ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/3027/25 (1-кс/953/6447/25) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/1265/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

підозрюваного - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2025 року, якою продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 000138 від 25.11.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255, ч.4 ст. 28 - ч.4 ст.191, ч.2 ст. 28 ч.1 ст. 114-1, ч.4 ст. 28 ч.1 ст. 366 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою продовжено щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор», а саме до 24 листопада 2025 року, без визначення розміру застави.

На зазначену ухвалу слідчого судді захисник підозрюваного ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову, якою застосувати стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу захисник посилався на те, що ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, ігноруванням практики ЄСПЛ. Вважав, що ухвала ґрунтується виключно на припущеннях. Також посилався на те, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України є недоведеними та необґрунтованими. Посилався на недобросовісні дії органу досудового розслідування. Поряд з цим зазначав, що слідчий суддя не навів підстав щодо неможливості застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою. Поряд з цим зазначав, що суд першої інстанції не розглядав можливість застосування альтернативного запобіжного заходу. Вважав, що суд першої інстанції розглянув клопотання сторони обвинувачення упереджено, не враховуючи доводи сторони захисту.

Заслухавши доповідь судді, доводи ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що СУ ГУНП В Харківській області, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000138 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст. 255, ч.4 ст. 28 ч.1 ст. 114-1, ч.4 ст. 28 ч.4 ст. 191, ч.4 ст. 28 ч.1 ст. 366 КК України.

31.03.2025 року ОСОБА_7 було затримано в порядку ст. 208 КПК України.

31.03.2025 року ОСОБА_7 було повідомлено про підозру за ч.ч.2,3 ст. 255, ч.4 ст. 28 ч.1 ст. 114-1, ч.4 ст. 28 ч.4 ст. 191, ч.4 ст. 28 ч.1 ст. 366 КК України.

22.09.2025 прокурор звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Харкова з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 .

В обґрунтування клопотання слідчий посилався на обґрунтованість пред`явленої підозри. Також посилався на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а також на обставини вчинення кримінальних правопорушень, відомості про особу підозрюваного. Також вказував на положення ст. 183 КПК України та вважав, що застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави у цьому кримінальному провадженні є недоцільним.

Вирішуючи питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , слідчий суддя суду першої інстанції вважав доведеними та встановив існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість запобігання спробам підозрюваним: переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних, експертів, спеціалістів у цьому ж кримінальному провадженні.

Натомість, слідчий суддя суду першої інстанції встановив недоведеними ризики, передбачені п.п. 2, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Слідчий суддя, враховуючи наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а також оцінюючи сукупність обставин, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_7 , в тому числі, особливо-тяжкого кримінального правопорушення; покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим, відомості про особу підозрюваного, вважав, що застосування відносно ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу недостатнє для запобігання ризикам, передбаченим п.п.1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а тому обрав підозрюваному запобіжній захід у вигляді тримання під вартою, в межах строку досудового розслідування.

Поряд з цим, слідчий суддя суду першої інстанції, керуючись ч.4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, зважаючи на те, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 114-1, 255 КК України, не визначив стосовно підозрюваного розмір застави.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо існування ризиків передбачених п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість запобігання спробам підозрюваним переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних, експертів, спеціалістів у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів, може вдатися до відповідних дій.

Перевіряючи доцільність продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання підозрюваного під вартою та існування ризиків, передбачених п.п. 1,3 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та відомості про особу підозрюваного.

Зокрема, згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні ряду тяжких та особливо-тяжкого злочину, передбачених ч.3 ст. 255, ч.4 ст. 28 ч.1 ст. 114-1, ч.4 ст. 28 ч.4 ст. 191, ч.4 ст. 28 ч.1 ст. 366 КК України., за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні, в обґрунтування наявності ризику переховування від суду.

Згідно відомостей про особу підозрюваного вбачається, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, має неповнолітню дитину.

Тобто, враховуючи суспільний інтерес до справи в умовах військового стану та підвищену суспільну небезпечність дій, інкримінованих підозрюваному, згідно підозри та усвідомлюючи можливість отримання покарання у вигляді позбавлення волі на значний термін, - є ймовірність того, що він може переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних, експертів, спеціалістів у цьому ж кримінальному провадженні.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин вчинення дій, що інкримінуються, згідно обґрунтованої підозри, ОСОБА_7 , об`єктивно вбачається наявність суспільного інтересу, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, що вочевидь впливає на питання щодо наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Належить врахувати усталену практику ЄСПЛ, який в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, має завжди бути звільнена під час провадження, якщо держава не може показати, що є «належні і достатні» підстави для виправдання продовжуваного тримання під вартою («Вемхофф проти Німеччини» від 27.06.1968 року і «Яксі і Сагун проти Туреччини» від 08.06.1995 року). В першу чергу національні судові органи мають забезпечити, щоб у кожній окремій справі тримання під вартою не перевищувало розумного періоду часу. Для цього вони повинні дослідити усі факти, що свідчать «за» і «проти» існування реальної вимоги суспільного інтересу, що, належно враховуючи принцип презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях, якими вони відхиляють клопотання про звільнення «Лабіта проти Італії»).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що підозрюваний може переховуватись від правоохоронних органів та суду або незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків досудового слідства, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Зазначене вказує на неможливість в цьому конкретному випадку застосування до підозрюваного іншого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, статті 95, 224 КПК).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що на цьому етапі досудового розслідування підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах провадження.

Відомості про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, одружений, має неповнолітню дитину та має місце постійного проживання - не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, запобігти яким в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою. Належить врахувати, що ці відомості існували і до вчинення ОСОБА_7 дій, згідно підозри, однак вони не стали стримуючим фактором для нього.

Поряд з цим, з відомостей апеляційної скарги вбачається, що захисник вважає необґрунтованою підозру ОСОБА_7 за ст. 255 КК України.

Належить роз`яснити стороні захисту, що вона не позбавлена процесуальної можливості оскаржити пред`явлену підозру в порядку, передбаченому п. 10 ч.1 ст. 303 КПК України.

Таким чином, зазначені у апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких захисник просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Поряд з цим, належить врахувати, що відповідно до вимогч.6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, в тому числі, статтею 114-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті тримання під вартою.

Тобто законодавець встановив відсутність альтернативних запобіжних заходів триманню під вартою у разі існування підозри або обвинувачення у вчиненні злочину, в тому числі, передбаченого ст. 114-1 КК України.

Крім того, слідчий суддя суду першої інстанції досліджував можливість застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, однак враховуючи відомості про особу підозрюваного, тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винним, - встановив відсутність підстав для застосування альтернативного запобіжного заходу, а також для застосування більш м`якого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що спростовує такі твердження апелянта.

Поряд з цим, відповідно до положеньп.4 ч.4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого, в тому числі, статтею 255 КК України.

Отже, доводи апеляційної скарги захисника щодо необґрунтованості ухвали слідчого судді є безпідставними, оскільки слідчим суддею було належним чином перевірено та досліджено докази, надані слідчим та стороною захисту, а також враховані докази, які вказують на обґрунтованість підозри, а також відомості, які характеризують особу підозрюваного, його вік та сімейний стан. При цьому, висновки слідчого судді належним чином мотивовані та наведені обґрунтовані підстави для застосування відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді саме тримання під вартою.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді та вважає, що застосування до ОСОБА_7 іншого, менш суворого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України на цій стадії досудового розслідування.

Поряд з цим, відповідно до

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності будь-яких підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. ст. 376, 392, 393, 404, 405, ст.407 ч.3 п.1, ст.ст. 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2025 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :