ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 673/1078/24

Провадження № 11-кп/820/702/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 на вирок Деражнянського районного суду Хмельницької області від 22 вересня 2025 року у кримінальному провадженні №0002513, внесеному до ЄРДР від 05.08.2024 року стосовно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Богданівці Деражнянського району Хмельницької області, громадянина України, що зареєстрований та фактично проживає по АДРЕСА_1 , раніше судимого Деражнянським районним судом Хмельницької області:

- 03 жовтня 1994 року за ст. 140 ч. 2, ст. 140 ч. 3, ст. 42, ст. 46-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців з конфіскацією майна, з відстрочкою вироку на 2 роки;

- 23 листопада 1995 року за ст. 140 ч. 3, ст. ст. 42, 43, 208 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців з конфіскацією майна. З приєднанням покарання у виді позбавлення волі строком 6 місяців за вироком від 03 жовтня 1994 року;

- 25 травня 2001 року за ст. 101 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 10 років. Звільнений 14 березня 2011 року по відбуттю строку покарання;

- 17 травня 2016 року за ст. 185 ч. 1 КК України до покарання у виді 120 годин громадських робіт. Знятий з обліку центру пробації 16 серпня 2016 року у зв`язку із відбуттям покарання;

- 08 липня 2019 року за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбуванням покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 2 роки. Знятий з обліку центру пробації 16 червня 2023 року у зв`язку із закінченням іспитового строку.

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.15 ч.3, ст.115 ч.1 КК України та засуджено до покарання у виді 9 років позбавлення волі, -

в с т а н о в и л а:

Обставини, вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом.

За вироком суду, 05 серпня 2024 року близько 10 год. 00 хв., ОСОБА_7 перебуваючи на території подвір`я будинку АДРЕСА_2 , вступив в словесну суперечку з своєю співмешканкою ОСОБА_8 , в ході якого у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на протиправне заподіяння смерті останній.

Тоді ж, ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння на території подвір`я житлового будинку АДРЕСА_2 , в положенні стоячи навпроти ОСОБА_8 , тримаючи в правій руці частину скла, умисно наніс два удари в область обличчя останньої.

В свою чергу потерпіла ОСОБА_9 , побоюючись за своє життя та здоров`я, прийняла рішення про втечу з території домоволодіння.

Водночас, ОСОБА_7 продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел спрямований на протиправне заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання взяв з приміщення будинку кухонний ніж, після чого направився за потерпілою ОСОБА_8 .

Після чого, перебуваючи на відкритій ділянці місцевості, наздогнавши потерпілу неподалік житлового будинку АДРЕСА_2 , з метою умисного вбивства, лезом ножа із прикладанням фізичної сили ОСОБА_7 умисно наніс один удар в область попереку ОСОБА_8 після чого вона впала на землю.

В подальшому, ОСОБА_7 , перебуваючи над ОСОБА_8 , яка знаходилася в положенні лежачи, кулаками обох рук умисно наніс два удари в обличчя потерпілій, висловлюючи при цьому словесні погрози, що виражалися в словах: «я тебе вб`ю».

Внаслідок зазначених умисних протиправних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_8 спричинено тілесні ушкодження у вигляді:

- рани лівої половини поперекової ділянки тулуба, яке за своїм характером зазвичай відноситься до легких тілесних ушкоджень, які спричиняють короткочасний розлад здоров?я, згідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України»;

- рани м?яких тканин правої половини обличчя з переходом на праву половину носа, уламкового перелому передньої стінки правої гайморової пазухи верхньої щелепи зі зміщенням у порожнину пазухи, перелому задньої стінки цієї ж пазухи без зміщення уламків, численні переломи носової кістки без суттєвого зміщення в сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричиняють тривалий розлад здоров?я з відсутністю небезпеки для життя, згідно тих же «Правил...»

Однак, усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця не вчинив із причин, що не залежали від його волі, оскільки до місця події прибули працівники СРПП ВнП № 2 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області, які затримали ОСОБА_7 .

Суд визнав висунуте обвинувачення доведеним та дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив незакінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство), кваліфікував його дії за ст. 15 ч. 3, ст. 115 ч. 1 КК України.

