КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/5682/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року про арешт майна,

за участю:

представника власника майна ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000001 від 08.01.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 212 КК України.

Накладено арешт на майно, що було вилучене 29.05.2025 року під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

- планшет Ipad Air s/n: VMYFY2LwA;

- мобільний телефон Iphone 15 Pro Max Vc9M2L9LV6D, які належать ОСОБА_6 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/22945/25 від 15.07.2025 року і постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000001 від 08.01.2025 року.

На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, слідчим суддею першої інстанції не було дотримано вимог ч.ч.3-5 ст. 132 КПК України та вимог ст.ст. 170-173 КПК України.

Власник майна не погоджується з ухваленим судовим рішенням, вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необгрунтованою, винесеною внаслідок неповного судового розгляду, з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, без належної оцінки доводів власника майна, матеріалів клопотання, обставинам справи, а тому захист вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

10.09.2025 року від представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на адресу Київського апеляційного суду надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких скаржник зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді не містить обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання в охоронюване право особи на володіння майном, та яке завдання безпосередньо переслідується прокурором задля накладення арешту.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі не приведено слідчим суддею оцінки потреб досудового розслідування задля арешту майна в даному кримінальному провадженні, і досягнення цілей кримінального провадження без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Апелянт вважає, що слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва здійснював розгляд клопотання формально, без надання належної оцінки фактам, які були викладені в запереченнях власника майна, з надмірним формалізмом, саме як раз з метою застосування заходу кримінального провадження до власника нерухомого майна.

На думку скаржника, матеріали клопотання та постанова про визнання речовим доказом не містять будь якого обґрунтування безпосередньо того, яке доказове значення для доведення факту вчинення злочину, передбаченого частиною 3 статті 212 КК України має вилучений телефон, та які обставини встановлені статтею 84 КПК України може доводити вилучений телефон.

Як вбачається із клопотання про арешт майна, прокурор у кримінальному провадженні - прокурор першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 у поданому клопотанні констатує, що: «Так, при виплаті вказаного доходу службові особи ТОВ «Авіакомпанія» «Скайлайн експрес» з метою ухилення від сплати податків, протиправно застосували пільгову ставку оподаткування - 0 % керуючись при цьому положенням ст. 8 «Міжнародні перевезення» Угоди між Урядом України і Урядом Турецької Республіки про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і майно, оскільки надання в оренду літаків та двигунів є одним з основних видів діяльності компанії Mavi Gok Havacilik AS.».

Отже, фактично версія органу досудового розслідування щодо вчинення кримінального правопорушення базується на припущенні, висвітленому у висновку аналітичного дослідження ДПС України №301/99-00-08-01-0-20/36129430 від 25.11.2024 року, щодо основної діяльності контрагента ТОВ «Авіакомпанія «Скайлайн Експрес» - турецької компанії Mavi Gok Havacilik AS за відсутності будь яких доказів на підтвердження версії органу досудового розслідування.

На вказані обставини справи слідчий суддя уваги не звернув, та не приділив вказаним обставинам належної уваги в контексті виконання статті 132 КПК України.

При цьому будь яких доказів на підтвердження зазначеного, прокурор не надає.

Скаржник зазначає, що матеріали клопотання та постанова про визнання речовим доказом не містять будь якого обґрунтування безпосередньо того, яке доказове значення для доведення факту злочину, передбаченого частиною 3 статті 212 КК України має вилучений телефон, та які обставини встановлені статтею 84 КПК України він може доводити.

Таким чином, прокурором у клопотанні не доведено обставин, передбачених п.1 ч.3 ст. 132 КПК України, тобто існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 212 КК України, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже, прокурором не доведено існування правових підстав для накладення арешту на майно, передбачених ч.2 ст. 170 КПК України, про які лише формально вказано у його клопотанні, оскільки ним не надано доказів, що основних видів діяльності компанії Mavi Gok Havacilik AS, як основного контрагента компанії ТОВ «АВІАКОМПАНІЯ «СКАЙЛАЙН ЕКСПРЕС», як передумови в ухиленні від сплати податків компанією ТОВ «АВІАКОМПАНІЯ «СКАЙЛАЙН ЕКСПРЕС», з огляду на предмет доказування у кримінальному провадженні за ч.3 ст. 212 КК України.

