УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 283/320/24

провадження № 51-4691 cк 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 15 вересня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року,

встановив:

За вироком Малинського районного суду Житомирської області від 15 вересня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ст. 291 Кримінального кодексу України(далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та цивільного позову у провадженні.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року вказаний вирок залишено без змін.

Відповідно до обставин, встановлених у вироку суду, ОСОБА_5 18 жовтня 2021 року близько 18:30, в темну пору доби, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував велосипедом чорного кольору, номер рами 72212617, який не був обладнаний ліхтарем та світлоповертачами, та рухався на ньому по вул. Соборній, поблизу будинку № 91, селища Чоповичі Коростенського району Житомирської області в напрямку від центру селища до місця свого проживання.

Рухаючись на зазначеній ділянці дороги в зустрічній смузі руху відносно свого напрямку, грубо порушуючи вимоги п. 6.7, п. 2.3б, п. 6.6а, п. 10.1, п. 11.14 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, ОСОБА_5 проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, не переконався в тому, що його дії будуть безпечними і не створять перешкоду або небезпеку іншим учасникам дорожнього руху та допустив зіткнення з мопедом марки «LEADER EX 50QT-B», без державного реєстраційного номера, під керуванням водія ОСОБА_6 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мопеда ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження, зокрема черепно-мозкову травму, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 року настала його смерть.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить пом`якшити покаранняОСОБА_5 , застосувавши до нього положення ст.ст. 75, 76КК.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що попередніми судами не враховано особисті дані про винного, а саме те, що його підзахисний ОСОБА_5 є особою з інвалідністю 2-ї групи та згідно довідки ЛКК № 198 за станом здоров`я потребує стороннього догляду. Не взято до уваги досудову доповідь Коростенського районного сектору № 2 філії Державної установи «Центр пробації» у Житомирській області в якій зазначено, що виправлення ОСОБА_5 можливе без позбавлення або обмеження волі, оскільки він не становить небезпеки для суспільства.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ст. 291 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та незастосування до нього положень ст.75 КК є необґрунтованими.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно вимог ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд, дотримуючись вимог кримінального закону, урахував усі обставини кримінального провадження, зокрема тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до необережних злочинів, дані про особу винного, який є пенсіонером, має статус інваліда війни ІІ групи, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, його ставлення до вчиненого,поведінку під час судового розгляду, яка свідчить про відсутність у нього критичної оцінки власних дій, позицію потерпілих, а також обставини, що пом`якшують покарання, а саме наявність у нього статусу особи з інвалідністю ІІ групи та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З огляду на викладене місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим призначив йому покарання в межах санкції ст. 291 КК.

При цьому, незважаючи на вік та стан здоров`я ОСОБА_5 , місцевий суд не знайшов підстав для застосування щодо нього положень статей 69 та 75 КК.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши судове рішення в межах наданих йому повноважень, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, які за своїм змістом є аналогічними доводам, наведеним у касаційній скарзі, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що призначене судом першої інстанції покарання є справедливим, достатнім і необхідним для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, а також відповідає загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст.ст. 50 та 65 КК.

З урахуванням тяжкості та характеру вчиненого кримінального правопорушення, ступеня його суспільної небезпеки та наслідків злочину, а саме смерті потерпілого ОСОБА_6 , апеляційний суд дійшов висновку, що вік і стан здоров`я винного не зменшують суспільної небезпеки вчиненого, у зв`язку з чим зазначив про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.

Водночас, апеляційний суд наголосив, що наявність у засудженого захворювань, які відповідно до закону перешкоджають відбуванню покарання, може бути підставою для застосування положень п. 6 ч. 1 ст. 537 КПК України в разі вирішення питання про звільнення ОСОБА_5 від подальшого відбування покарання.

З вказаними висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Призначаючи засудженому покарання за вчинений злочин, суди попередніх інстанції вимог закону України про кримінальну відповідальність не порушили.

Що стосується доводів захисника про наявність досудової доповіді Коростенського районного сектору № 2 філії Державної установи «Центр пробації» у Житомирській області, в якій зазначено, що виправлення ОСОБА_5 можливе без позбавлення чи обмеження волі, як підстави для застосування положень статті 75 КК, колегія суддів зазначає, що наведені висновки не є визначальними під час вирішення питання про вид та розмір покарання та не обмежують суд у реалізації його дискреційних повноважень, передбачених законом про кримінальну відповідальність.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, не спростовують висновків судів та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цих судових рішень.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 15 вересня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3