Узагальнені доводи апеляційної скарги захисту.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити та перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 з ст. 15 ч. 3, ст. 115 ч. 1 КК України на ст.122 ч.1 КК України, а також призначити покарання у межах санкції цієї статті.

Звертає увагу суду на те, що органами досудового розслідування та судом першої інстанції надана неправильна юридична оцінка діям обвинуваченого ОСОБА_7 і його дії помилково кваліфіковані за ст. 15 ч. 3, ст. 115 ч. 1 КК України, оскільки умисел обвинуваченого на незакінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_8 був відсутній.

Захисник зазначає, що обвинувачений під час досудового розслідування та у судовому засіданні послідовно заперечував умисел на вбивство потерпілої ОСОБА_8 .

Зокрема, у своїх показаннях ОСОБА_7 вказував, що на момент події у нього стався мікроінсульт, спостерігалися провали в пам`яті. Обвинувачений розбив вікно та почав тікати, а коли зрозумів, що перед ним потерпіла ОСОБА_8 , яка була у крові, сказав, що необхідно звернутися до місцевого медичного пункту. Окрім того, раніше між ним та потерпілою бійок не виникало.

Стверджує, що відповідно до висновків судово-медичних експертиз, у потерпілої ОСОБА_8 було виявлено рану лівої половини поперекової ділянки тулуба, яка за своїм характером належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а також рани м`яких тканин правої половини обличчя з переходом на праву половину носа, уламковий перелом передньої стінки правої гайморової пазухи верхньої щелепи зі зміщенням уламків у порожнину пазухи, перелом задньої стінки цієї ж пазухи без зміщення уламків, численні переломи носових кісток без суттєвого зміщення. Зазначені ушкодження, відповідно до положень «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», в сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я без небезпеки для життя.

Вказує, що у відповідності до диспозиції ст. 115 КК України вбивство може бути вчинено лише за наявності прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, тобто коли особа усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання. Якщо такий умисел не встановлено, або особа діяла не з конкретизованим умислом, то такі дії належить кваліфікувати за наслідками, які фактично настали.

На думку захисту, у даному випадку локалізація тілесних ушкоджень, знаряддя його заподіяння у сукупності з характером та послідовністю дій, вчинених обвинуваченим щодо потерпілої ОСОБА_10 , вказують на те, що у ОСОБА_7 не було прямого умислу на умисне вбивство потерпілої. Тому вважає, що кваліфікувати його дії як закінчений замах на умисне вбивство неможливо, оскільки такі дії можуть бути вчинені лише з прямим умислом.

Вказує, що підставою обвинувачення ОСОБА_7 стали лише показання потерпілої та свідків, на підставі яких слідство дійшло висновку, що обвинувачений мав намір убити ОСОБА_10 , хоча смерть не настала з причин, незалежних від його волі. При цьому обставини, на які вказує обвинувачений, взагалі не зазначені в обвинувальному акті, органами досудового розслідування не спростовані, не аналізувались та не брались до уваги слідством та судом.

Сторона захисту зазначає, що враховуючи наведені обставини, дії обвинуваченого ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ст. 122 ч. 2 КК України як умисне тілесне ушкодження середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я або було небезпечним для життя в момент заподіяння.

Крім того, вважає, що протоколи проведення слідчих експериментів від 17.09.2024 року за участю потерпілої ОСОБА_8 та від 19.09.2024 року за участю свідка ОСОБА_11 не є належними та допустимими доказами, оскільки відповідні слідчі експерименти проведені без участі захисника ОСОБА_7 - ОСОБА_6 . Участь захисника у проведенні цих слідчих дій є обов`язковою, у порушення вимог КПК слідчі експерименти були проведені також у відсутності понятих.

У підсумку сторона захисту вважає, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 15 ч. 3, ст. 115 ч. 1 КК України не доведена поза розумним сумнівом, тому у суду є обґрунтовані підстави для кваліфікації його дій за ст. 122 ч.1 КК України.

Позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник підтримали апеляційні вимоги. Прокурор заперечив проти їх задоволення, вважав вирок суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доводи учасників апеляційного перегляду провадження, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисту не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що за наслідками судового розгляду судом було постановлено законне, обґрунтоване та мотивоване судове рішення з додержанням вимог ст. 370 КПК України, норм матеріального та процесуального права, постановлене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у відповідності до ст. 94 КПК України з наведенням відповідних мотивів.

