ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2734/25 Справа № 235/1358/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

захисника: ОСОБА_7 (в режимі відео конференції)

прокурора: ОСОБА_8 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на ухвалу Південного районного суду м. Кам`янського від 16 липня 2025 року у кримінальному провадженні №0000293 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Південного районного суду м. Кам`янського від 16 липня 2025 року, продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України до 12 вересня2025 року включно.

Із вказаним судовим рішенням не погодився захисник ОСОБА_9 та оскаржив його в апеляційному порядку. На обґрунтування своїх вимог вважає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, не відповідає вимогам ч. 3 ст. 370 КПК України та прийнята з порушенням вимог ст. 411 КПК України. Зазначає, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а прокурором не надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження клопотання, що є істотним порушенням закону та перешкодило ухвалити законне й обґрунтоване рішення. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно вказав у своїй ухвалі про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 до 18.07.2025 року. Оскільки попередньою ухвалою строк тримання під вартою був визначений до 25.07.2025 року. При цьому наступне судове засідання було призначене на 21.07.2025 року, тобто ще до завершення строку дії попередньої ухвали. Вказує, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу є необґрунтованим і безпідставним, оскільки не підтверджується жодними належними доказами. Його зміст, за твердженням апелянта, не відрізняється від раніше поданих клопотань, окрім посилання на попередню ухвалу про продовження строку тримання під вартою до 25.07.2025 року. Зазначає, що у клопотанні прокурора, фактично наведено лише текст повідомлення про підозру та обвинувального акту, а також зазначено мету продовження запобіжного заходу: запобігання спробам переховуватись від органів досудового розслідування, впливати на свідків чи вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, прокурор посилався на ризик дезертирства або переходу на непідконтрольну Україні територію. Апелянт наголошує, що досудове розслідування завершене ще у 2023 році, а наведені ризики не підтверджені конкретними доказами. Вказує, що клопотання від 15.07.2025 року було підписане прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_10 . Однак, як зазначає апелянт, із постанови про визначення групи прокурорів від 17.05.2025 року вбачається, що прокурор ОСОБА_11 до цієї групи не входить, а тому не має повноважень подавати клопотання про продовження запобіжного заходу. Постанова про відвід прокурора ОСОБА_12 чи інші підстави для зміни процесуального керівника у кримінальному провадженні відсутні. Вважає, що відсутні будь-які належні обґрунтування існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Він зазначає, що контроль за пересуванням обвинуваченого можна забезпечити шляхом застосування електронного засобу контролю. Ризик впливу на свідків, на його думку, є декларативним та не підтверджується доказами, тим більше що свідки вже допитані у судовому засіданні та їх показання не підтверджують наявність складу злочину, інкримінованого ОСОБА_6 . Вказує, що ризики перешкоджання кримінальному провадженню чи вчинення нового злочину є абстрактними і не підкріплені конкретними фактами. Так само безпідставними він вважає твердження сторони обвинувачення про ризик знищення чи спотворення доказів, оскільки всі речові докази перебувають у сторони обвинувачення, а отже, обвинувачений не має до них доступу. Апелянт також звертає увагу, що прокурор ОСОБА_12 у судовому засіданні повідомила про відсутність у сторони обвинувачення речових доказів. Вважає, що клопотання прокурора не могло бути задоволено, оскільки воно подане особою без належних повноважень і не підтверджене жодними належними доказами, що свідчило б про існування ризиків, передбачених КПК України. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи, клопотань про відкладення слухання справи не надходило.

Заслухавши суддю доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти скасуванню оскаржуваної ухвали та зміни запобіжного заходу обвинуваченому, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 331 КПК України під час судового розгляду суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим злочину; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 до спливу строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою, суд дійшов висновку про доцільність продовження цього запобіжного заходу, обґрунтувавши його у судовому рішенні. Суд першої інстанції врахував наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Збереження обґрунтованої підозри є обов`язковою умовою правомірності продовження тримання під вартою.

Вказавши, що на теперішній час ризики, які були підставою для застосування, а в подальшому продовження запобіжного заходу обвинуваченим, на даний час не зменшились та продовжують існувати.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано вирішив, що обраний щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що йому інкримінується, не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини та менш суворий запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного ст.ст. 3, 27 Конституції України права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання вимог кримінального процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.

