УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 року

м. Київ

справа № 191/549/25

провадження № 51-4689 ск 25

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 3 листопада 2025 року і

встановила:

Як убачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, за вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 3 листопада 2025 року, ОСОБА_5 було засуджено за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків (цього та Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2024 року) остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 3 місяці.

Вирішено цивільний позов і питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні за обставин, викладених у вироку, повторно в умовах воєнного стану крадіжки, поєднаної з проникненням у приміщення.

Як установив суд, 9 грудня 2024 року близько 01:30 ОСОБА_5 , знявши фрагмент шиферу з покрівлі, проник у гараж приватного домоволодіння в АДРЕСА_1 й звідти викрав належне ОСОБА_6 майно на суму 13 784 грн.

Справу було розглянуто за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) змінити судові рішення і пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання, яке за розміром уважає несправедливим через суворість. На думку скаржника, суди попередніх інстанцій усупереч статтям 50, 65 вказаного Кодексу повною мірою не врахували тяжкості вчиненого злочину та особи засудженого, котрий визнав свою провину, розкаявся, повернув потерпілій частину викраденого майна. Крім того, зазначає, що апеляційний суд не дав вичерпних відповідей на доводи сторони захисту.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі аргументи та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Згідно зі статтями 433, 438 КПК суд касаційної інстанції переглядає оспорювані рішення в межах касаційної скарги.

У поданій скарзі її автор не заперечує обґрунтованості засудження ОСОБА_5 за вчинення злочину проти власності та правильності кваліфікації діяння за ч. 4 ст. 185 КК.

Доводи захисника про несправедливість покарання через суворість не можна визнати прийнятними.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, ступеню їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Цих законодавчих приписів у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 не було порушено.

Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання місцевий суд, керуючись статтями 50, 65 КК, урахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке за класифікацією (ст. 12 вказаного Кодексу)віднесено до категорії тяжких. Водночас судзваживна щирекаяття засудженого і визнав це пом`якшуючоюобставиною, натомість обтяжуючих обставин, передбачених ст. 67 КК, не встановив.

Попри твердження скаржника суд узяв до уваги дані про особу засудженого, котрий на спеціальних обліках не перебуває, має негативні характеристики, раніше судимий, невдовзі (через три місяці) після ухвалення попереднього вироку, за яким було застосовано інститут умовного звільнення (ст. 75 КК) знову вчинив суспільно небезпечне діяння.

З огляду на все це суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_5 покарання в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 185 КК, застосував правила ч. 1 ст. 71 цього Кодексу і визначив остаточний захід примусу шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком від 25 вересня 2024 року.

Отже, застосоване до ОСОБА_5 передбачене законом обмеження прав і свобод не можна вважати явно несправедливим, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого й попередження нових кримінальних правопорушень, а протилежна позиція в касаційній скарзі є непереконливою та неспроможною.

Крім того, подібні доводи про невідповідність покарання тяжкості злочину й особі засудженого були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції. Цей суд у змагальній процедурі належно розглянув апеляційну скаргу захисника і, не встановивши правових підстав для пом`якшення застосованого місцевим судом заходу примусу, умотивовано відмовив у задоволенні заявлених вимог.

За змістом копії ухвали апеляційного суду від 3 листопада 2025 року, у ній із посиланням на фактичні дані у матеріалах кримінального провадження та норми права, якими врегульовано порядок, мету й загальні засади призначення покарання, надано відповіді на аргументи сторони захисту.

Оспорювана ухвала відповідає положенням ст. 419 КПК.

Оскільки з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.

Тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК слід відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 3 листопада 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3