Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

23 вересня 2025 року м. Рівне

Справа № 570/463/25

Провадження № 11-кп/4815/422/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000013 від 07.01.2025 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 29 травня 2024 року за ст. 126-1 КК України на один рік обмеження волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком в один рік, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 24 лютого 2025 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 24 лютого 2025 року ОСОБА_6 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, і призначено покарання - два роки обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України остаточне покарання призначено два роки і два місяці обмеження волі, строк відбуття якого рахується з моменту набрання вироком законної сили.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 у період часу з 17.02.2024 року по 06.01.2025 року, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи негативні наслідки, діючи систематично, з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття в сім`ї, вчинив відносно осіб, з якими перебуває у сімейних відносинах, в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 1, ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» - своєї дружини ОСОБА_8 та малолітньої дитини ОСОБА_9 - 2019 року народження, домашнє насильство, що призвело до фізичних та психологічних страждань, розладів здоров`я і погіршення якості життя потерпілих осіб.

Так, 17.02.2024 року, 16.05.2024 року, 03.06.2024 року ОСОБА_6 у присутності малолітньої дитини ОСОБА_9 вчинив щодо дружини ОСОБА_8 психологічне насильство, що виражалося у формі словесних образ, погроз фізичною розправою, чим було завдано шкоди психічному здоров`ю потерпілої, за що 06.03.2024 року, 17.06.2024 року та 13.08.2024 року був притягнутий Рівненським районним судом Рівненської області до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Будучи притягнутим до адміністративної відповідальності, ОСОБА_6 на шлях виправлення не став та продовжив вчиняти тотожні та об`єднані спільним умислом дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства.

29.12.2024 року в присутності малолітньої дитини ОСОБА_9 , вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_8 психологічне насильство, словесно її ображаючи та погрожуючи фізичною розправою.

02.01.2025 року ОСОБА_6 , перебуваючи в будинку за місцем спільного проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправність вчинюваних ним дій, вчинив психологічне та фізичне насильство відносно дружини в присутності малолітньої дитини, яке виразилось у словесних образах, приниженні, погрозах фізичною розправою, шарпанині, викручуванні рук та нанесені легких тілесних ушкоджень у виді синця на обох повіках правого ока із субкон`юктивальним крововиливом у внутрішніх квадрантах.

Також ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, продовжуючи свої протиправні дії, 06.01.2025 року, знаходячись за вищевказаним місцем проживання в присутності малолітньої ОСОБА_9 словесно ображав та принижував дружину ОСОБА_8 , що призвело до їх психологічних та фізичних страждань.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 , не заперечуючи фактичних обставин вчиненого, доведеності вини ОСОБА_6 та правильності кваліфікації дій, доводить, що судом, на його думку, призначено надто суворе покарання без врахування ряду помякшуючих покарання обставин - щирого розкаяння у вчиненому, позитивних характеристик з місця роботи ТзОВ «СОЯ-БІОТЕК» та з сільської Ради, примирення з потерпілою, наявності на утриманні неповнолітньої дитини та матері, яка потребує постійного стороннього догляду.

Зазначає, що ОСОБА_6 став на шлях виправлення, про що свідчить подальша належна поведінка і добровільне укладення договору щодо проходження програми для кривдників. Просить вирок в частині призначення покарання змінити і на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком в три роки з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурор доводить, що досліджені судом першої інстанції докази підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а протиправна поведінка є системною. Оскаржуваний вирок суду є законним та обгрунтованим, а, відтак, підстави для його скасування відсутні.

Іншими учасниками судового розгляду вирок не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника-адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримання поданої апеляційної скарги, доводи прокурора, який вважає вирок законним, обґрунтованим і просить залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі сторони захисту, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, яким судом дана правильна юридична оцінка, що не заперечується в апеляційній скарзі і не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Твердження захисника ОСОБА_7 про призначення ОСОБА_6 надто суворого покарання не є переконливим, оскільки вирішення судом даного питання ґрунтується на вимогах статей 50, 65 КК України.

При обранні покарання обвинуваченому суд дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з наступними змінами) «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно яких судам, з врахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу (поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання), його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку, матеріальний стан) належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, щиро розкаялися, активно сприяли розкриттю злочину, тощо, і більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на грунті пияцтва чи за наявності рецидиву злочину, і призначив покарання в межах ст. 126-1 КК України, належним чином вмотивувавши прийняте рішення. .

Зокрема, суд врахував, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_6 , згідно положень ст. 12 КК України, відноситься до нетяжких злочинів, однак, кримінальним правопорушенням систематично завдавалися моральні страждання членам сім`ї обвинуваченого, який вчиняв насильство в сім`ї, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, системність таких дій, скоєних в період іспитового строку, встановленого судом за аналогічне кримінальне правопорушення, що, на переконання місцевого суду свідчить про неможливість виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень без ізоляції його від суспільства.

При апеляційному розгляді ОСОБА_6 підтвердив, що 29.05.2024 року вироком місцевого суду був засуджений за ст. 126-1 КК України на один рік обмеження волі і звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком в один рік, однак, продовження протиправної поведінки мало місце.

Зважаючи на те, що ОСОБА_6 скоєно кримінальне правопорушення в період іспитового строку, встановленого процесуальним рішенням, суд правомірно, відповідно до положень ст. 71 КК України та роз`яснень п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, згідно якого призначене остаточне покарання має бути більшим, як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від не відбутої частини покарання за попереднім вироком, визначив йому остаточне покарання.

Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню, тобто, приєднання не відбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків.

Вказані вимоги закону узгоджується і з правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 01 червня 2020 року (справа № 766/39/17, провадження № 51-8867кмо18), якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК України, - за сукупністю вироків.

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 грудня 2021 року (справа № 243/7758/20) міститься висновок про застосування норм права, згідно з яким для застосування закріплених у ч. 1 ст. 71 КК України правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності: перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим - «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком; друга - наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком.

Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч. 1 ст. 71 КК під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження, в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 24 лютого 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали, а ОСОБА_6 - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3