Водночас, як вказує апелянт, в судовому засіданні не встановлено переконливих доказів, що наведене майно зберегло сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, зокрема стороною обвинувачення не надано жодного підтвердження даним обставинам, а отже таке посилання є лише припущенням сторони обвинувачення.

Будь яких перешкод у доступі до даних в телефоні власник майна - ОСОБА_6 не здійснював, а відтак у відповідності до приписів абзацу 2 частини 2 статті 168 КПК України, не має, як підстави для вилучення, так і підстави для арешту майна.

При цьому, матеріали провадження не містять відомостей та доказів, що діяльність ОСОБА_6 , ймовірно, стосується обставин, що встановлюються під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000001 від 08.01.2025 року, а саме, що така причетність є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема накладення арешту на майно. Більше того, матеріали клопотання про арешт майна не містять обставин, які дії міг безпосередньо вчиняти ОСОБА_6 , для того, щоб стверджувати про можливість застосування заходу забезпечення кримінального провадження до майна, яким користується ОСОБА_6 . Як наслідок відсутні підстави вважати, що інформація, наявна на вилучених у нього пристроях, відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України, тобто, що вони є речовими доказами.

Жодного твердження про підконтрольність власнику майна - ОСОБА_6 ТОВ «Авіакомпанія «Скайлан Експресс» та компанії Mavi Gok Havacilik AS органом досудового розслідування не надано, та такі докази не надавались.

ОСОБА_6 не є посадовою особою ТОВ «Авіакомпанія «Скайлайн Експресс», не є її бенефіціаром, тому твердження про підконтрольність є взагалі надуманим, що свідчить про опосередкований розгляд клопотання всупереч встановленому обов`язку, передбаченому статтями 132, 173 КПК України.

В судове засідання не з`явився власник майна, про дату, час та місце судового засідання його повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора ОСОБА_8 , який заперечував щодо апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Другим відділом детективів підрозділу детективів із розслідування кримінальних проваджень у податковій сфері Головного підрозділу детективів Бюро економічної безпеки України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000001 від 08.01.2025 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

Досудовим слідством встановлено, що службові особи ТОВ «Авіакомпанія «Скайлайн експрес» (), за попередньою змовою із службовими особами компанії Mavi Gok Havacilik AS у період із 01.01.2017 по 31.12.2022 рр., при виплаті на користь компаній Mavi Gok Havacilik AS, лізингової плати за користування повітряними суднами, неправомірно скористалися положенням статті 8 «Міжнародні перевезення» Угоди між Урядом України і Урядом Турецької Республіки про уникнення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доходи і майно, з метою умисного ухилення від сплати податків, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах на загальну суму 83 175 000 грн.

Так, при виплаті вказаного доходу службові особи ТОВ «Авіакомпанія» «Скайлайн експрес», з метою ухилення від сплати податків, протиправно застосували пільгову ставку оподаткування - 0 % керуючись при цьому положенням ст. 8 «Міжнародні перевезення» Угоди між Урядом України і Урядом Турецької Республіки про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і майно, оскільки надання оренду літаків та двигунів є одним з основних видів діяльності компанії Mavi Gok Havacilik AS.

Встановлено, що такий дохід (лізингової/орендної плати) підпадає під визначення ч.3 ст. 12 «Роялті» Угоди та підлягає оподаткуванню за ставкою 10% від суми таких доходів.

