Справа № 738/1404/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/623/25
Категорія - ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

законного представника потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000366 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та прокурора на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с. Стольне Менського району Чернігівської області, мешканець АДРЕСА_1 , одружений, має на утриманні одну неповнолітню дитину, освіта середня-спеціальна, військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 , раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_12 - ОСОБА_7 3000000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 10000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» Чернігівської обласної ради 153 530 грн. 01 коп. витрат на стаціонарне лікування потерпілої від злочину ОСОБА_12 .

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави 4315,06 грн. процесуальних витрат. Долю речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 22 липня 2020 року, близько 13 год. 30 хв., ОСОБА_10 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21011», р.н. НОМЕР_2 , та рухаючись по проїзній частині вул. 1 Травня, в с. Волосківці Корюківського (колишнього Менського) району Чернігівського області, в напрямку м. Чернігова, наближаючись до перехрестя з вул. Пархоменка в с. Волосківці, діючи необережно, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, рухаючись зі швидкістю руху не менше 75,1 км/год, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відповідно не реагував на її зміну, при виникненні небезпеки для руху, а саме велосипеда під керуванням малолітньої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка виїхала із другорядної дороги вул. Пархоменка на вул. 1 Травня в с. Волосківці, справа наліво відносно напрямку руху вище зазначеного автомобіля, яку ОСОБА_10 об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд правою частиною переднього бампера керованого ним автомобіля з передньою частиною переднього колеса велосипеда під керуванням малолітньої ОСОБА_12 , в результаті чого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_10 порушив вимоги п.2.3 (б), п.12.3, п.12.4 Правил дорожнього руху, які є причиною та умовою виникнення та настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали.

Не погоджуючись із рішенням суду, захисник ОСОБА_9 подав в інтересах обвинуваченого апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію дій свого підзахисного, просив змінити вирок місцевого суду та призначити ОСОБА_10 покарання без позбавлення права керування транспортними засобами. Вказав на те, що суд не в повній мірі врахував особу ОСОБА_10 , який є військовослужбовцем ЗСУ за спеціальністю старший механік та на теперішній час призначений на посаду водія-стрільця, а тому позбавлення його права керування транспортними засоби позбавить його можливості проходити службу у лавах ЗСУ.

Не погодившись із рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини ОСОБА_10 та кваліфікацію його дій, просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі КНП «Менська міська лікарня» - задовольнити та стягнути з ОСОБА_10 754,88 грн. у відшкодування витрат, понесених медичним закладом на лікування потерпілої ОСОБА_12 . В обґрунтування скарги посилається на те, що при застосуванні до обвинуваченого положень ст.75 КК України, місцевим судом не надано належну оцінку наслідкам кримінального правопорушення у виді спричинення малолітній дитині тяжких тілесних ушкоджень та поведінці ОСОБА_10 після вчинення злочину. Також судом помилково враховано як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, щире каяття. Під час судових дебатів законний представник потерпілої наголошував на необхідності призначення ОСОБА_10 покарання у виді реального позбавлення волі, оскільки не вбачав щирого каяття останнього. Поведінка обвинуваченого є пасивною та не свідчить про його щире каяття у скоєному. Несистематична виплата грошової допомоги сім`ї потерпілої, більша частина якої здійснена після відновлення судового розгляду у вересні 2024 року, є намаганням ОСОБА_10 уникнути призначення судом реального покарання. Пом`якшуючі обставини, які не оспорюються стороною обвинувачення - надання іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення та часткове відшкодування потерпілій витрат на лікування, були враховані судом при призначенні покарання, та у даному конкретному випадку не є такими, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_10 без ізоляції від суспільства. Крім того, апелянт посилається на допущення судом першої інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону в частині не вирішення питання щодо цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі КНП «Менська міська лікарня» Менської міської ради, який судом не розглядався, у мотивувальній частині не наведено підстав для задоволення або відмови в ньому, в у резолютивній - рішення щодо вказаного позову.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, котрі підтримали свою апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; думку прокурора, законного представника потерпілої ОСОБА_7 та представника потерпілої, які підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просили її задовольнити; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з пунктами 3, 4 ч.1 ст.420 КПК України, апеляційний суд має скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання чи неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Частиною 1 ст.421 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано, окрім іншого, у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання лише у разі, якщо на цих підставах апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційних скаргах захисником обвинуваченого та прокурором не оспорюються. Розгляд справи в суді першої інстанції відбувався за правилами ч.3 ст.349 КПК України

Разом з тим колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, заслуговують на увагу, з наступних міркувань.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_10 розміру покарання, місцевий суд узяв до уваги, що останній повністю визнав вину у вчиненому, щиро розкаявся, частково відшкодував потерпілій витрати на лікування та надав іншу допомогу потерпілій безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який за місцем проживання та проходження військової служби характеризується позитивно, має статус учасника бойових дій; висновки, викладені в досудовій доповіді; відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Однак, оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, із звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України.

Зокрема, суд не дав належної оцінки встановленій ним обставині, що ОСОБА_10 під час керування транспортним засобом грубо порушив одночасно декілька пунктів Правил дорожнього руху, наслідком чого стало отримання малолітньою потерпілою тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, які в подальшому вплинули на її розвиток та істотно змінили її життєдіяльність, внаслідок чого вона отримала інвалідність І групи. Протиправні дії обвинуваченого призвели до тяжких наслідків у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю малолітньої ОСОБА_12 , тоді як відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.