Перевіряючи апеляційні вимоги захисника в частині неправильної кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 15 ч. 3, ст. 115 ч. 1 КК України та необхідності кваліфікації його дій за на ст.122 ч.1 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними та виходить з наступного.

Відповідно до ст.115 ч.1 КК України, умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Із суб`єктивної сторони цей злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає їх настання.

Замах на умисне вбивство слід відрізняти від умисних тілесних ушкоджень.

Відповідно до ст. 15 ч. 1, ст. 24 ч. 2 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дій (бездіяльності), безпосередньо спрямованих на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

При розмежуванні замаху на вбивство та умисного заподіяння тілесного ушкодження необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, врахуванню підлягає не лише поведінка винуватого до, під час та після скоєння злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, кількість, характер і локалізація поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілому, а й спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину, причини припинення злочинних дій.

Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється прямим умислом винного. Це стала правова позиція, яка відображена у рішеннях Верховного Суду (постанова від 09.10.2018 року у справі №760/4968/15-к, постанова від 25.04.2019 року у справі №163/353/17).

Виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи, безсумнівно вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 мав прямий умисел на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_8 , але не зміг довести свій умисел до логічного кінця за обставин, що не залежали від його волі за обставин викладених в обвинуваченні. Таке ставлення обвинуваченого до вчиненого спрямованість умислу повністю підтверджується доказами, зібраними слідством та дослідженими судом під час судового розгляду, які були оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості та достатності. Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ст. 15 ч.3, ст.115 ч.1 КК України у межах висунутого обвинувачення.

Апеляційні твердження захисту про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілої ОСОБА_8 повністю спростовуються показаннями потерпілої, наданими в суді, з яких вбачається, що 05.08.2024 року під час сварки з обвинуваченим, який був в стані алкогольного сп`яніння, він шматком скла вдарив її в праву половину обличчя, а коли вона тікала від нього, ножем штрикнув зліва у поперек. Потім наносив їй удари по обличчю, коли вона лежала на землі. ОСОБА_7 висловлював їй погрози вбивством, тому дії ОСОБА_7 вона сприймала реально, вважає що дії обвинуваченого очевидно були спрямовані на позбавлення її життя. Вважає, що її від смерті врятувало те, що на місце події прибули працівники поліції, які відтягли обвинуваченого від неї.

Показання потерпілої ОСОБА_8 колегія суддів вважає послідовними та переконливими, оскільки вони повністю узгоджуються з її показаннями та відтворенням обставин на місці події згідно протоколу проведення слідчого експерименту за її участі від 17.09.2024 року та відеозаписом цієї слідчої дії. (46-49 т.2).

Пояснення потерпілої ОСОБА_8 про обставини події повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_12 , працівника патрульної поліції, який повідомив, що під час затримання ОСОБА_7 , він перебував в положенні сидячи над ОСОБА_8 з ножем біля її горла. В ході затримання ОСОБА_7 неодноразово повідомляв, що вб`є ОСОБА_8 , поводив себе агресивно.

Обставини події та дії обвинуваченого ОСОБА_7 , спрямовані на вбивство потерпілої ОСОБА_8 підтверджуються і показаннями сусідів ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , які підтвердили в суді, що 05.08.2024 р. ОСОБА_7 почав поводити себе агрессивно щодо потерпілої, розбив вікна в будинку ОСОБА_8 , неодноразово вживаючи слово «вб`ю». Проникнувши всередину будинку вдарив потерпілу частиною битого скла по обличчю. ОСОБА_11 намагався заступитися за потерпілу, відтягував обвинуваченого та побоюючись за власне життя покинув подвір`я ОСОБА_8 та, зателефонував на лінію 102. Такі обставини свідок ОСОБА_11 підтвердив під час проведення з ним слідчого експерименту від 19.09.2024 року (а.с.113-115 т.2).

Свідок ОСОБА_13 показав в суді, що 05.08.2024 року на територію його домоволодіння із закликами про допомогу прибігла ОСОБА_8 , яку наздоганяв ОСОБА_7 . У потерпілої на обличчі були видимі тілесні ушкодження у вигляді сильних порізів, які кровоточили. Також повідомив, що ОСОБА_7 зловживає алкогольним напоями, систематично конфліктував з ОСОБА_8 та спричиняв їй тілесні ушкодження.