До Бюро економічної безпеки України за вх. №3/0/16-25 від 08.01.2025 надійшов висновок аналітичного дослідження ДПС України про результати дослідження фінансово - господарських взаємовідносин ТОВ «Авіакомпанія «Скайлайн Експрес» (), щодо наявності ознак правопорушень, пов?язаних з легалізацією доходів одержаних злочинним шляхом за період з 01.01.2017 по 30.09.2024.

Як вбачається, предметом договорів є оренда літаків та авіаційних двигунів із умовами оплати щомісяця та за час польотів.

Також, більшість договорів були укладені протягом двох тижнів після придбання лізингодавцями предметів договору (літаків, двигунів).

Договір №14.02-2023 від 22.03.2023, укладений з Mavi Gok Havacilik A S (Туреччина), стосувався літака, який було придбано за 13 днів до укладання договору, а саме 10.03.2023 року.

В деяких випадках договори укладалися навіть раніше придбання лізингодавцями предметів договору (літаків, двигунів) встановлено, що договір №14.02-2018 від 09.08.2018, укладений Azex leasing limited (Ірландія), стосувався літака, який буде придбано на наступний день (10.06.2021) після підписання договору оренди.

Пунктом 1 статті 8 «Міжнародні перевезення» встановлено, що прибутки, отримані резидентом Договірної Держави від експлуатації морських, річкових та повітряних суден у міжнародних перевезеннях, оподатковуються лише в цій Державі.

Таким чином за результатами проведеного аналітичного дослідження фінансово - господарської діяльності ТОВ «Авіакомпанія «Скайлайн Експрес» () у період 01.01.2017 по 30.09.2024 вбачається, що підприємницька діяльність Mavi Gok Havacilik A S / Azur Havacilik anonym щодо оренди/лізингу повітряних суден та двигунів до них, підлягає оподаткуванню за ставкою 10% від суми таких доходів, та сплачується за рахунок таких доходів.

Особою уповноваженою справляти податок та вносити його до бюджету, є резидент, який виплачує такі доходи, тобто ТОВ «Авіакомпанія «Скайлайн Експрес».

Враховуючи вищевикладене, ймовірні втрати бюджету за 2017 - І півріччя 2024 у вигляді несплати ТОВ «Авіакомпанія «Скайлайн Експрес» () податку на прибуток іноземних юридичних осіб становлять 83 017, 5 тис. грн., в тому числі: в 2017 - 13 915, 2 тис, грн., в 2018 - 5 837, 0 тис. грн., в 2019 - 5 843,3 тис. грн., в 2020 - 26 846, 5 тис, грн., в 2021 - 470, 1 тис. грн., в 2022 - 495, 7 тис. грн., в 2023 - 106, 0 тис грн, та у І півріччі 2024 - 29 503, 7 тис. грн.

В рамках вказаного кримінального провадження 29.05.2025 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_11 від 19.05.2025 №761/20115/25, провадження №1-кс/761/13723/2025, в період часу з 07 год 14 хв., до 09 год. 18 хв, проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1, під час якого вилучено майно, а саме:

- планшет Ipad Air s/n: VMYFY2LwA;

- мобільний телефон Iphone 15 Pro Max Vc9M2L9LV6D

29.05.2025 року постановою детектива Головного Підрозділу детективів Бюро економічної безпеки України ОСОБА_12 , вищевказане виявлене та вилучене майно було визнано речовим доказом по кримінальному провадженню №0000001 від 08.01.2025 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 3 ст. 212 КК України.

03.06.2025 року (клопотання датоване 29.05.2025) прокурор першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

Клопотання прокурор мотивував тим, що вилучення вказаних речей і документів було необхідним для проведення відповідних оглядів та судових експертиз, задля підтвердження факту вчинення службовими особами суб`єктів господарської діяльності даного злочину та інших обставин кримінального правопорушення, оскільки вказане майно може містити відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема про осіб, задіяних до вчинення кримінального правопорушення, фактичні дані, на підставі яких разом із іншими доказами можливо встановити наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, у тому числі розмір заподіяної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій ст. 98 КПК України.

Завданнями кримінального провадження згідно зі статтею 2 КПК України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями статті 131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якої існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Під час досудового розслідування даного кримінального провадження виникла необхідність у накладенні арешту на вилучене під час обшуку майно, з метою запобігання можливості його подальшого приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, щодо якого існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що воно є доказом вчинення злочину.

Дані, що містяться у вищевказаній вилученій техніці можуть підтверджувати відомості про встановлення факту здійснення протиправної діяльності, а тому є достатні підстави вважати, що вказані речі містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

У п.1 ч.2 ст.170 КПК України зазначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з ч.11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Частиною 1 та 2 ст. 64-2 КПК України передбачено, що третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На даний час у кримінальному провадженні, з метою доведення винуватості причетних осіб у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, так як вказане тимчасово вилучене майно визнане речовими доказами у кримінальному провадженні та в подальшому в ході досудового розслідування необхідно забезпечити проведення ряду слідчих (розшукових) дій, в першу чергу проведення відповідних оглядів та судових експертиз, виникла необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Таким чином, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні, враховуючи, що існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вказане майно зберегло на собі сліди злочину, задля проведення відповідних оглядів та судових експертиз, необхідно накласти арешт на вилучені під час проведення обшуку мобільний телефон та планшет. Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших юридичних та фізичних осіб завдано не буде.

Незастосування заходу забезпечення кримінального провадження (арешт майна) із забороною розпоряджатися ним може привести до настання наслідків, які можуть перешкодити встановлення всіх обставин скоєння кримінального правопорушення та встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000001 від 08.01.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 212 КК України.

Накладено арешт на майно, що було вилучене 29.05.2025 року за результатом проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1, а саме на:

- планшет Ipad Air s/n: VMYFY2LwA;

- мобільний телефон Iphone 15 Pro Max Vc9M2L9LV6D.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000001 від 08.01.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 212 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речових доказів у вказаному кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на майно, вказане в клопотанні, яке належить ОСОБА_6 , оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовими доказами постановою детектива від 29.05.2025 року у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Відповідно до положень статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Твердження апелянта про непричетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення про те, що інформація, яка міститься на планшеті та телефоні, може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому зазначене майно відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про відсутність будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 є передчасними та такими, що не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Твердження апелянта про те, що арештоване майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України є безпідставними, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що тимчасово вилучене майно, зокрема мобільний телефон та планшет, могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення, або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що постанова від 29.05.2025 року про визнання майна речовими доказами носить формальний характер, так як вказана постанова детектива, а також клопотання прокурора про арешт майна, з посиланням на встановлені у кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, всупереч твердженням представника власника майна, містять відповідні мотиви та підстави на обґрунтування висновку про відповідність такого майна ознакам речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, зокрема, посилання на те, що зазначене майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, що встановлюються під час кримінального провадження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Посилання представника в апеляційній скарзі на ту обставину, що майно ОСОБА_6 не відповідає критеріям, які визначені в ухвалі від 19.05.2025 року про надання дозволу на відшукання та вилучення майна, не є визначеною законом підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна з цих підстав.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Посилання представника власника майна на порушення органом досудового розслідування вимог ст. 168 КПК України, так як орган досудового розслідування мав можливість зняти копії інформації з вилученого мобільного телефону та планшету, а не вилучати їх, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки, як убачається із клопотання прокурора, у органу досудового розслідування були достатні підстави вважати, що вилучене майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, за умови доведеності прокурором наявності беззаперечних підстав для накладення арешту на вилучене майно, порушення органами слідства вимог ст. 168 КПК України не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

У відповідності до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

З урахуванням наведеного, невідповідність вилученого майна критеріям, визначеним в ухвалі про надання дозволу на відшукання та вилучення майна, не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про його арешт, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна ОСОБА_6 завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3