Справа № 489/238/26
Провадження № 1-кс/489/762/26
Інгульський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

15 січня 2026 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Інгульського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу представника військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи ТУ ДБР у м. Миколаєві, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань,

встановив:

12.01.2026 до слідчого судді надійшла скарга представника військової частини НОМЕР_1 на бездіяльність уповноваженої особи ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Скаржник просить зобов`язати уповноважену особу ТУ ДБР внести відомості до ЄРДР за повідомленням командира від 09.01.2026 за вих. №152.

Представник скаржника в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про розгляд скарги за його відсутності.

Представник ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, до суду не з`явився, надіслав клопотання про розгляд скарги за його відсутності.

Згідно з повідомленням ТУ ДБР у м. Миколаєві №16-04-1946-26 від 15.01.2026, скарга не підлягає задоволенню, оскільки 30.11.2025 Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві) розглядалися матеріали службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , де військовій частині надано відповідь за вихідним номером 16-04-49126-25 від 30.11.2025. Крім того, ухвалою суду від 23.12.2025 скаргу повернуто.

Керуючись ч. 6 ст. 9 КПК України щодо застосування загальних засад кримінального провадження та закріпленим у ст. 7 КПК України принципом диспозитивності, слідчий суддя дійшов висновку про можливість розгляду скарги без участі скаржника.

Розгляд скарги проводиться без фіксування ходу засідання за допомогою технічних засобів відповідно до положень ч. 4 ст. 107 КПК України.

Ознайомившись зі скаргою та доданими до неї матеріалами, слідчий суддя дійшов таких висновків.

З матеріалів скарги вбачається, що 09.01.2026 командир військової частини НОМЕР_1 направив до ТУ ДБР у м. Миколаєві повідомлення про вчинення старшим сержантом ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, на електронну поштову скриньку ТУ ДБР у м. Миколаєві.

Однак станом на 15.01.2026 заявника не повідомлено про внесення відомостей до ЄРДР.

Відповідно до ч.1 ст.214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

При цьому, чинний КПК України не передбачає можливості прийняття рішення щодо відсутності події чи складу кримінального правопорушення на стадії подання заяви про кримінальне правопорушення та з урахуванням визначеного ст. 25 КПК України принципу публічності слідчий, дізнавач чи прокурор зобов`язані розпочати досудове розслідування, вже за результатами якого прийняти передбачене КПК України рішення по суті із забезпеченням реалізації права на його оскарження в передбаченому законом порядку.

Повідомлення військової частини було однозначно подане саме як заява про кримінальне правопорушення, з викладенням підстав, за яких заявник зробив висновок про наявність складу кримінального правопорушення. Натомість у разі недостатності відомостей, викладених у повідомленні, слідчий міг та повинен був відповідно до принципу публічності та ст. 214 КПК України (шляхом самостійного виявлення з будь-якого джерела) встановити інші відомості щодо вказаного в заяві діяння з відповідних джерел, оскільки слідчому було заявлено про вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, з матеріалів скарги слідує, що повідомлення про кримінальне правопорушення містило опис обставин його вчинення, що є цілком достатньою підставою для висновку, що могло бути вчинене вказане у повідомленні кримінальне правопорушення. Натомість на даному етапі для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР не обов`язкове доведення доказами всіх елементів складу кримінального правопорушення поза розумним сумнівом.

Також відповідно до ч. 5 ст. 214 КПК України, на даному етапі для внесення відомостей до ЄРДР достатні короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела, та попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Аналіз положень КПК України, а головним чином таких загальних засад кримінального провадження як законність, публічність, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень (в тому числі і процесуальних рішень слідчого судді при розгляді саме даної категорії скарг), дає підстави для висновку, що всі повідомлення, заяви, інші відомості про кримінальне правопорушення мають вноситись до ЄРДР та за результатами відповідного розслідування мають бути прийняті відповідні процесуальні рішення, оскільки тільки такі процесуальні рішення відповідно до вимог КПК України можуть бути оскаржені не тільки до слідчого судді, а і в апеляційному порядку, що і забезпечить реалізацію права на оскарження, як загальної засади кримінального провадження.

За будь-яких обставин, у даному випадку на етапі надходження до уповноваженої особи повідомлення про кримінальне правопорушення превалюючою є визначена ст. 25 КПК України публічність, як загальна засада кримінального провадження, за якою прокурор та слідчий зобов`язані розпочати досудове розслідування при надходженні заяви про кримінальне правопорушення.

Посилання слідчого на відповідь за попередньою заявою військової частини та повернення слідчим суддею попередньої скарги не впливає на розгляд даної скарги, оскільки військова частина звернулася з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення 09.01.2026, а тому саме щодо вказаного повідомлення слідчий суддя має встановити дотримання органом досудового розслідування обов`язку внесення відомостей до ЄРДР.

Крім того, посилання слідчого у листі від 30.11.2025 на малозначність діяння слідчий суддя вважає необґрунтованим, оскільки за приписами ч. 2 ст. 11 КК України не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06.11.2024 по справі №367/6150/19, специфіка визначення малозначності діяння полягає у встановленні обов`язкової сукупності трьох умов: 1) формальна наявність у вчиненому діянні ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого КК, тобто всіх тих передбачених у законі об`єктивних і суб`єктивних ознак, що у відповідній статті (частині статті) Особливої частини КК характеризують певний склад кримінального правопорушення. Діяння, яке не містить хоча б однієї ознаки складу кримінального правопорушення, не може визнаватися малозначним; 2) малозначне діяння не становить суспільної небезпеки, яка є типовою для певного кримінального правопорушення. Це виражається в тому, що воно не заподіює взагалі шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству чи державі, або заподіює їм явно незначну (мізерну) шкоду; 3) малозначне діяння не повинно бути суб`єктивно спрямоване на заподіяння істотної шкоди.

Значення ч. 2 ст. 11 КК полягає в тому, що вона, підкреслюючи важливість такої матеріальної ознаки кримінального правопорушення, як його суттєва суспільна небезпечність, виключає кримінальне правопорушення у випадках, коли вчинене діяння лише формально містить ознаки, передбачені в певній статті Особливої частини КК. Положення про малозначність діяння може розцінюватися як законодавчо закріплений засіб подолання колізії між формальною (кримінальна протиправність) і матеріальною (суспільна небезпека) ознаками кримінального правопорушення. Вирішуючи питання про те, чи є діяння малозначним, необхідно враховувати не тільки фактично заподіяну шкоду, але й те, на що було спрямовано діяння і до яких втрат могло призвести.

Зважаючи на те, що повідомлення військової частини від 09.01.2026 за вих. №152 стосувалося самовільного залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин в умовах воєнного стану, висновок слідчого про відсутність шкоди суспільству або державі є вочевидь передчасним.

Враховуючи, що слідчому судді не надано жодного доказу внесення відомостей за поданим командиром військової частини НОМЕР_1 повідомленням про вчинення кримінального правопорушення від 09.01.2026 за вих. №152, незважаючи на виклад обставин його вчинення, які, на його думку, мали місце, це свідчить про бездіяльність органу досудового розслідування, тому вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи вищевикладені норми чинного КПК України, суд приходить до висновку, що скаргу слід задовольнити.

Керуючись ст.307 КПК України, слідчий суддя

постановив:

Скаргу задовольнити.

Зобов`язати керівника органу досудового розслідування Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві (до складу якого входить Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Миколаєві)) внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, викладені у повідомленні представника військової частини НОМЕР_1 від 09.01.2026 за вих. № 152.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1