ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2891/25 Справа № 175/1670/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в складі:

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року про продовження запобіжного заходу тримання під вартою на 60 днів, тобто до 10 жовтня 2025 року, у кримінальному провадженні №0001724 від 04.11.2024 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорськ Донецької області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, працюючого водієм у ПАТ «НКМЗ», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 1 ст.115 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 строком на 60 днів, тобто до 10 жовтня 2025 року, без визначення розміру застави.

Доводи апеляційної скарги:

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу та обрати щодо ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, зокрема, нічний або цілодобовий домашній арешт з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, або альтернативно визначити заставу в розумному розмірі, достатню для забезпечення виконання обов`язків.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що оскаржена ухвала суду є незаконною та необґрунтованою.

Зазначає, що суд обмежився загальними припущеннями, не навівши жодних конкретних фактів про: намір Фісуна переховуватися; конкретних свідків, на яких він нібито може впливати, спосіб імовірного впливу та чому м`якші заходи цього не нейтралізують. Вважає, що наявні стійкі соціальні зв`язки (дві неповнолітні дитини, робота водієм у ПрАТ «НКМЗ», постійне житло, відсутність судимостей, позитивні характеристики), з урахуванням ст. 178 КПК, прямо вимагає врахування на користь пом`якшення запобіжного заходу.

Наголошує, що суд не оцінив подані захистом матеріали, що прямо впливають на оцінку ризиків і обґрунтованість обвинувачення, а саме: Лист-відповідь ПрАТ «НКМЗ» №017 від 07.08.2025 фіксує виїзд Фісуна о 19:05 04.11.2024 на службовому авто НОМЕР_1 та його робочий статус. Протокол опитування змінного диспетчера ОСОБА_8 з 20:10, 04.11.2024 Фісун перестав виходити на зв`язок; о 20:15, мав здійснити наступний рейс, який не відбувся. Заява Фісуна про злочин (катування в період між фактичним і офіційним затриманням) та ухвала слідчого судді Шевченківського райсуду м. Дніпра від 27.06.2025 (справа № 932/7349/25), якою ДБР зобов`язано внести відомості до ЄРДР за цією заявою. Вважає, що ці дані формують послідовний таймлайн 0405.11.2024 та підважують достовірність низки «ключових» доказів обвинувачення, що, своєю чергою, зменшує або знімає заявлені ризики.

Звертає увагу, що існують суттєві суперечності й прогалини у доказах обвинувачення ОСОБА_7 . За ст. 94, 87 КПК сумніви та порушення процедури здобуття доказів ведуть до визнання їх недопустимими або принаймні не дозволяють суду посилатися на них для обґрунтування найсуворішого запобіжного заходу.

Наголошує, що суд повторив раніше наведені шаблонні тези, не переоцінивши ситуацію з урахуванням нових обставин (вимога ч. 3 ст. 331 КПК). Суд обмежився фразою про «недоцільність» застави, не пославшись на винятки ч. 4 ст. 183 КПК і не навівши мотивів щодо розміру, який «не забезпечить» виконання обов`язків. Це суперечить обов`язку визначити заставу або вмотивовано обґрунтувати неможливість її застосування.

Позиції сторін в суді :

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

В рамках розгляду даної апеляційної скарги учасники кримінального провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про проведення апеляційного розгляду за їх участю до суду не надійшло. Адвокатом ОСОБА_6 до суду було надано заяву про проведення розгляд його апеляційної скарги в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 за їх відсутності, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану апеляційну скаргу за відсутності сторін кримінального провадження.

Висновки суду:

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 196 КПК в ухвалі про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зазначає відомості про: 1) кримінальне правопорушення (його суть і правову кваліфікацію із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність), у якому підозрюється, обвинувачується особа; 2) обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу; 3) обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу; 4) посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини; 5) запобіжний захід, який застосовується.

У відповідності до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Нормами частини 2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Перевіривши надані матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, колегія суддів доходить висновку, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора судом першої інстанції дотримані в повній мірі.