Суд апеляційної інстанції з наданих судом першої інстанції матеріалів встановив, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, яке відповідно до приписів ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за яке передбачено покарання у виді довготривалого позбавлення волі, що в сукупності дає підстави вважати, що останній усвідомлюючи покарання, яке йому загрожує, в разі визнання винуватим, може переховуватися від суду.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого прокурор мотивував тим, що не перестали існувати ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що стало підставою для продовження строку обраного запобіжного заходу.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я людини, які ст. 3 Конституції Україні визнані найвищою соціальною цінністю в Україні.

Конституційний Суд України у рішенні від 27.10.1999 р. № 7рп зазначив, що кримінальну відповідальність слід розглядати як особливий правовий інститут, у межах якого здійснюється реагування держави на вчинений злочин. Кримінальна відповідальність передбачає офіційну оцінку відповідними державними органами поведінки особи як злочинної. Підставою кримінальної відповідальності є наявність у діяннях особи складу злочину, передбаченого кримінальним законом. Це форма реалізації державою правоохоронних норм, яка в кінцевому підсумку, як правило, полягає в застосуванні до особи, що вчинила злочин, конкретних кримінально-правових заходів примусового характеру через обвинувальний вирок суду.

Крім того, висновок суду першої інстанції щодо законності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також Європейський суд з прав людини в рішенні «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Тяжкість, характер та обставини кримінального правопорушення свідчать про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів бере до уваги дані про особу ОСОБА_6 який має постійне місце проживання, сталі соціальні зв`язки, є раніше не судимою особою, та зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_6 під вартою є не лише очікування завершення судового розгляду справи, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, що вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Отже, на даний час продовжують існувати обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні, наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 і виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти.

Доводи апелянта про не надання доказів прокурором на підтвердження ризиків ч.1 ст.177 КПК України, є безпідставними, прокурором доведені наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України. Крім того ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій. Наразі право слухняна поведінка обвинуваченого зумовлена виключно дієвістю обраного запобіжного заходу, а не високими моральними якостями.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинуваченого від суду, є підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000р, у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Апеляційний суд наголошує, що вирішуючи питання необхідності продовження запобіжного заходу, слід виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не лише права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як потерпілого, так і суспільства в цілому.

Судова колегія не вбачає в діях суду першої інстанції порушень кримінального процесуального законодавства, які б вплинули на законність прийнятого рішення про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно зазначив у своїй ухвалі про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 строк до 18.07.2025 року, тоді як попередньою ухвалою цей строк було визначено до 25.07.2025 року. Водночас наступне судове засідання було призначене на 21.07.2025 року, тобто ще до завершення дії попередньої ухвали. Суд апеляційної інстанції вважає, що наявна описка у даті не впливає на законність оскаржуваного рішення, не порушує права обвинуваченого чи інших учасників провадження та жодним чином не може бути підставою для зміни або скасування обраного запобіжного заходу.

Доводи апеляційної скарги про те, що клопотання від 15.07.2025 року було підписане прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_10 , який нібито не мав повноважень, є безпідставними. Посилання апелянта на постанову від 17.05.2025 року про визначення групи прокурорів, де ОСОБА_8 не був включений, спростовується наданими матеріалами у справі. Зокрема, постановою від 14.07.2025 року у кримінальному провадженні № 0000293 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, прокурора ОСОБА_8 включено до групи прокурорів.

Фактично подана апеляційна скарга викликана самим лише недосягненням бажаного результату у виді звільнення ОСОБА_6 з під варти, що в жодному випадку не може бути підставою для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу.

Ураховуючи сукупність обставин, в тому числі стадію судового провадження, дані про особу ОСОБА_6 суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність даних які б свідчили, що зазначені ризики не існують, а інші, менш суворі запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого і продовження раніше обраного щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наразі тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованими та виправданими, оскільки виключно в такому виді можливо забезпечити досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи судом, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Південного районного суду м. Кам`янського від 16 липня 2025 року, про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, за ч.1 ст.115 КК України, до 12 вересня 2025 року включно без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді