ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 710/739/24

провадження № 51-2817км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року та захисника засудженої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2024 року і ухвалу Черкаського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000438, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки

та жительки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 Кримінального кодексу України(далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Шполянського районного суду Черкаської області від 14 листопада

2024 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК, і призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 8 місяців із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів, на строк 2 роки 8 місяців.

Вирішено питання щодо: початку строку відбування покарання; запобіжного заходу; речових доказів.

Задоволено цивільний позов та ухвалено стягнути із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 1 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою і засуджено за допуск до керування транспортним засобом особи, яка не має права керування транспортним засобом, вчинений особою, відповідальною за експлуатацію транспортного засобу, що спричинило смерть потерпілого (ст. 287 КК), за вказаних нижче обставин.

ОСОБА_7 , починаючи з червня 2020 року до 05 листопада 2023 року включно, перебуваючи в м. Шполі Звенигородського району Черкаської області, будучи відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 04 жовтня

2017 року НОМЕР_1 власником автомобіля «Honda Civic», р. н. НОМЕР_2 ,

а також, особою відповідальною за експлуатацію вказаного транспортного засобу, достеменно знаючи про те, що її син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є неповнолітнім, не має права керування транспортним засобом

і посвідчення водія, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» посвідчує його право керування транспортним засобом, тобто не є водієм, як це передбачено приписами п. 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1036 (далі - ПДР), не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинна була і могла їх передбачити, порушуючи вимоги п. 2.2, пп.«ґ» п. 2.9 ПДР, добровільно

та систематично дозволяла неповнолітньому ОСОБА_10 здійснювати керування вказаним автомобілем, тим самим допускала його до необмеженого користування і керування зазначеним транспортним засобом. Це надалі

призвело до того, що 05 листопада 2023 року приблизно о 12:20 неповнолітній ОСОБА_10 , не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи технічно справним автомобілем

«Honda Civic», р. н. НОМЕР_2 , усупереч вимогам пп. «а» п. 2.1, пп. «б» п. 2.3, пунктів 2.13, 12.3, 12.4 ПДР, поблизу будинку № 128 на вул. Лозуватській в

м. Шпола Звенигородського району Черкаської області здійснив наїзд

на: велосипедистів ОСОБА_11 , який від отриманих у результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) тілесних ушкоджень помер на місці події,

та на ОСОБА_12 , яку внаслідок ДТП травмовано.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 змінено в частині призначеного покарання.

Постановлено вважати ОСОБА_7 засудженою за ст. 287 КК до покарання

у виді позбавлення волі на строк 2 роки 8 місяців із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів, на строк 2 роки 8 місяців.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і покладено на неї низку обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

У решті вирок залишено без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що апеляційний суд обґрунтував застосування до ОСОБА_7 звільнення від відбування покарання з випробуванням, посилаючись на стан її здоров`я, інвалідність 2 групи з дитинства та позитивні дані про особу.

Наголошує, що наведені апеляційним судом обставини не відображають реального ставлення засудженої до вчиненого, зокрема до смерті малолітньої особи. Суд не обґрунтував, яким чином ці обставини в сукупності істотно зменшують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ураховуючи те, що засуджена не визнала своєї винуватості, не сприяла з`ясуванню обставин події, давала показання, які суперечать матеріалам кримінального провадження, і вводила суд в оману.

Крім того, вважає, що апеляційний суд не надав належної оцінки характеру та небезпечності вчиненого діяння, тяжким наслідкам, відсутності пом`якшуючих покарання обставин, а також позиції потерпілої.

У касаційній скарзі захисник засудженої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок районного суду та ухвалу апеляційного суду і закрити провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Захисник стверджує, що не доведено об`єктивної сторони інкримінованого засудженій діяння, оскільки матеріали провадження не містять доказів того,

що 05 листопада 2023 року ОСОБА_7 у будь-якій формі надавала дозвіл на керування транспортним засобом синові, що призвело до ДТП зі смертельними наслідками.

Крім того, вважає суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн, присуджену на користь ОСОБА_9 , завищеною і неспівмірною з характером моральних страждань останньої, такою, що може призвести до необґрунтованого збагачення. У цьому контексті наголошує на невідповідності судових рішень приписам ст. 23 ЦК й усталеній судовій практиці.