Обставини вчинення злочину, інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_7 обвинуваченням повністю знайшли своє підтвердження, оскільки були зафіксовані в протоколі огляду предметів (відео-записів) від 06.08.2024 року, з відеозаписами з нагрудних боді камер працівників патрульної поліції. На ньому зафіксовано момент вчинення ОСОБА_7 даного злочину, а саме: виявлення ОСОБА_7 , який перебував в положенні сидячи на потерпілій ОСОБА_8 , наносив їй тілесні ушкодження, та висловлювався, що він її заріже (а.с. 128-128-136 т.2).

Обсяг, локалізація, характер тілесних ушкоджень, завданих потерпілій у наслідок злочину, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 , та їх тяжкість зафіксована у висновках судово-медичних експертиз № 504 від 19.09.2024 р. та № 512 від 20.09.2024 р., досліджених судом. З них вбачається, що у потерпілої після події 05.08.2024 року були виявлені тілесні ушкодження у вигляді рани лівої поперекової ділянки тулуба, що відноситься до легких тілесних ушкоджень, які спричиняють короткочасний розлад здоров`я, а також ран м`яких тканин правої половини обличчя з переломами носових кісток і стінок правої гайморової пазухи, які у сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я без загрози для життя (а.с.40-42, 54-56 т.3).

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту, колегія суддів вважає їх неспроможними. Усі наведені обставини, встановлені слідством та досліджені судом, на підставі досліджених доказів, беззаперечно свідчать про те, що ОСОБА_7 діяв із прямим умислом, спрямованим на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_8 . З огляду на характер, послідовність і спрямованість дій обвинуваченого, він безумовно усвідомлював їх суспільно небезпечний характер, передбачав наслідки у виді смерті потерпілої ОСОБА_8 , та бажав їх настання. Зокрема, завдаючи потерпілій удари уламком скла та кухонним ножем у життєво важливі частини тіла (обличчя, поперекову ділянку тулуба), а також продовжуючи наносити удари кулаками в голову потерпілої, висловлюючи погрози вбивством, він діяв цілеспрямовано та послідовно. Колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 свій умисел на позбавлення життя потерпілої до кінця не реалізував з причин, які від нього не залежали, оскільки був вчасно затриманий працівниками поліції.

Зважаючи на наведені обставини, колегія суддів вважає вірною правову кваліфікацію дій ОСОБА_7 , викладену в обвинуваченні та у вироку суду за ст. 15 ч. 3, ст. 115 ч. 1 КК України, як незакінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство).

З наведених підстав доводи апеляційної скарги захисту про доцільність правової кваліфікації дій обвинуваченого, який діяв з невизначеним умислом за ст. 122 ч.1 КК України, колегія суддів вважає неспроможними.

Твердження захисника про те, що на момент вчинення інкримінованого злочину у обвинуваченого ОСОБА_7 стався мікроінсульт, спостерігалися провали в пам`яті, про що він зазначав під час його допиту, є необгрунтованими, оскільки жодних доказів (медичних документів), які б підтверджували гостре порушення мозкового кровообігу чи інший стан, що міг суттєво вплинути на осудність або поведінку ОСОБА_7 , захистом не надано ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду.

Водночас, в матеріалах провадження міститься висновок амбулаторної судово- психіатричної експертизи №680 від 18.09.2024 року, за результатами якої встановлено, що ОСОБА_7 на період вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення та на період проведення експертизи виявляв психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, емоційно-нестійкий розлад особистості, імпульсивний тип. Проте, експертами встановлено, що як на період вчинення правопорушення, так і на період проведення експертизи він усвідомлював свої дії та міг керувати ними. Тому, не потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру (а.с.338-340 т.2).

Враховуючи викладене, доводи захисника про мікроінсульт та провали пам`яті, що виникли під час вчинення злочину у ОСОБА_7 , колегія апеляційного суду вважає надуманими та обумовленими позицією захисту від висунутого обвинувачення.

