Справа № 455/648/25
Провадження № 1-кп/455/162/2025
ВИРОК

Іменем України

14 жовтня 2025 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000146 від 19.03.2025 року, про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Перечин Перечинського району Закарпатської області, жителя АДРЕСА_1 , не працюючого, має на утриманні одну малолітню дитину, військовозобов`язаного, раніше судимий вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04.07.2024 року за ч.1 ст. 382 КК України до 2 років позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України,

за участю: сторони обвинувачення - прокурора ОСОБА_4 ,

сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 , на початку січня 2025 року (точна дата та точний час досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи на подвір`ї житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , маючи при собі предмети, які не є національною валютою України - гривнею, усвідомлюючи, що вони не являються платіжним засобом, але зовні схожі на купюри номіналом по 1000 гривень, вирішив шляхом обману гр. ОСОБА_6 , розраховуватись з останньою, за придбаний у неї металобрухт такими сувенірними купюрами.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом обману гр. ОСОБА_6 , розрахувався з нею за придбаний металобрухт, який остання оцінила на суму 4000 гривень, чотирма сувенірними купюрами, зовні схожими на купюри номіналом по 1000 гривень, чим завдав потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 4000 гривень.

В подальшому, ОСОБА_3 здав придбаний в результаті шахрайських дій у ОСОБА_6 металобрухт, у пункт прийому металобрухту - ПП «Метал-Бом», що розташований за адресою: м. Самбір, вул. Промислова №3, Самбірський район, Львівська область, отримавши грошові кошти в сумі 4500 гривень та розпорядився даними грошовими коштами на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_3 обгрунтовно обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

Прокурор в судовому засіданні просив визнати обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі. А остаточне покарання, з врахувавнням ст.ст.71, 72 КК України призначити у вигляді позбавлення волі.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні просив суд обвинуваченого суворо не карати, призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю. Додатково пояснив, що на початку січня 2025 року, близько третьої-четвертої години дня в с.Міженець він прийшов до потерпілої ОСОБА_6 щоб купити залізо (металобрухт). Вона дала йому металеві завіси та зварювальний апарат. Вони домовилися, що це буде коштувати 4000 гривень. Однак, він розрахувався з нею за це сувенірними купюрами, які потерпіла поклала собі в кишеню, думаючи, що це справжні 4000 гривень. Після того, як до нього прийшли працівники поліції він відшкодував потерпілій завдану шкоду. Також пояснив, що він усвідомлював, що в нього є судимість за іншим вироком, йому призначено покарання з іспитовим строком і він перебуває на обліку в органі пробації. Щиро розкаявся у вчиненому, обіцяв більше такого не робити.

Потерпіла ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. 06.10.2025 року подала в канцелярію суду заяву, в якій просила розгляд справи провести у її відсутності, обвинуваченого ОСОБА_3 суворо не карати. Претензій до обвинуваченого не має, шкода їй відшкодована. Будучи допитаною в судовому засіданні 06.10.2025 року дала покази про те, що обвинувачений ОСОБА_3 неодноразово приїздив за металобурхтом. Через хворобу чоловіка вона мала потребу в грошах. Тому коли ОСОБА_3 на початку січня 2025 року приїхав до неї додому та спитав чи вона має металобрухт, вона сказала, що трохи має. Вони узгодили ціну в розмірі 4000 гривень. Він забрав металобрухт та дав їй чотири купюри по 1000 гривень, які вона сховала в кишеню. Лише згодом, за декілька днів, вона ретельніше роздивилася гроші та побачила на них напис «сувенір». Вона повідомила про це сину ОСОБА_7 , який зателефонував в поліцію. Претензій до обвинуваченого не має, адже кошти в сумі 4000 гривень їй повернуто обвинуваченим.

Покази потерпілої є логічними і послідовними, довіра до них не підірвана, а правдивість сумнівів не викликає.

