Провадження № 1-кп/344/1085/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Івано-Франківську кримінальне провадження з обвинувальним актом про обвинувачення

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, особи з інвалідністю ІІІ групи, працюючого на посаді водія у ФОП « ОСОБА_8 », реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_7 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, як особа, яка керує транспортним засобом, що заподіяло смерть потерпілому.

Кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.

Так, 10.05.2025 приблизно о 10 годині 25 хвилин у світлу пору доби, суху погоду, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки Volkswagen LT 35, реєстраційний номер НОМЕР_2 , заїхав на ділянку прибудинкового проїзду, що біля будинку № 22 на Південному бульварі у м. Івано-Франківську, залишив автомобіль та пішов в особистих справах. Через хвилину ОСОБА_7 повернувся до автомобіля, увімкнув двигун та розпочав маневр руху заднім ходом для того, щоб здійснити виїзд на проїзну частину Південного бульвару. У цей час, позаду автомобіля Volkswagen LT 35, у попутному з ним напрямку, прибудинковим проїздом рухалась пішохід ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Водій ОСОБА_7 перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, рухаючись заднім ходом проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, для забезпечення безпеки руху не звернувся за допомогою до інших осіб, унаслідок чого вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_9 .

При цьому, водій ОСОБА_7 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме:

п. 2.3., в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху в-: лій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п. 10.1., який зобов`язує водія перед початком руху, перестроюванням, та будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

п. 10.9., у відповідності до якого під час руху транспортним засобом заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкоди іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб;

п. 12.3., який зобов`язує водія в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

У результаті порушення водієм ОСОБА_7 зазначених пунктів Правил дорожнього руху України сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми грудної клітки та грудного відділу хребта з множинними переломами кісток скелету, забоями м`яких тканин обличчя, обох ніг та лівої руки яка ускладнилася тяжким травматичним шоком, від яких того ж дня померла у лікувальному закладі.

22.07.2025 року потерпілий ОСОБА_5 подав заяву про те, що ОСОБА_7 повністю відшкодував матеріальну та моральну шкоду. Будь-яких претензій до обвинуваченого немає. За наявної можливості, просить закрити кримінальне провадження щодо обвинуваченого, або суворо його не карати та не позбавляти права керування транспортними засобами.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю та беззастережно, підтвердив викладені в обвинувальному акті обставини. Суду пояснив, що керував бусом, коли починав рух заднім ходом, то подивився в бокові дзеркала, перешкод не бачив. Потерпіла жінка якраз знаходилася позаду автомобіля, в сліпій для видимості зоні. Коли відчув удар, то зразу зупинився і вийшов з автомобіля. Побачив, що там неподалік був автомобіль патрульної поліції, він сам їх покликав, викликав швидку. Жінку доставили до лікарні, де вже пізніше вона померла. Просить вибачення та в добровільному порядку виплатив грошові кошти потерпілому. До вчиненого обвинувачений ставиться критично, щиро кається, та просить суд його суворо не карати, запевняючи суд, що такого більше не повториться.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження судом встановлено порядок дослідження доказів в даному кримінальному провадженні та визнано недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються. Суд обмежився допитом обвинуваченої, дослідженням письмових доказів, які характеризують її особу, дають можливість вирішити долю речових доказів та питання процесуальних витрат. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позиції немає, а також їм зрозуміло, що вони у такому разі будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відтак, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення знайшла своє підтвердження та кваліфікує його дії за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло смерть потерпілому.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття ОСОБА_7 , активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування потерпілому завданих збитків.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, однак вчинене з необережності, дані про особу винного, те, що обвинувачений раніше не судимий, неодружений, працює на посаді водія у ФОП « ОСОБА_8 », на диспансерному обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має інвалідність ІІІ групи, добровільне відшкодування потерпілому шкоду, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Як вбачається з досудової доповіді, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, результати оцінки ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення, а також його імовірної небезпеки для суспільства свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства.

Положеннями ст. 50 Кримінального кодексу України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Виходячи із засади співмірності, призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Згідно з ч. 6 ст. 368 Кримінального процесуального кодексу України обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року (справа N 750/5031/18, провадження N 51-2761км21) зазначив, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Водночас, визначені у ст. 65 Кримінального кодексу України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 Кримінального кодексу України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадках, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З огляду на викладене, враховуючи позицію прокурора, що просив призначити обвинуваченому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, позицію потерпілого, який просив суворо обвинуваченого не карати та не позбавляти права керування транспортними засобами, позицію обвинуваченого та його захисника, які просили визначити мінімальне покарання передбачено санкцією статті та із застосуванням ст.75 КК України, звільнити обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк без позбавлення права керувати транспортними засобами, суд вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції його від суспільства, а тому вважає необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, здійснення виховного впливу та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, є призначення йому покарання за ч.2 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст. 75 Кримінального кодексу України. Таке покарання є достатнім, справедливим та необхідними для її виправлення та для запобігання вчиненню кримінальних правопорушень як нею, так і іншими особами.

Визначене обвинуваченому покарання на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності. Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому злочину. Положеннями ст. 50 Кримінального кодексу України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Тому арешти майна, накладені згідно ухвал слідчого судді підлягають скасуванню.

Процесуальні витрати за проведення судових експертиз відповідно до ч.2 ст.124 КПК України покласти на обвинувачену.

Запобіжний захід не обирався.

Питання речових доказів у справі вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.100, 124, 370, 373, 374, ч.15 ст. 615 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання - позбавлення волі на строк три роки без позбавленням права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України та п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк обчислюється відповідно до положень ст.165 КВК України з моменту проголошення вироку.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 6685 гривень 50 копійок процесуальних витрат у кримінальному провадженні за проведення експертиз.

Речові докази:

- автомобіль марки Volkswagen LT 35, реєстраційний номер НОМЕР_2 (постанова від 10 травня 2025 року) вважати повернутим власнику ОСОБА_8 ;

- DVD-R диск із відеозаписами (постанова від 12.052025 року) зберігати при матеріалах кримінального провадження сторони обвинувачення;

Арешт накладений ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.05.2025 року (справа № 344/8319/25), - скасувати.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Вирок може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Івано-Франківський міський суд.

Суддя ОСОБА_10