У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000406 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, востаннє:

-вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.12.2023 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, з урахуванням ч. 4 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. Звільненого 31.05.2024 по відбуттю строку покарання

-обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2025 року ОСОБА_7 засуджений ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Ухвалено початок строку відбування покарання ОСОБА_7 за даним вироком рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк призначеного покарання, строк попереднього ув`язнення з 18.03.2025 по дату набрання вироком законної сили, виходячи із співвідношення одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок щодо ОСОБА_7 змінити шляхом застосування ст. 69 КК України та призначити мінімальний розмір покарання.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник ОСОБА_6 вказав, що ОСОБА_7 з вироком суду не згоден, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, вважає його занадто суворим.

Вважає, що суд першої інстанції належним чином не врахував пом`якшуючі обставини. Вказав, що ОСОБА_7 свою вину у вчиненні злочину визнав повністю, щиросердно розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, що судом не достатньо враховано при призначенні покарання.

Зазначив, що майнова шкода від кримінального правопорушення повністю відшкодована потерпілій. У кримінальному провадженні цивільний позов не заявлявся.

Вказав, що обвинувачений готовий нести кримінальну відповідальність, засуджує свої дії, шкодує про свій вчинок, що на думку апелянта, свідчить про пом`якшуючі обставини, які повинні були враховані судом.

На думку захисника, суд за таких обставин міг би застосувати ст. 69 КК України і призначити обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

17.02.2025 приблизно о 15 год. обвинувачений ОСОБА_7 , знаходячись поблизу житлового кооперативу, розташованого за адресою: м. Миколаїв, вул. Сінна, 54, побачив потерпілу ОСОБА_8 , яка тримала в руках належний їй мобільний телефон марки «Redmi A3 Star Blue 4GB RAM 128GB ROM».

В цей час в нього виник злочинний корисливий умисел, направлений на відкрите викрадення вказаного мобільного телефону та обернення його на свою користь. Усвідомлюючи, що в Україні введено воєнний стан, а він є неодноразово судимим за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, тобто має незняту та непогашену в установленому законом порядку судимість, ОСОБА_7 гукнув потерпілу ОСОБА_8 і в той час, коли вона, відреагувавши, обернулася, вирвав з її рук мобільний телефон, після чого, утримуючи викрадене при собі, з місця вчинення злочину зник. Викраденим ОСОБА_7 розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_8 майнову шкоду на суму 2 796,67 грн.

Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винним у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану. Його дії кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_6 підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 повідомлений про дату та час розгляду справи, подав заяву про розгляд справи без його участі. Його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Прокурор ОСОБА_5 вважав вирок суду законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд встановив таке.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України. Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, колегія суддів не проводить їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України, перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_6 про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 занадто суворого покарання, яке на його думку, не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то вони є безпідставними, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом дотримані.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, сукупність усіх обставин, що характеризують дане кримінальне правопорушення, дані щодо особи обвинуваченого, який офіційно не працює, раніше неодноразово судимий, вчинив новий злочин, маючи непогашену судимість, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не одружений, на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей не має.

Обставинами, які пом`якшують покарання, передбачені ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставини, які обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлені.

Тобто, призначивши ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі та у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, судом першої інстанції достатньо враховані всі обставини, на які посилається в апеляційній скарзі захисник.

Наведені захисником доводи про те, що судом недостатньо враховані обставини, що пом`якшують покарання, не заслуговують на увагу, оскільки ці дані враховано при призначенні покарання ОСОБА_7 .

Суд вважає безпідставними доводи захисника про наявність достатніх підстав для застосування вимог ч. 1 ст. 69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 . Призначення покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України є можливим за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винної.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно врахував, що дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 та обставини вчинення ним злочину свідчать про його злочинну спрямованість. Хоча ОСОБА_7 в суді першої інстанції і зазначив, що шкодує про свій вчинок, продаючи викрадений мобільний телефон потерпілої, але від своїх дій добровільно не відмовився та не вжив заходів щодо повернення викраденого до його затримання.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що застосування положень ст. 69 КК та призначення покарання обвинуваченому нижче від найнижчої межі, передбаченої в санкції ч. 4 ст. 186 КК України, як просив захисник обвинуваченого, не відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На думку суду, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами. Підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому на підставі ст. 69 КК України про що просить апелянт, немає. За такого апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 404, 407, 424, 425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3