Справа № 464/4715/25
пр.№ 1-кп/464/486/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2025 м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000550 від 07.07.2025, про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Куровичі Золочівського р-ну Львівської обл., громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно зі ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

встановив:

ОСОБА_3 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

Кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.

ОСОБА_3 , незважаючи на введення та дію на території України правового режиму воєнного стану, 06.07.2025 близько 18:55 год., перебуваючи в приміщенні магазину «АТБ», що за адресою: м. Львів, вул. Зубрівська, 38, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, переконавшись, що за його діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, шляхом вільного доступу, із касової стійки №7 таємно викрав майно, яке належить потерпілому ОСОБА_5 , а саме: портмоне марки «Прада», вартістю 3 500 грн., в якому знаходились грошові кошти: 610 Євро, що згідно з курсом НБУ станом на 06.07.2025 становить 29 997,24 грн., один долар США, що згідно з курсом НБУ станом на 06.07.2025 становить 41,72 грн., та 3 250 грн., а всього майна на загальну суму 36 788,96 грн. Після чого, з викраденим майном покинув місце вчинення кримінального правопорушення, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд.

Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_3 заподіяв потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 36 788,96 грн.

Таким чином органом досудового розслідування кваліфіковано дії ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 185 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні вину у вчиненому визнав повністю та підтвердив, що вчинив правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті. Повідомив, що дійсно 06.07.2025, перебуваючи у приміщенні магазину «АТБ», що за адресою: м. Львів, вул. Зубрівська, 38, заволодів майном потерпілого, а саме викрав портмоне останнього, в якому знаходилась готівка. В подальшому, портмане та готівкові кошти він повернув потерпілому. На даний час надзвичайно шкодує про вчинене, щиро розкаюється, розуміє, що вчинив неправильно, йому дуже прикро та соромно за скоєне, просить суворо не карати. З матеріалами кримінального провадження ознайомлений, жодні докази не оспорює, правильно розуміє обставини за яких його обвинувачено, з якими повністю погоджується та просить здійснювати спрощений порядок дослідження доказів.

Заслухавши думку учасників провадження, суд приходить до висновку, що клопотання сторони обвинувачення та сторони захисту про проведення спрощеного порядку дослідження доказів підлягає до задоволення, оскільки показання ОСОБА_3 узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у правильності розуміння ним змісту та обставин вчинення інкримінованого злочину, добровільності та істинності його позиції.

За таких обставин, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які учасниками судового провадження не оспорюються. У суду відсутні сумніви у добровільності позиції обвинуваченого. Обвинуваченому роз`яснено, що у такому випадку він буде позбавленим права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку, а прийняте рішення про скорочений судовий розгляд свідчитиме про те, що обставини, які сторонами не оспорюються, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

При цьому, за основу суд бере до уваги покази обвинуваченого, вважає такі належними, допустимими та достовірними, послідовними, котрі у взаємозв`язку доводять фактичні обставини вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого в умовах воєнного стану.

Потерпілий ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про проведення розгляду кримінального провадження без його участі, щодо міри покарання покладається на розсуд суду.

На підставі вимог ст. 325, ч. 3 ст. 349 КПК України, за погодженням із сторонами кримінального провадження, судовий розгляд проведено за відсутності потерпілого.

Кваліфікуючи дії ОСОБА_3 , суд враховує наступне.

Згідно з диспозицією ч. 4 ст. 185 КК України суб`єкт злочину підлягає кримінальній відповідальності серед іншого за крадіжку, тобто таємне викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану.

Указом Президента України №264/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан неодноразово було продовжено, зокрема Указом Президента України №235/2025 від 15.04.2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №4356-IX від 16.04.2025, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 09 травня 2025 року строком на 90 діб.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3 , під час дії на території України правового режиму воєнного стану, перебуваючи в приміщенні магазину, маючи вільний доступ до майна, що йому не належить, переслідуючи корисливий мотив, таємно, протиправно таким заволодів та, маючи реальну можливість розпорядитися викраденим, довів злочинний умисел до кінця, спричинивши потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду.

За таких обставин суд дії обвинуваченого кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки останній вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

У роз`ясненнях, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 №7 (зі змінами), зокрема в п.1, звертається увага на те, що суди при призначенні покарання мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а в п. 3 наголошується на тому, що, встановлюючи ступінь тяжкості злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його скоєння (зокрема форми вини, мотиву й мети, способу, стадії скоєння, кількості епізодів злочинної діяльності, характеру і ступеня тяжкості наслідків, що настали).

Обираючи покарання ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, за яким кваліфіковано дії обвинуваченого, є тяжким злочином.

При вивченні особи обвинуваченого судом встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 с. Куровичі Золочівського р-ну Львівської обл., громадянин України, працює сантехніком у ФОП ОСОБА_6 , одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках в КНП ЛОР «ЛОМЦП та ТУ», КНП ЛОР «ЛОКПД» не перебуває, згідно зі ст. 89 КК України раніше не судимий.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 за ст. 66 КК України є визнання вини, щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , передбачених ст. 67 КК України, стороною обвинувачення не встановлено.