Позиції учасників судового провадження

Захисник підтримав свою касаційну скаргу та просив її задовольнити, а касаційну скаргу прокурора - залишити без задоволення.

Засуджена підтримала касаційну скаргу захисника. Водночас просила залишити

без задоволення касаційну скаргу прокурора.

Прокурор заперечував щодо касаційної скарги сторони захисту, просив залишити

її без задоволення. Підтримав доводи касаційної скарги прокурора.

Представник потерпілої зазначив, що вона заперечує проти задоволення касаційних скарг прокурора та захисника, і він підтримує її позицію.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені

в касаційних скаргах, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, зважаючи на наведені положення процесуального закону, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, зазначених у касаційних скаргах, Верховний Суд керується фактичними обставинами, встановленими місцевим та апеляційним судами.

Аргументи сторони захисту, викладені з метою оспорювання встановлених

за результатами судового розгляду обставин із висуванням власної версії подій, стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зіст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Зазначені обставини перевірив суд апеляційної інстанції.

Перевіривши судові рішення, Суд не встановив обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК указанівисновкиґрунтуютьсянаоб'єктивноз'ясованихобставинах, якіпідтвердженодоказами, безпосередньодослідженимипідчассудовогорозглядуйоціненимисудомзгіднозіст. 94 цього Кодексу. Змістобставинідоказівдокладнонаведеноувироку.

Так, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції врахував показання: засудженої ОСОБА_7 , яка заперечувала добровільний допуск ОСОБА_10

до керування належним їй автомобілем «Honda Civic»; свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що автомобіль брав таємно, використовуючи запасні ключі, про що батьки не знали. Неодноразово їздив самостійно без дозволу батьків, зокрема

й у день ДТП, а з батьками за кермом був лише один раз; свідка ОСОБА_13 , який підтвердив, що ОСОБА_10 користувався автомобілем «Honda Civic», і він двічі їздив разом із ним, коли той був за кермом, один раз у присутності батька ОСОБА_10 , а інший - коли сталася ДТП.

Крім того, суд узяв до уваги письмові докази, зокрема: протокол тимчасового доступу до речей і документів від 23 квітня 2024 року, згідно з яким виготовлено копію кримінального провадження № 0000417 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_1 , відповідно до якого, власником автомобіля «Honda Civic»,

д. н. НОМЕР_2 , є ОСОБА_7 ; повідомлення сервісного центру МВС, відповідно до якого ОСОБА_10 не отримував посвідчення водія; протокол огляду предмета від 01 грудня 2023 року, згідно з яким досліджено мобільний телефон ОСОБА_10 , який містить інформацію про систематичне користування ним автомобілем «Honda Civic»; дані флеш накопичувача «Sandisk 128GB BP210558044W», відповідно до яких у період з 2020 по 2023 роки ОСОБА_10 керував транспортним засобом, фотографуючи себе та знімаючи процес керування на відео, фото та відео керування ОСОБА_10 здійснювала й ОСОБА_7 ; протокол огляду предмета від 08 травня 2024 року, згідно з яким досліджено

знімок з екрану від 18 червня 2023 року, на якому зафіксоване спілкування між ОСОБА_10 і його батьком щодо зупинки працівниками поліції

ОСОБА_10 ; висновки судово-медичного експерта, якими встановлено обставини отримання ОСОБА_11 тілесних ушкоджень та причину його смерті.

Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд, з висновками якого обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, умотивовано визнав,

що показання учасників судового провадження, як і дані протоколів слідчих дій, висновків експертів та інших письмових доказів, на підставі ст. 84 КПК

є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу ухваленого рішення.

Колегія суддів наголошує, що оцінка достовірності цих доказів належить

до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і не віднесена до повноважень Верховного Суду.

Суди попередніх інстанцій, надавши оцінку вказаним вище доказам з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, дійшли обґрунтованого висновку про неспроможність доводів сторони захисту щодо відсутності у діянні ОСОБА_7 об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК.

