відеозйомка, при цьому ОСОБА_10 розказувала, що дану гранату її чоловік привіз зі сходу. Обвинуваченого при проведенні огляду не було.

Крім показів обвинуваченого та свідків, наданих в судовому засіданні, винуватість ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення також підтверджується, зокрема:

- протоколом огляду місця події від 11.06.2024 та оглянутим в судовому засіданні відеозаписом, згідно якого місцем огляду є домогосподарство за адресою: АДРЕСА_1 . У сараї вказаного домогосподарства в пластиковому ящику виявлено предмет ззовні схожий на корпус гранати Ф-1 та предмет ззовні схожий на запал до вказаної гранати, який викручений з корпусу та прикріплений скотчем зеленого кольору до корпусу гранати. У подальшому вказані предмети вилучено та опечатано за підписами слідчого, понятих та експерта. При цьому, ОСОБА_10 пояснювала, що вказаний предмет вона знайшла під час прибирання в речах чоловіка ОСОБА_6 , який є військовослужбовцем та з метою безпеки вона переховала вказаний предмет з будинку АДРЕСА_2 , оскільки чоловік неодноразово погрожував фізичною розправою. Даний огляд проводився в присутності понятих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , яким у відповідності до ст. 11, 13, 15, 223 КПК України, роз`яснено їхні права і обов`язки, за участю власника ОСОБА_10 . У протоколі також зазначається, що він був «прочитаний, записано вірно, зауважень не надійшло»;

- фототаблицею до протоколу огляду місця події від 11.06.2024 по кримінальному провадженні № 0000114;

- протоколом огляду предмету від 13.06.2024;

- висновком експерта від 26.06.2024 № СЕ-19/102-24/11636-ВТХ, згідно якого: металевий предмет еліпсоподібної форми зеленого кольору з ребристою поверхнею із маркувальними позначеннями « 107 71-…Т» є корпусом осколкової оборонної ручної гранати Ф-1 промислового виготовлення військового призначення; металевий предмет циліндричної форми із зигзагоподібною пластиною з маркувальними позначеннями « 172-74УЗРГМ583» є підривачем «уніфікований запал дистанційної дії типу УЗРГМ» промислового виготовлення військового призначення. Металевий предмет еліпсоподібної форми зеленого кольору з ребристою поверхнею із маркувальними позначеннями « 107 71 - …Т» в конструктивному поєднанні з металевим предметом циліндричної форми із зигзагоподібною пластиною з маркувальними позначеннями « 172-74 УЗРГМ 583» є оборонною осколковою ручною гранатою Ф-1 промислового виготовлення військового призначення, яка відноситься до бойового припасу.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні заявив клопотання, у якому просив визнати докази у кримінальному провадженні недопустимими.

Зокрема, просив визнати недопустимими доказами протокол огляду місця події від 11.06.2024 та відеозапис проведення огляду місця події від 11.06.2024.

В обґрунтування головним чином покликався на те, що вказаний огляд, за наслідками якого був складений зазначений протокол, був проведений за відсутності в органу досудового розслідування відомостей про вчинення злочину та внесення таких відомостей до ЄРДР. Крім цього вказував, що під оглядом фактично було проведено обшук, оскільки слідчий ходив у різних приміщеннях.

Відповідно до ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала правову позицію щодо визначення подібності правовідносин, визначивши, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин), пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16, пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі №925/3/7, пункт 40 постанови від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Верховний Суд у своїй практиці обговорював питання допустимості доказів неодноразово.

Зокрема, у постанові від 07.08.2019 у справі №607/14707/17 Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду зазначив, що докази визнаються такими, що одержані незаконним шляхом, коли їх збирання й закріплення відбулося з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінальним процесуальним законодавством порядку або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Отже, умовами допустимості доказів є: одержання фактичних даних із належного процесуального джерела; одержання фактичних даних належним суб`єктом; одержання фактичних даних у належному процесуальному порядку; належне оформлення джерела фактичних даних.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.08.2022 у справі №756/10060/17, окрім іншого, зробила такі висновки про застосування норм права.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

З огляду на таке, у цій же постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у випадку призначення експертизи слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи суд, вирішуючи питання про допустимість даних висновку експерта як доказів, повинен у межах доводів сторін перевірити, чи призвів спосіб призначення експертизи до порушення тих чи інших прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України. У разі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося.