Колегія апеляційного суду не приймає до уваги доводи захисника щодо неналежності та недопустимості протоколів слідчих експериментів від 17.09.2024 року за участю потерпілої ОСОБА_8 та від 19.09.2024 року за участю свідка ОСОБА_11 , з посиланням на те, що вони були проведені без участі захисника обвинуваченого, оскільки відповідно до ст. 240 КПК України участь захисника не є обов`язковою під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілої та свідка.

Неспроможними є і доводи захисту щодо відсутності понятих під час проведення вказаних слідчих експериментів, оскільки відповідно до вимог чинного КПК України, зокрема, ст.ст. 104, 105, 240 КПК, участь понятих під час проведення слідчого експерименту не є обов`язковою за умови застосування технічних засобів фіксації процесуальної дії (відеозапису), що забезпечує належну перевірку достовірності її результатів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, слідчі експерименти від 17.09.2024 року за участю потерпілої ОСОБА_8 та від 19.09.2024 року за участю свідка ОСОБА_11 проводилися із застосуванням відеофіксації, про що містяться відповідні відомості у протоколах (а.с. 46-49, 113-115 т.2).

Відтак, колегія суддів вважає, що протоколи слідчих експериментів від 17.09.2024 року за участю потерпілої ОСОБА_8 та від 19.09.2024 року за участю свідка ОСОБА_11 із додатками до них відповідають вимогам кримінального процесуального закону, підстав для визнання відомостей, відображених у вказаних процесуальних документах, недопустимими, колегія апеляційного суду не вбачає.

За наслідками апеляційного перегляду провадження, колегія суддів виходить з того, що слідством у повному обсязі були встановлені обставини, які підлягають доведенню у кримінальному провадженні згідно положень ст. 91 КПК України подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. У вироку суду були ретельно перевірені доводи захисту та наведені докладні мотиви на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, форма вини та мотив вчинення злочину та інші обставини, встановлення яких є обов`язковим згідно положенням ст. 91 КПК України.

У підсумку, колегія суддів, виходить також з положень ст.2, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.06 року, якими передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як обов`язкове джерело права. Основним джерелом правозастосовної діяльності ЄСПЛ є Конвенція «Про захист прав людини та основоположних свобод», якою на міжнародному рівні закріплені головні принципи права на справедливий публічний розгляд справи незалежним та безстороннім судом, права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Таким чином, норми Конституції України, національного законодавства, в тому числі і кримінально процесуального законодавства мають узгоджуватися з нормами Конвенції та рішеннями ЄСПЛ. Пріоритетність та загальна значущість норм Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» та практики ЄСПЛ закріплена і в принципі законності, визначеному в ст. 9 КПК України в редакції 2012 року, за якою положення відповідного міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України є обов`язковими, кримінально - процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ. Правова концепція доведення вини особи «поза розумним сумнівом» сформульована та обґрунтована у рішеннях ЄСПЛ «Авшар проти Туреччини», «Кобець проти України» від 14.02.08 року, «Козинець проти України» від 06.12.17 року та ін. За цією концепцією сукупність зібраних слідством та безпосередньо досліджених судом доказів з додержанням критеріїв їх належності, допустимості, достатності, виваженості та взаємозв`язку між собою з урахуванням особливостей національного кримінального та кримінально-процесуального закону повинна відповідати загальним принципам права особи на справедливий суд, закріпленим в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Сам процес та результат доведення вини особи має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Колегія суддів констатує, що докази, зібрані слідством та надані суду у даному кримінальному провадженні не викликають сумнівів з приводу їх належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню.

За результатами апеляційного перегляду провадження, колегія суддів вважає, що під час досудового слідства було зібрано та судом під час судового розгляду досліджено достатньо доказів на підтвердження доведеності вини ОСОБА_7 «поза розумним сумнівом» у вчиненні незакінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство), тобто кримінального правопорушення, передбаченого ст. 15 ч. 3, ст. 115 ч. 1 КК України.

Будь-яких інших правових підстав, передбачених ст. 409 КПК України для скасування чи зміни вироку суду через не відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність чи порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційна скарга захисника не містить і колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Деражнянського районного суду Хмельницької області від 22 вересня 2025 рокущодо ОСОБА_7 - залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, що тримається під вартою протягом цього строку з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3