Так, в оскаржених судових рішеннях ретельно проаналізовано показання засудженої та свідка ОСОБА_10 про те, що він самостійно й без дозволу матері користувався автомобілем. Ці свідчення обґрунтовано визнано такими, що не узгоджуються з установленими у справі обставинами.

Зокрема, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що свідок ОСОБА_10 під час допиту ухилявся від чітких відповідей щодо кількості випадків керування ним автомобілем у присутності матері, незважаючи на наявні фотографії та відеозаписи на його мобільному телефоні,

де засуджена особисто фіксувала як ОСОБА_10 у різний час керує автомобілем «Honda Civic».

З цього приводу апеляційний суд додатково зауважив, що досліджені фотографії

й відеозаписи свідчать про обізнаність засудженої щодо регулярного керування належним їй автомобілем (протягом 2020-2023 років) ОСОБА_10 , який не має на це права, та про її схвальну реакцію на такі порушення.

Також, суди обґрунтовано відхилили доводи сторони захисту про те, що на дослідженому під час судового провадження відеозаписі зафіксовано як ОСОБА_10 керував автомобілем у присутності його матері

( ОСОБА_7 ), не на дорозі загального користування, а на колишньому аеродромі.

З огляду на викладене вище Верховний Суд вважає неспроможними твердження захисника про те, що встановлені судами обставини систематичного допуску ОСОБА_7 до керування належним їй транспортним засобом свого сина ( ОСОБА_10 ) не має правового значення, оскільки, на переконання касатора, в цьому кримінальному провадженні не отримано доказів про допуск засудженою ОСОБА_10 до керування автомобілем саме 05 листопада

2023 року, коли за його участю сталася смертельна ДТП.

Однак, на переконання суду касаційної інстанції, суди належним чином встановили, що у ОСОБА_10 , починаючи з 2020 року і до 05 листопада 2023 року

був систематичний доступ до автомобіля, який перебував у власності засудженої. Це встановлено із досліджених під час судового розгляду фотографій, відеозаписів, а також показань свідка ОСОБА_13 , який підтвердив, що ОСОБА_10 користувався автомобілем «Honda Civic».

Такий протиправний систематичний допуск засудженою до керування, належним

їй транспортним засобом, ОСОБА_10 призвів до того, що 05 листопада

2023 року він скоїв ДТП з тяжкими наслідками (смертю малолітнього потерпілого ОСОБА_11 ).

У цьому контексті, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що неодноразове керування транспортним засобом протягом

2020-2023 років не могло залишитися непоміченим, зокрема й через збільшення показника пробігу автомобіля та витрат пального, що спростовує доводи сторони захисту про необізнаність засудженої у користуванні її сином автомобілем досить значний період часу.

Обґрунтованих спростувань цим висновкам сторона захисту не навела.

Отже, зі змісту судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій ретельно перевірили доводи сторони захисту щодо відсутності у діянні засудженої складу інкримінованого їй кримінального правопорушення, які є майже аналогічними тим, що наведені у касаційній скарзі. Мотиви відхилення цих доводів, викладені

в оскаржених судових рішеннях, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Стосовно доводів касаційної скарги захисника про неправильне вирішення судами цивільного позову в частині розміру відшкодування моральної шкоди

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Моральна шкода, крім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я,

в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (ч. 2 ст. 23 ЦК).

Сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, саме цими нормами

і керувалися суди обох інстанцій, вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди потерпілій.

Так, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вирішуючи заявлений цивільний позов у частині розміру відшкодування моральної шкоди, повною мірою врахував характер та обсяг фізичних, душевних і психічних страждань потерпілої, яка внаслідок скоєння злочину та загибелі її малолітнього сина перенесла сильне психологічне потрясіння, що завдає їй нестерпного болю

й страждань та призвело до зміни способу її життя.

Як убачається з матеріалів провадження, потерпілазазналанепоправної втрати через загибель сина. Втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню, зокрема, попередній стан позивачкивідновити вже неможливо.

Ураховуючи усі наведені вище обставини, Верховний Суд вважає, що суди обґрунтовано оцінили моральну шкоду, спричинену ОСОБА_9 протиправним діянням засудженої, у 1 000 000 грн.

