Провадження № 1-кп/932/1849/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року м. Дніпро

Шевченківський районний суд м. Дніпра у складі

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду м. Дніпра обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0020241 від 02.10.2025 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Шевченківського районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 407 КК України.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні зазначила, що справа підсудна Шевченківському районному суду міста Дніпра, підстав для закриття кримінального провадження не вбачається, угод не укладено, обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, просила призначити справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за участю сторін кримінального провадження.

Сторона захисту не заперечувала проти призначення справи до судового розгляду.

Заслухавши позиції сторін, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 291 КПК України визначені вимоги щодо форми та змісту обвинувального акта. Зокрема обвинувальний акт має містити, у тому числі формулювання обвинувачення.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, містить вичерпний перелік відомостей, які є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); 3) формулювання обвинувачення.

У пункті 2 постанови Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року у справі №5-328кс16, Суд зазначив таке: «При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому».

Згідно з положення п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно з якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа, реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Системний аналіз норм кримінального та кримінального процесуального законів України регламентують, що виклад фактичних обставин справи - це формулювання фактичного складу діяння, тобто конкретний опис поведінки особи й інших юридичних фактів, які встановлено (процесуально доведено) та мають кримінально-правове значення й у системному поєднанні утворюють фактичний склад злочину. Водночас таке формулювання не повинно містити абстрактних юридичних формулювань, безпосередньо вжитих у кримінальному законі, оскільки це буде не виклад фактичного складу злочину, а юридичне формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Відсутність відповідних нормативних критеріїв призводить до змішування понять «виклад фактичних обставин кримінального правопорушення» та «формулювання обвинувачення».

Головна відмінність формулювання обвинувачення від викладення фактичних обставин кримінального правопорушення полягає у тому, що формулювання обвинувачення є свого роду висновком щодо дій особи, і хоча його текст не може суттєво відрізнятися від змісту повідомленої особі підозри, але й воно не повинно дублювати викладення фактичних обставин кримінального правопорушення в обвинувальному акті.

Дотримання зазначених вимог до змісту обвинувального акта є однією із гарантій права особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, на захист, оскільки пред`явлення конкретного обвинувачення і чітке викладення фактичних обставин кримінального правопорушення надає обвинуваченій особі можливість ефективно захищатися від такого обвинувачення та використовувати всі передбачені кримінально-процесуальним законом права на свій захист.

Згідно зі змісту викладу фактичних обставин в обвинувальному акті ОСОБА_4 вчинив два епізоди самовільного залишення місця несення військової служби в умовах воєнного стану, а саме 15.05.2025 з військової частини НОМЕР_1 , до якої він так і не повернувся, та 11.07.2025 з військової частини НОМЕР_2 , до якої він також не повернувся.

При цьому, згідно зі змісту формулювання обвинувачення ОСОБА_4 ставиться у провину лише один епізод самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 11 липня 2025 року.

Тобто наявна різниця між викладом фактичних обставин кримінального правопорушення в обвинувальному акті та формулюванням обвинувачення, що істотно порушує право на захист ОСОБА_6 . З`ясування, за якими саме обставинами ОСОБА_4 інкриміновано злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, та логічне зіставлення їх з формулюванням обвинувачення, під час чого дві такі складові обвинувального акта не повинні суттєво відрізнятися між собою є необхідним, у тому числі, для розуміння як та від яких конкретних обвинувачень повинен захищатись ОСОБА_4 .

Окрім цього, відповідно до викладених фактичних обставин, ОСОБА_4 15.05.2025 був відсутнім під час перевірки особового складу військової частини НОМЕР_1 , тобто самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , та став проводити час на власний розсуд поза межами місце несення військової служби, не пов`язуючи його з виконання обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину чи звернення до органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.

Наведені вище обставини приводять до висновку, що викладення в обвинувальному акті фактичні обставини за якими ОСОБА_4 інкриміновано вчинення кримінального правопорушення в такий спосіб, на переконання суду, свідчить про невиконання органом досудового розслідування завдань кримінального провадження, визначених у ст. 2 КПК України, порушення загальних засад кримінального провадження, зокрема, принципів верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступу до правосуддя й інших, а також порушення міжнародних стандартів у галузі судочинства, які послідовно стверджують про необхідність роз`яснення кожному, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього, що є гарантією права на справедливий розгляд.

Необхідно зауважити, що за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а тому виявлені недоліки обвинувального акта перешкоджають подальшому судовому розгляду та є підставою для повернення обвинувального акта прокурору.

При цьому, суд враховує і те, що ст. 338 КПК України передбачена можливість зміни обвинувачення в суді, однак це є правом прокурора, а не обов`язком, при цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Зазначені вище встановлені в підготовчому судовому засіданні обставини вказують на наявність суттєвих порушень КПК, які допущені прокурором на стадії складання обвинувального акта та направлення його до суду, що унеможливлює належне проведення судового провадження.

Оскільки затверджений прокурором обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України до обвинувального акта, суд встановив передбачені законом підстави для повернення обвинувального акта прокурору для виправлення його недоліків, зокрема в частині узгодження викладених фактичних обставин кримінального правопорушення із формулюванням обвинувачення.