Вчинене ним кримінальне правопорушення відноситься до числа суспільно небезпечних злочинів проти безпеки руху, основним безпосереднім об`єктом якого є безпека руху, а обов`язковим додатковим життя та здоров`я людей, непорушність яких гарантовано Конституцією України.

Не знижує тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого за наведених обставин, виключно позитивна характеристика ОСОБА_10 у загально-соціальному плані, та його посткримінальна поведінка, спрямована на залагодження своєї провини.

Його часткове відшкодування завданої шкоди - це добровільні дії, які фактично усувають негативні наслідки вчиненого злочину. Закон прямо вказує, що відшкодування повинно бути реальним та в повному обсязі (постанова Верховного Суду від 12.04.2023, справа №363/931/22 (провадження № 51-1178км23).

Крім того, місцевий суд не вказав, як позитивна характеристика обвинуваченого знижує ступінь суспільної небезпеки як самого ОСОБА_10 , так і злочину, який він вчинив.

Також місцевим судом не в повній мірі врахована думка законного представника потерпілої - ОСОБА_7 , який просив призначити ОСОБА_10 реальну міру покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Отже, в аспекті досягнення мети покарання, виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у її соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості обвинуваченого в результаті застосування до нього покарання відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення і засудження вчиненої суспільно небезпечної дії та своєї винуватості.

Тому покарання, визначене судом першої інстанції, з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між обраним судом та тим розміром покарання, яке б мало бути призначене та яке б не становило «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідало б справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Відтак, покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України, із застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК України, не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є явно несправедливим, внаслідок його м`якості.

Надаючи оцінку доводам прокурора про відсутність щирого каяття у винного, колегія суддів виходить із того, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Колегія суддів зазначає, що матеріалами кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_10 виказав щирий жаль з приводу скоєного та осуд своєї поведінки, а також частково відшкодував потерпілим завдані збитки.

Водночас, з обвинувального акту убачається, що під час досудового розслідування органом досудового розслідування було встановлено відсутність обставини, які б обтяжували покарання ОСОБА_10 та наявність обставин, які його пом`якшують, серед іншого, щире каяття.

Обвинувальний акт був затверджений прокурором та скерований до суду. Під час судового розгляду було встановлено факт визнання ОСОБА_10 своєї вини за пред`явленим обвинуваченням та в порядку ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним дослідження зібраних у кримінальному провадженні доказів, з чим погодились усі учасники кримінального провадження, в тому числі й сторона обвинувачення.

Тобто, окрім відомостей, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_10 , інші докази у кримінальному провадженні не досліджувались, викладені в обвинувальному акті обставини, в тому числі і факт наявності пом`якшуючих обставин, не оспорювалися та докази на підтвердження чи спростування наявності такої пом`якшуючої обставини як щире каяття також не досліджувались.

З огляду на викладене, безпідставними є доводи прокурора про помилковість врахування місцевим судом обставини, яка пом`якшує покарання - щирого каяття.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , колегія суддів визнає щире каяття, часткове відшкодування витрат на лікування потерпілої та надання іншої допомоги потерпілій безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , колегією суддів не встановлено.

А тому, призначаючи покарання ОСОБА_10 , відповідно до вимог ст.65 КК України, колегія суддів бере до уваги ступінь суспільної небезпеки скоєного, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, його відношення до скоєного; дані про особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем ЗСУ, тобто приймає безпосередню участь у відсічі збройній агресії РФ, учасником бойових дій, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, його вік, стан здоров`я, сімейний стан: одружений, має на утриманні неповнолітню дитину; за місцем проживання, проходження служби та попереднім місцем роботи характеризується виключно позитивно; обставини, які пом`якшують покарання; відсутність обставин, які обтяжують покарання; з урахуванням позиції потерпілої сторони щодо міри покарання; колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначити обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.286 КК України, із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

З урахуванням вказаних вище обставин, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги захисника щодо не призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, адже воно відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_10 слід рахувати з моменту взяття його під варту на виконання вироку суду.

Що стосується доводів прокурора про істотні порушення вимог закону в частині вирішення цивільного позову, то вони є слушними, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, серед іншого, ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 1 ст.368, ч. 3, 4 ст.374 КПК України передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як убачається з матеріалів справи, прокурором в інтересах держави в особі КНП «Менська міська лікарня» Менської міської ради заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_10 про стягнення 754,88 грн. на відшкодування витрат, понесених лікарнею на лікування потерпілої ОСОБА_12 .

Водночас, ухвалюючи обвинувальний вирок у кримінальному провадженні, місцевим судом рішення щодо заявленого цивільного позову прийнято не було, хоча у судовому засіданні місцевого суду прокурором оголошено цей цивільний позов, який обвинувачений визнав повністю, інші учасники не заперечували проти його задоволення, відтак цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі КНП «Менська міська лікарня» підлягає задоволенню.

За таких обставин, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання ОСОБА_10 та вирішення цивільного позову, підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст.ст.404, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора - задовольнити частково.

Вирок Менського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2025 року щодо ОСОБА_10 в частині призначеного йому покарання та вирішення цивільного позову - скасувати та ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_10 рахувати з моменту його фактичного затримання на виконання вироку суду.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь КНП «Менська міська лікарня» Менської міської ради 754 грн. 88 коп. на відшкодування витрат на лікування потерпілої від злочину ОСОБА_12 .

У решті цей же вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4