Оцінюючи докази на предмет допустимості відповідно до критеріїв, встановлених кримінальним процесуальним законом, суд виходить з обставин конкретної справи і також повинен вмотивувати своє рішення.

У постанові від 01.11.2022 у справі № 344/2995/15-к зазначено, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання його недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи. Якщо доказ визнається недопустимим з посиланням на ч. 1 ст. 87 КПК України, суд має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми, і має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. За наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

У постанові від 17.01.2023 у справі № 753/13113/18 Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду зауважив наступне: Суд … вважає, що правило «належного суб`єкта» не можна застосовувати без оцінки впливу «неналежності» на права і свободи сторін кримінального процесу і на справедливість провадження в цілому. Такий підхід перетворив б це правило на грубий і невибірковий інструмент, який суперечив би забезпеченню справедливості судового розгляду, що передбачає зважування конкуруючих інтересів захисту, потерпілого і свідків, а також зацікавленість суспільства в ефективному відправленні правосуддя.

Відповідно до ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів. При проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування. При огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Відповідно до ст. 223 КПК України перед проведенням слідчої (розшукової) дії особам, які беруть у ній участь, роз`яснюються їх права і обов`язки, передбачені цим Кодексом, а також відповідальність, встановлена законом. Обшук або огляд житла чи іншого володіння особи, обшук особи здійснюються з обов`язковою участю не менше двох понятих незалежно від застосування технічних засобів фіксування відповідної слідчої (розшукової) дії, крім особливостей, встановлених статтею 615 цього Кодексу. Понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження. Зазначені особи можуть бути допитані під час судового розгляду як свідки проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

Відповідно до ст. 214 КПК України здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду або отримання довідки, висновку спеціаліста).

Верховний Суд у своїй практиці розтлумачував зміст правових норм, що регулюють проведення огляду місця події, неодноразово.

Так, у постанові від 05.09.2019 у справі №518/203/17 Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати зазначив, що огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину.

У постанові від 07.06.2018 у справі №740/5066/15-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати, окрім іншого, зазначив, що підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі. Без наявності такої інформації проведення огляду місця події не допускається.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного Кримінального суду у постанові від 19.03.2020 у справі № 448/1461/14-к зазначив, зокрема, те що огляду як слідчій дії також властиві певні ознаки, притаманні обшуку, зокрема, він спрямований на виявлення та фіксацію певних відомостей про кримінальне правопорушення. Однак огляд не завжди пов`язаний із проникненням до житла чи іншого володіння особи, а тому не завжди спричиняє втручання у право на недоторканість житла чи іншого володіння.

Отже, відносини, що складаються під час проведення огляду та під час проведення обшуку в частині, що не стосується втручання у приватність, є подібними.

При цьому суд відзначає, що оскільки проведення обшуку, на відміну від проведення огляду, не передбачає обмеження прав та свобод людини, регулювання обшуку є більш суворим, ніж проведення огляду.

Таке дозволяє використовувати настанови судової практики, що стосуються тлумачення норм, які регулюють проведення обшуку, під час вирішення питань про застосування норм, що регламентують проведення огляду.

З огляду на таке суд повторює, що Верховний Суд у своїй практиці неодноразово розглядав ситуацію залучення осіб, які не є слідчими у кримінальному провадженні, до вчинення дій, безпосередньо спрямованих на досягнення мети обшуку.

При цьому, як відзначалось вище, у таких випадках Верховний Суд послідовно констатував, що залучення учасників слідчої дії, які необхідні слідчому для її проведення і які, зокрема, допомагають слідчому провести слідчу дію, покладається на розсуд останнього; таке залучення є суто організаційним, не потребує прийняття будь-яких процесуальних рішень. До того ж, ці обставини не свідчать про проведення слідчої дії некомпетентними особами та визнання результатів відповідної слідчої дії недопустимим доказом не тягнуть.

Відповідно до згаданих вище настанов судової практики таке недопустимість доказів, отриманих під час огляду місця події, не тягне.

Посилання ж захисту про протилежне, як такі, що не ґрунтуються на сталій судовій практиці, не можуть бути покладеними у підґрунтя судового рішення.

Відповідно до постанови Верховного Суду України у складі колегії Касаційного кримінального суду від 31.07.2024 справа № 211/5056/22 схожість обшуку та огляду обумовлюється спільністю завдань цих слідчих (розшукових) дій - пошук і виявлення об`єктів, які мають значення доказу у кримінальному провадженні. Водночас обшук, на відміну від огляду, має примусовий характер, який проявляється в тому, що обстеження житла чи іншого володіння особи, а також особистий обшук можуть проводитися без згоди особи, яку обшукують, всупереч її волі.

Зі змісту протоколу огляду місця події та відеозапису слідчої дії убачається, що власник домогосподарства ОСОБА_10 власною добровільною заявою, без будь-якого примусу надала дозвіл на огляд житла за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас жодних зауважень та скарг, зокрема щодо порушень порядку проведення слідчої дії, здійснення психічного чи будь-якого іншого тиску, інших порушень прав та законних інтересів, ані ОСОБА_10 , ані решта учасників слідчої дії не висловлювали й відповідно протокол і відеозапис слідчої дії таких зауважень не містять. Відсутні в матеріалах провадження й будь-які інші скарги щодо неправомірних дій з боку поліцейських.

Крім цього, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що підставою для проведення огляду місця події (домогосподарства) стало повідомлення на лінію «102» про виявлення по АДРЕСА_1 предмету ззовні схожого на гранату Ф-1 із викрученим запалом. Зі слів власниці домогосподарства ОСОБА_10 , даний предмет належить її чоловікові ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З метою перевірки вказаної інформації та з`ясування події, було здійснено огляд домогосподарства за вказаною адресою, в процесі чого було виявлено та вилучено один предмет ззовні схожий на корпус гранати Ф-1 без маркування та один предмет ззовні схожий на запал до гранати Ф-1 з маркуванням 172-74 УЗРГМ 583.

Таким чином, проведення огляду місця події домогосподарства по АДРЕСА_1 , в даному випадку було невідкладною слідчою дією, яка здійснювалася з метою перевірки інформації про вчинення злочину, була проведена за письмовою згодою ОСОБА_10 , а відтак порушень процесуальних гарантій та прав обвинуваченого, у зв`язку з проведенням огляду домогосподарства до внесення інформації в ЄРДР, суд не вбачає.

Враховуючи наведене, огляд місця події проведено відповідно до вимог ст. 237 КПК України із залученням понятих та застосуванням технічних засобів відеофіксації, за його результатами складено протокол, який підписали всі учасники, поняті.

Суд допитав свідків указаної слідчої дії, їх показання узгоджуються між собою та з інформацією, викладеною у протоколі огляду місця події.

За наведених обставин підстав вважати недопустимими протокол огляду місця події та відеозапису вказаної слідчої дії від 11.06.2024 суд не вбачає.

Оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності, які узгоджуються між собою, є належними та допустимими, заслухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , свідків, дослідивши матеріали кримінального провадження суд приходить до висновку, що інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст. 263 КК України, мало місце за встановлених обставин, останній винен у його вчиненні та підлягає покаранню в межах санкції відповідної статті.

Мотиви призначення покарання.

Згідно ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, ступеню їх тяжкості та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які пом`якшують та обтяжують його.

З врахуванням роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.8 ч.1 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Пом`якшуючих обставин, згідно ст. 66 КК України та обтяжуючих обставин, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Згідно висновку досудової доповіді про ОСОБА_6 ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. Беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, а також середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган з питань пробації вважає, що виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеку для суспільства.

Кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_6 є тяжким злочином проти громадської безпеки. Його суспільна небезпечність полягає в тому, що ОСОБА_6 незаконно отримавши гранату, яка придатна для вибуху, є однією з найнебезпечніших гранат за кількістю уламків, без відповідного дозволу та без легальної потреби переніс її до місця, де перебували люди, незаконно зберігав її, чим наражав на небезпеку себе та мешканців громади, оскільки носіння та зберігання вибухонебезпечних речовин без належних умов могло привести до людських жертв.