Такі висновки ґрунтуються на принципах розумності та справедливості

й не суперечать усталеній судовій практиці.

Водночас у касаційній скарзі захисника не наведено доводів щодо порушення судами, визначеного кримінальним процесуальним законом, порядку розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні або неправильного застосування норм кримінального чи цивільного законодавства.

Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме приписів ст. 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої внаслідок м`якості

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених статтями

50, 65 КК, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують

та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення

та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи

з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності

та даним про особу винного.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є нетяжким злочином, а за формою вини - необережним; тяжкі і незворотні наслідки кримінального правопорушення у виді смерті малолітнього ОСОБА_11 ; позицію потерпілої, яка просила призначити максимальне покарання; думку прокурора щодо необхідності призначення покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; дані про особу засудженої,

яка раніше не судима, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у психіатра не перебуває, має захворювання серця, є особою з інвалідністю 2 групи, середній ризик вчинення нею повторного кримінального правопорушення; відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

З огляду на викладене, місцевий суд дійшов висновку про те, що необхідним

і достатнім для виправлення засудженої є покарання у виді позбавлення волі

на строк 2 роки 8 місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані

з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів,

на строк 2 роки 8 місяців.

Черкаський апеляційний суд ухвалою від 16 квітня 2025 року вирок районного суду щодо ОСОБА_7 змінив. На підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_7

від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки

8 місяців з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на неї низки обов`язків, передбачених ст. 76 КК. У решті вирок залишив без змін.

Так, виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім визначених у цій нормі випадків, при призначенні покарання у виді, серед інших, позбавлення волі на строк не більше

5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням

є обґрунтоване переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема на відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, характер суспільно небезпечного діяння, його наслідки, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватої особи

в головних сферах життєдіяльності, її соціально-демографічні властивості,

спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок районного суду за апеляційною скаргою сторони захисту, не дотримався вказаних вимог закону та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_7

від відбування основного покарання з випробуванням.

Обґрунтовуючи рішення про застосування до ОСОБА_7 приписів ст. 75 КК, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував стан здоров`я засудженої, яка має низку захворювань та є особою з інвалідністю 2 групи з дитинства, визнавши ці обставини такими, що пом`якшують покарання.

Крім того, цей суд, ураховуючи дані про особу засудженої та її посткримінальну поведінку, яка на думку колегії суддів, свідчить про усвідомлення нею вчиненого

та її виправлення, дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_7

від відбування покарання з випробуванням.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками апеляційного суду і вважає, що вони не ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на таке.

Застосовуючи до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК, суд апеляційної інстанції належним чином не врахував обставин вчинення кримінального правопорушення, які призвели до тяжких наслідків, а саме того, що засуджена, будучи особою, відповідальною за експлуатацію належного їй транспортного засобу, достовірно знаючи про те, що її син - ОСОБА_10 не має права керувати транспортним засобом, добровільно систематично допускала останнього до керування автомобілем, в результаті чого ОСОБА_10 здійснив наїзд на малолітнього ОСОБА_11 , і від отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень настала його смерть.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що встановлені судом апеляційної інстанції пом`якшуючі покарання обставини, а саме стан здоров`я засудженої, яка має низку захворювань та є особою з інвалідністю 2 групи з дитинства, з огляду на положення ст. 65 КК, можуть свідчити лише про обґрунтованість призначеного засудженій покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 8 місяців та не є безумовною підставою для застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на викладене, касаційний суд погоджується з доводами прокурора про те,

що наведені апеляційним судом обставини не відображають реального ставлення засудженої до наслідків, які настали - смерті малолітньої особи.

Отже, аналізуючи правомірність звільнення засудженої від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції не навів належних мотивів ухвалення судового рішення в цій частині.

За таких обставин касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню,

а ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_7 - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, за результатами якого необхідно ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що в разі невстановлення судом апеляційної інстанції інших обставин, які відповідно до вимог закону можуть істотно вплинути на висновки суду про можливість звільнення ОСОБА_7

від відбування призначеного покарання з випробуванням, застосування

до засудженої положень ст. 75 КК необхідно вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Черкаського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3