З досудової доповіді щодо обвинуваченого вбачається, що результати оцінки обвинуваченого показали середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, а також середній ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб. Беручи до уваги інформацію, що характеризує особу обвинуваченого, результати оцінки ризику вчинення ним повторного правопорушення, ймовірність небезпеки для суспільства свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства.

При призначенні покарання, суд бере до уваги положення ст. 50 КК України, якою встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, положення ст. 65 КК України, згідно з якою, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. При цьому, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

При цьому, пунктом 8 Постанови ПВСУ №7 від 24.10.2010 звернуто увагу на те, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

При визначенні виду покарання ОСОБА_3 суд враховує, що він щиро покаявся у скоєному, повністю усунув спричинену шкоду, відсутність претензій зі сторони потерпілого, вважається таким, що вперше притягується до кримінальної відповідальності, оскільки за раніше вчинені кримінальні правопорушення, судимість погашена, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, дії вчинено за відсутності обставин, пов`язаних із воєнною обстановкою (під час дії повітряної тривоги, ракетної небезпеки, комендантської години), тому при його безальтернативності, суд вважає, що покарання у виді позбавлення волі становитиме надмірний тягар для останнього та не виконуватиме мети, закріпленої у кримінальному законі.

Разом з тим, суд також бере до уваги, характер поведінки обвинуваченого під час досудового розслідування, що сприяв органу досудового розслідування у розкритті злочинів, поведінку під час судового слідства, що не оспорював фактичних обставин у справі, тим самим продемонстрував бажання стати на шлях виправлення, а також відшкодування шкоди, про що свідчить відсутність цивільного позову, інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення не є корупційним кримінальним правопорушенням, кримінальними правопорушеннями, пов`язаними з корупцією, кримінальними правопорушення, передбаченими статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчиненими в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, а ОСОБА_3 не є представником держави, у тому числі іноземної, зважаючи на висновки органу пробації, про середній ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, у зв`язку із чим такі дані в сукупності вказують на обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що дають підстави суду для застосування ч. 1 ст. 69 КК України, перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 185 КК України.

При цьому суд враховує, що обвинувачений є особою працездатного віку, що працевлаштований, надаючи покази вказав, що працює сантехніком у ФОП ОСОБА_6 , зважаючи на те, що кримінальні правопорушення вчинені проти власності, та враховуючи розмір спричиненої шкоди у вказаному кримінальному провадженні, посеред інших покарань, покарання у виді штрафу виконуватиме мету, закріплену у кримінальному законі.

Одночасно, суд зважає, що згідно з ч. 1 ст. 69 КК України суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Беручи до уваги особу обвинуваченого, розмір спричиненої шкоди, відсутність претензій від потерпілого, суд вважає, що розмір штрафу слід визначити в у розмірі 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, оскільки саме таке покарання, на думку суду, дасть можливість обвинуваченому оцінити свої дії, стати на шлях виправлення, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», відповідатиме тяжкості злочину та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався, клопотання з даного приводу не заявлялися.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлявся, процесуальні витрати відсутні.

Питання речових доказів слід вирішити згідно вимог ст. 100 КПК України.

Так, документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

При дослідженні речових доказів встановлено, що речовими доказами у даному кримінальному провадженні визнано: компакт диски DVD-R, футболку сіро-оранжевого кольору з емблемою, грошові кошти у сумі 610 євро, 1 долар та 3 250 гривень, шкіряне портмоне чорного кольору із металевою емблемою «Prada», дві дисконтні картки, візитку та паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також, згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Встановлено, що ухвалою слідчого судді Сихівського районного суду м. Львова від 24.07.2025 накладено арешт на футболку сіро-оранжевого кольору з емблемою, що належить ОСОБА_3 , та грошові кошти у сумі 610 євро, 1 долар та 3 250 гривень, що належать ОСОБА_5 ; ухвалою слідчого судді Сихівського районного суду м. Львова від 24.07.2025 накладено арешт на шкіряне портмоне чорного кольору із металевою емблемою «Prada», дві дисконтні картки та візитку.

На підставі викладеного, ч. 4 ст. 185, ст. ст. 50, 53, 60, 65, 69, 70, 72 КК України, керуючись, ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд,

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винним у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та на підставі ч.1 ст. 69 КК України призначити йому основне покарання перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.4 ст. 185 КК України, у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Речові докази у справі після набрання вироком законної сили, а саме:

-компакт диски DVD-R залишити зберігати в матеріалах досудового розслідування кримінального провадження №0000550 від 07.07.2025;

-футболку сіро-оранжевого кольору з емблемою повернути власнику ОСОБА_3 ;

-грошові кошти у сумі 610 євро, 1 долар та 3 250 гривень, шкіряне портмоне чорного кольору із металевою емблемою «Prada», дві дисконтні картки, візитку та паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повернути власнику ОСОБА_5 .

Після набрання вироком законної сили зняти арешт з: футболки сіро-оранжевого кольору з емблемою, грошових коштів у сумі 610 євро, 1 долар та 3 250 гривень, шкіряного портмоне чорного кольору із металевою емблемою «Prada», двох дисконтних карток та візитки.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно, після його проголошення, вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий ОСОБА_1