Суд також враховує, що злочин вчинений обвинуваченим як військовослужбовцем, в умовах воєнного стану, тому суспільна небезпечність даного злочину полягає ще й в тому, що такі діяння суттєво знижує рівень військової дисципліни, боєготовність Збройних Сил України, а також дискредитують державу, армію та воїнів.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховує вимоги ст. 65 КК України, характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого, особу обвинуваченого, який вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, згідно службової характеристики посередньо, який захищав Батьківщину, брав участь в бойових діях, тому суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 можливе при призначенні йому покарання у межах санкції ч.1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі, звільнивши ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Враховуючи відсутність щирого каяття у вчиненому, задовільну характеристику за місцем проживання та посередню характеристику за місцем несення військової служби, тому суд вважає, що відсутні підстави призначення покарання ОСОБА_6 в мінімальній межі санкції статті.

Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, та випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Згідно матеріалів кримінального провадження запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_6 не застосовувався.

Питання доцільності зміни діючого запобіжного заходу на інший суд не розглядає з огляду на відсутність відповідних клопотань учасників процесу, та у світлі того, що відповідно до ст. 22, 26 КПК України суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

Цивільний позов не заявлено.

Рішення щодо речових доказів.

Згідно ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою слідчого судді Томашпільського районного суду Вінницької області від 12.06.2024 під час проведення досудового розслідування у цій справі було накладено арешт на речі (предмети), які належать ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителю АДРЕСА_1 та які вилучені під час проведення огляду за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на один предмет ззовні схожий на корпус гранати Ф-1 без маркування, (маркування знищене корозією) та один предмет ззовні схожий на запал до гранати Ф-1 з маркуванням 172-74 УЗРГМ 583.

У зв`язку із вказаним вище, арешт накладений на вказані речі на підставі ухвали слідчого судді Томашпільського районного суду Вінницької області від 12.06.2024 підлягає скасуванню.

Крім цього, Указом Президента України від 24.02.2022 за № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05:30 год 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і триває на даний час.

У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Пунктом 4 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, примусово відчужувати майно, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка.

Зважаючи на необхідність підтримання обороноздатності Української Армії з метою надання відсічі збройній агресії російської федерації та сприяння обороні України шляхом максимально широкого залучення громадян України, грошових коштів, зброї та боєприпасів для забезпечення воєнної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності держави, стримування і відсічі агресії російської федерації, відтак речові докази у даному кримінальному провадженні підлягають конфіскації в дохід держави на підтримку Збройних Сил України, оскільки вказане відповідає умовам сьогодення та узгоджується із вимогами КПК України.

Рішення щодо відшкодування процесуальних витрат.

Згідно ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Відповідно до довідки про витрати на проведення дослідження вибухових пристроїв, слідів та обставин вибуху в кримінальному провадженні № 0000114 вартість проведення експертизи становить 6058, 24 грн., які підлягають стягненню із ОСОБА_6 на користь держави.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 314, 373, 374, 472, 474, 475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 ( п`ять ) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням протягом іспитового строку тривалістю 3 ( три ) роки.

Відповідно до п. 1, 2, ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк ОСОБА_6 рахувати з дня проголошення вироку.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили не обирати.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 6058,24 грн. (шість тисяч п`ятдесят вісім гривень двадцять чотири копійки) судових витрат, пов`язаних з проведенням по справі експертизи.

Скасувати накладений ухвалою слідчого судді Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 червня 2024 року арешт на майно.

Речові докази, а саме один предмет ззовні схожий на корпус гранати Ф-1 без маркування та один предмет ззовні схожий на запал до гранати Ф-1 з маркуванням 172-74 УЗРГМ 583, конфіскувати в дохід держави на підтримку Збройних Сил України.

В умовах дії воєнного стану відповідно до ч.15 ст. 615 КПК України, після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Згідно ст. 376, 392, 393, 395, 532 КПК України, вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а засудженим в той самий строк з моменту отримання копії вироку.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя:ОСОБА_1