Окрім визнання вини ОСОБА_3 , його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України також повністю підтверджується сукупністю зібраних, достатніх та взаємопов`язаних між собою, доказів кримінального провадження, які були судом досліджені, оголошені та перевірені на предмет їх достовірності у судовому засіданні, зокрема:

- Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000146 від 19.03.2025 року, з якого відомо, що 19.03.2025 року у чергову частину ВП №1 Самбірського РВП ГУ НП у Львівській області надійшов письмовий рапорт від оперуповноваженого СКП ВП №1 Самбірського РВП ОСОБА_8 , про те, що в ході розгляду матеріалів ІКС ІПНП №4697 від 07.03.2025 року, щодо вчинення шахрайських дій відносно ОСОБА_6 та встановлено, що в даному факті вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, а саме: невідома особа, шляхом обману, під приводом купівлі металобрухту, розрахувалась із гр. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителькою АДРЕСА_2 , сувенірними купюрами, чим завдала останній матеріальну шкоду на суму 4000 гривень (а.с.138);

- протоколом прийняття заяви від ОСОБА_6 про кримінальне правопорушення та іншу подію від 07.03.2025 року, з якої відомо, що близько трьох місяців тому, точної дати вона повідомити не може за місцем її проживання, а саме в АДРЕСА_2 , троє невідомих їх осіб придбали у неї металолом за який заплатили їй 4000 гривень які вона в подальшому побачила, що є сувенірними, а саме чотири купюри по одній тисячі гривнь (а.с.139, том 1);

- заявою ОСОБА_6 від 20.03.2025 року, з якої відомо, що вона добровільно видала працівникам поліції сувенірні кошти в сумі 3000 гривень, які вона отримала при продажі металобрухту в січні 2025 року. Дані грошові кошти були номіналами по 1000 гривень кожна в кількості 3 штуки (а.с.140, том 1);

- постановою про визнання речовим доказом та долучення до матеріалів кримінльного провадження від 20.03.2025 року та фото таблицею до протоколу огляду предмета від 20.03.2025 року, з яких відомо, що чотири сувенірні купюри, що знаходяться на купюрі номіналом по 1000 гривень, які були надано потерпілою гр. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителькою АДРЕСА_2 , які остання отримала як оплату, за продаж металобрухту на початку січня 2025 року, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000146, відомості про яке 19.03.2025 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Вказані речові докази, а саме чотири сувенірні купюри, що знаходяться на купюрі номіналом по 1000 гривень, які було надано потерпілою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителькою АДРЕСА_2 , яка остання отримала як оплату, за продаж металобрухту на початку січня 2025 року, збереження при матеріалах кримінального провадження. (а.с.141-147, том 1).

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 31.03.2025 року з якого відомо, що на запитання дізнаваа потерпіла ОСОБА_6 відповіла, що впізнає особу, за наступними ознаками: особа ромської національності, середнього росту, віком близько 55 років, очі карі, волосся чорне кучеряве (а.с.148-152, том 1);

- заявою ОСОБА_6 від 3.03.2025 року, згідно якої остання не заперечила проти проведення слідих дій на подвір`ї її житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_3 (а.с.153, том 1);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 21.03.2025 року, яким встановлено, що підозрюваний ОСОБА_3 надав добровільну згоду на участь у слідчому експерименті та на пропозицію дав наступні показання, що на початку січня 2025 року він приїхав в с.Міженець на своєму автомобілі до житлового будинку в АДРЕСА_2 . Залишивши автомобіль на узбіччі дороги, поблизу житловоо будинку та показав, де саме він його залишив. Після цього підозрюваний ОСОБА_9 підійшов до воріт та запитав у потерпілої ОСОБА_6 , яка в цей час перебувала на подвір`ї чи у неї є металобрухт, остання повідомила, що є тоді підозрюваний, розповів та продемонстрував як він зайшов на подвір`я житлового будинку та попрямував з потерпілою ОСОБА_6 до господарського приміщення, де зберігав металобрухт. Всі учасники слідчого експерименту попрямували до господарського приміщення, в якому зберігали металобрухт. Підійшовши до цього приміщення підозрюваний ОСОБА_3 вказав, що саме із нього він брав металобрухт, який погодилась йому продати потерпіла ОСОБА_6 . Потерпіла зазначила та показала усім учасникам слідчого експерименту, де саме в господарському приміщенні лежав металобрухт, який вона погодилась продати. Після цього підозрюваний ОСОБА_3 , що взявши із цього приміщення металобрухт він відніс його до свого автомобіля ВАЗ-2101 «Жигуль», тоді повернувся на подвір`я житлового будинку та розрахувався з потерпілою ОСОБА_6 сувенірними купюрами, які витягнув із кишені курточки та продемонстрував як він це робив. Потерпіла ОСОБА_6 розповіла, що взявши купюри від підозрюваного вона одразу помістила їх у свою кишеню курточки і не оглянула їх та продемонструвала як вона брала купюру та поміщала їх у кишеню. Після цього підозрюваний розповів, що він залишив подвір`я, сів у автомобіль та поїхав, що і продемонстрував, всі учасники слідчого експерименту попрямували до воріт (а.с.154 -, том 1);