Окрім цього, у підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , підтримавши обґрунтування, правові підстави та ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Захисник просила суд змінити запобіжний захід на домашній арешт, оскільки жоден з ризиків не підтверджений, а ОСОБА_4 в січні 2025 року пройшов операцію на серці, а в Рівненській області він проходив лікування. Окрім цього обвинувачений добровільно поїхав у м. Дніпро для звернення у ВСП. Також сторона захисту просила змінити обвинуваченому місце утримання під вартою з ДУ «ДУВП №4» на гауптвахту, через поганий стан здоров`я обвинуваченого, долучивши медичну документацію ОСОБА_4 .

Обвинувачений підтримав думку свого захисника, зазначивши, що він самостійно пішов служити, хоча був непридатний до військової служби.

Суд, вислухавши думку сторін кримінального провадження, дійшов висновку, що клопотання прокурора щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, підлягає задоволенню, з таких підстав.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (частина друга статті 177 КПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, крім іншого, статтею 407 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених частиною першою статті 177 КПК України, вважаються наявними за умови встановлення судом обґрунтованої ймовірності реалізації ним таких дій. Чинне законодавство не вимагає підтвердження того, що обвинувачений обов`язково здійснюватиме такі дії. Однак суду необхідно встановити, чи обвинувачений наразі має об`єктивну можливість їх реалізації в майбутньому.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України однією з підстав для продовження строку тримання під вартою особи є наявність обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду провадження по суті, а саме, питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинною у вчиненні злочину.

Вирішуючи питання продовження строку подальшого тримання особи під вартою, суд має встановити продовження існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки такої особи та можливість запобігти цим ризикам шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.

Під час розгляду даного клопотання суд дійшов висновку, що ризики передбачені п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України продовжують існувати.

Кримінальне правопорушення, за яким обвинувачується ОСОБА_4 , згідно зі ст. 12 КК України, віднесено до тяжких злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення), що загрожує обвинуваченому, за умови доведеності його вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років позбавлення волі, без обрання іншої, альтернативної міри покарання.

Тяжкість покарання, характер та обставини вчинення кримінального правопорушення, дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений з метою уникнення покарання, враховуючи його тяжкість, спроможний переховуватись від суду. Разом і цим, існує ризик впливу на свідків у кримінальному провадженні, оскільки на сьогоднішній день вони не допитані судом.

Окрім того, обвинувачений спроможний вчинити інше кримінальне правопорушення, враховуючи те, що ОСОБА_4 є військовослужбовцем, а тому існує ймовірність вчинення останнім кримінальних правопорушень, передбачених ст. 407, 408 КК України.

Щодо клопотання сторони захисту суд зазначає, що згідно з наданої медичної документації за довідкою ВЛК в/ч НОМЕР_3 від 29.03.2024 ОСОБА_4 потребував відпустки на лікування після поранення на 30 календарних днів, за довідкою ВЛК в/ч НОМЕР_4 від 24.04.2024 ОСОБА_4 потребував відпустки на лікування після поранення на 30 календарних днів, за довідкою ВЛК в/ч НОМЕР_4 від 23.05.2024 ОСОБА_4 потребував відпустки на лікування після поранення на 30 календарних днів; за випискою з медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_4 був виписаний зі стаціонару 29.03.2024, після 9 днів перебування на лікуванні.

Тобто наразі у суду відсутні підстави вважати, що в обвинуваченого тяжкий стан здоров`я, ступінь хворобливості якого не дозволяє утримувати його під вартою без загрози для його життя та здоров`я.

Щодо прохання сторони захисту змінити запобіжний захід із тримання під вартою на домашній арешт суд звертає увагу, що стороною захисту не було надано відповідних правовстановлюючих документів на нерухомість у якій ОСОБА_4 буде дотримуватись належним чином домашнього арешту у разі застосування до нього такого заходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи наявність та актуальність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд дійшов висновку про необхідність визначити заставу у розмірі двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 7 ст. 182 КПК України у випадках, передбачених ч. 3, 4 ст. 183 цього Кодексу, обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Окрім цього, суд вважає за необхідне відповідно до ч. 3 ст. 183 та ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі внесення застави, покласти на обвинуваченого обов`язки.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 314 - 316 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з утриманням його в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 22 лютого 2026 року включно.

Установити, що датою закінчення дії цієї ухвали щодо тримання ОСОБА_4 під вартою є 22 лютого 2026 року включно.

Визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_4 обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) грн.

Установити, що у разі внесення обвинуваченим або іншою фізичною чи юридичною особою, застави у розмірі двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) грн ОСОБА_4 підлягає звільненню з-під варти.

У разі внесення застави на обвинуваченого будуть покладені такі обов`язки прибувати за кожною вимогою до суду, слідчого судді, прокурора та слідчого, а також повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання та/або місця перебування.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі нез`явлення його за викликом без поважних причин чи неповідомлення ним про причини своєї неявки, або порушення ним обов`язків, покладених на нього, застава звертається у дохід держави.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0020241 від 02.10.2025 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України повернути прокурору для приведення його у відповідність до вимог КПК України.

Ухвала може бути оскаржена в частині продовження запобіжного заходу обвинуваченому безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, що тримається під вартою - протягом того ж строку з моменту отримання копії.

Ухвала може бути оскаржена в частині повернення обвинувального акта прокурору до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня оголошення ухвали, а особою, що тримається під вартою - протягом того ж строку з моменту отримання копії, через Шевченківський районний суд м. Дніпра.

Суддя ОСОБА_1