Відповідно до наданих матеріалів, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України за ознаками: вчинення умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині (вбивство).

Як вбачається із виділених матеріалів кримінального провадження, ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 строком на 60 днів, тобто до 10 жовтня 2025 року, без визначення розміру застави.

Продовжуючи запобіжний захід тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати, фактичні обставини справи та стадію судового розгляду, особу обвинуваченого та характер пред`явленого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у їх взаємозв`язку з можливими ризиками в справі.

Зокрема, суд виходив з того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 15 років, а тому, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого злочину та покарання, яке загрожує у разі визнання винуватим, існує реальний ризик того, що він може переховуватися від суду, у зв`язку із чим є підстави вважати, що існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також суд вважав обґрунтованим твердження сторони обвинувачення про існування ризику незаконного впливу на свідків, оскільки їх показання не були досліджені безпосередньо судом, а тому існує певна ймовірність незаконного впливу на них з боку обвинуваченого. З таким висновокм погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, тому апеляційні доводи сторони захисту в цій частині вважає необґрунтованими.

Ураховуючи викладене, а також практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, оскільки прокурор довів наявність ризику переховування від суду з урахуванням тяжкості покарання за інкримінований злочин, який не зменшився, та у сукупності з іншими встановленими обставинами колегія суддів вважає, що вказане виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів звертає увагу, що відсутність на даний час фактів втечі обвинуваченого, не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому. Фактично, належна процесуальна поведінка обвинуваченого та відсутність спроб реалізації ризиків, передбачених у ст. 177 КПК України, зумовлені не його високими моральними якостями, а дієвістю обраного запобіжного заходу.

Підстав, які б виключали можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не вбачається, доказів на підтвердження неможливості на даний час перебування ОСОБА_7 під вартою, суду не надано.

При цьому, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та їх існування на час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики вказані у клопотанні прокурора з їх обґрунтуванням, а судом 1- інстанції надано обґрунтовану та повну оцінку заявленим прокурором ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України та встановлені в ухвалі суду 1-ї інстанції саме ті ризики, які продовжують існувати.

Проте, не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги факти того, що обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується, має постійне місце проживання та роботи, має на утриманні двох неповнолітніх дітей та одружений, тобто має стійкі соціальні зв`язки, адже вони не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підґрунтям для застосування та продовження саме такого запобіжного заходу ОСОБА_7 . Крім того, вказані обставини не стали запобіжником вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання ОСОБА_7 під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду вважає, що судом 1-ї інстанції правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України і тримання обвинуваченого під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

Щодо клопотання сторони захисту про встановлення розміру застави у розумному розмірі, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно із ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини

З урахуванням характеру та обставин вчинення кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та його матеріальний стан, суд вважав за недоцільне на теперішній час визначати йому розмір застави, оскільки такий запобіжний захід не забезпечить виконання покладених на нього процесуальних обов`язків. З таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апелянта, що судом не мотивовано відмову у застосуванні альтернативного запобіжного заходу застави.

Колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання та продовження строку тримання під вартою, той факт, що обставини, які були підставою для взяття ОСОБА_7 під варту на даний час не змінилися, та обґрунтовано прийшов до висновків про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо недоведеності стороною обвинувачення підозри та складу інкримінованого злочину ОСОБА_7 , колегія суддів залишає без розгляду, оскільки такі не є предметом розгляду в розумінні положень ст. 422-1 КПК України. Питанням доведеності обвинувачення суд 1-ї інстанції має дати оцінку при ухваленні рішення по суті.

З урахуванням наданих матеріалів та встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає рішення суду 1-ї інстанції про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 без визначення розміру застави законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про необхідність продовження строку тримання під вартою правильним, обмеження права обвинуваченого на свободу в цьому випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України і забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали суду, колегією суддів не встановлено. Тому апеляційні вимоги захисника обвинуваченого задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2025 року про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів, тобто до 10 жовтня 2025 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4