Досліджені докази не викликають сумніву у їх достовірності так як взаємно підтверджуються, здобуті і закріплені у встановленому законом порядку, є об`єктивними.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 повністю доведена у заволодінні чужим майном шляхом обману, тому ці його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.190 КК України.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який негативно характеризується по місцю проживання.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 відповідно до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_3 відповідно до ст.67 КК України, суд визнає вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та особи з інвалідністю.

Аналізуючи вимоги ст. ст. 50, 65 КК України при призначенні покарання, суд враховує чи відповідатиме покарання за своїм розміром та ступеню тяжкості вчинених злочинів, а також особу винного.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, тобто при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання, визначенні «інших обставин справи», індивідуалізацію покарання - конкретизацію виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта, вказане повністю узгоджується з висновком викладеним у постанові ККС ВС від 13.10.2020 року по справі № 645/10158/14-к.

Також суд враховує поведінку обвинуваченого. Суд її оцінює як безвідповідальну, непередбачувану, легковажну. Обвинувачений не здатний контролювати себе та виконувати покладені на нього законом обов`язки. Таким є обов`язок щодо явки до суду. До обвинуваченого було застосовано привід, окрім того розгляд провадження зупинявся у зв`язку із його розшуком. Разом з тим, суд звертає увагу, що в ході судового розгляду встановлено, що інкриміноване йому кримінальне правопорушення обвинуваченим вчинено під час іспитового строку, який йому було встановлено вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області за ч.1 ст. 382 КК України від 04.07.2024 року, однак обвинуваченим знову вчинено протиправні дії. Тобто вказане свідчить, що обвинувачений на шлях виправлення не став.

З урахуванням вищенаведеного, керуючись вимогами виваженості та справедливості, враховуючи позицію потерпілої, яка просила обвинуваченого суворо не карати та прокурора, який просив призначити покарання у виді обмеження волі із застосуванням положень ст. ст. 71, 72 КК України, наявність малолітної дитини на утриманні, з метою виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, суд приходить до висновку про те, що виправлення і перевиховання обвинуваченого можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства та вважає доцільним призначити обвинуваченому покарання у вигляді обмеження волі в розмірі передбаченому санкцією ч. 1 ст. 190 КК України. На підставі вищезазначеного, суд вважає, що таке покарання буде законним, достатнім і справедливим для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також надасть підстави для його майбутньої соціальної реабілітації.

А тому, при таких обставинах, суд вважає, що до обвинуваченого слід обрати міру покарання, передбачену санкцією ч. 1 ст. 190 КК України у виді обмеження волі із застосуванням положень ст. 71 КК України, приєднавши повністю невідбуту частину покарання за попереднім вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04.07.2024 року та призначивши остаточне покарання з врахуванням приписів ст. 72 КК України, якими визначено, що одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.

Дане остаточне покарання (позбавлення волі), на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 р.).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Окрім того, на переконання суду, таке покарання сприятиме запобіганню вчинення нових злочинів, відповідатиме особі обвинуваченого та є достатнім, для досягнення, відповідно до ст.50 КК України мети покарання, а також випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини.

Підстав для звільнення від кримінальної відповідальності чи застосування ст. 69 КК України судом не встановлено.

Питання про речові докази слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Витрат на залучення експерта немає. Цивільний позов не заявлено.

Запобіжний захід до обвинуваченого в ході судового розгляду кримінального правопорушення судом не застосовувався, клопотання про застосування такого прокуророрм не подавалися.

Керуючись ст.ст.370, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків повністю приєднати не відбуте покарання за вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04.07.2024 року та шляхом складання покарань призначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців.

Запобіжний захід до ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Речові докази, а саме: чотири сувенірні купюри, схожі на купюри номіналом по 1000 гривень, які знаходяться при матеріалах кримінального провадження №0000146 від 19.03.2025 року залишити при матеріалах кримінального провадження №0000146 від 19.03.2025 року.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги через Старосамбірський районний суд Львівської області в Львівський апеляційний суд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику провадження, який не був присутній в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1