Номер провадження: 11-кп/813/261/25
Справа № 522/8056/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника потерпілих - ОСОБА_7 ,

захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та з використанням системи ВКЗ за участю обвинуваченої ОСОБА_11 , матеріали справи за апеляційною скаргою представника потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 09.03.2023 року в об?єднаних кримінальних провадженнях №0000136 від 06.01.2017 року та №0002201 від 24.04.2017 рокущодо:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в м. Одесі, українки, громадянки України, з середньо-спеціальною освітою, незаміжньої, не працюючої, яка не має реєстрації та постійного місця проживання на території України, раніше не судима,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.4 ст.187, ч.5 ст.27, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м.Комрат Республіки Молдова, громадянина Молдови, молдаванина, з неповною середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 187, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України,

встановив:

оскарженим вироком суду ОСОБА_11 визнана винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.4 ст.187, ч.5 ст.27, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України, та їй призначене покарання:

- за ч.5 ст.27, ч.4 ст.187 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією особистого майна;

- за ч.5 ст.27, п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України у виді 11 (одинадцяти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з конфіскацією особистого майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_11 покарання у виді 11 (одинадцяти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з конфіскацією особистого майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_11 рахується з моменту фактичного затримання, а саме з 11.05.2017 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року) зараховано ОСОБА_11 у строк відбуття покарання період її попереднього ув`язнення з 11.05.2017 року по 09.03.2023 року, із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, у зв`язку з чим визначено вважати ОСОБА_11 такою, що повністю відбула призначене покарання за цим вироком.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_11 скасовано, та звільнено з-під варти в залі суду.

Вироком суду ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України, та йому призначене покарання:

- за ч.4 ст. 187 КК України у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з конфіскацією особистого майна;

- за п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією особистого майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_10 покарання у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією особистого майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 рахується з моменту фактичного затримання, а саме з 06.01.2017 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року) зараховано ОСОБА_10 у строк відбуття покарання період його попереднього ув`язнення з 06.01.2017 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вироком суду стягнуто в рівних частках з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на користь держави судові витрати за проведення експертиз у загальному розмірі 13596 гривень.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнані винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин.

Приблизно у жовтні 2016 року у невідомому місці ОСОБА_10 познайомився із ОСОБА_11 , в ході спілкування з якою остання розповіла про свого нерідного дядька ОСОБА_14 , до якого остання відчувала неприязнь внаслідок продажу у 2015 році квартири її померлої матері, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , після чого більшу частину грошей, виручену за продаж квартири, ОСОБА_14 та його покійна дружина, рідна тітка ОСОБА_11 . ОСОБА_15 , ніби присвоїли собі. У зв`язку з цим ОСОБА_11 не підтримувала стосунки з ОСОБА_14 та мала до нього ворожі наміри.

У ході подальшого спілкування ОСОБА_10 з ОСОБА_11 , у останніх, які розуміли, що ОСОБА_14 є людиною статною, так як окрім виручки від продажу вищевказаної квартири він ходив моряком в закордонні рейси, виник злочинний намір, спрямований на розбійний напад з метою заволодіння грошовими коштами ОСОБА_14 , які на думку ОСОБА_11 та ОСОБА_10 знаходились у квартирі за місцем мешкання ОСОБА_14 , а саме за адресою: АДРЕСА_4 .

З метою власного незаконного збагачення шляхом розбійного нападу на ОСОБА_14 , переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_11 вступила у злочинну змову з ОСОБА_10 , та вони спільно розробили злочинний план, згідно якого здійснювали ряд дій, спрямованих на подальше вчинення розбійного нападу, який складався з трьох частин, які здійснювались фактично одночасно.

Кінцевою метою першої частини плану було визначення об`єкту злочинного посягання та розроблення детального плану вчинення нападу, підшукання шляхів відходу з місця скоєння злочину.

Кінцевою метою другої частини плану було підшукання та залучення до вчинення запланованого злочину співвиконавців, які разом із ОСОБА_10 у подальшому здійснили розбійний напад на ОСОБА_14 .

Кінцевою метою третьої частини плану було підшукання засобів, в т.ч. конспірації, та знарядь скоєння злочину (предметів та легенди для полегшення скоєння злочину, подолання опору, тощо).

Досягненням єдиного злочинного результату, як кінцевої мети злочинного плану, було заволодіння грошовими коштами та цінностями ОСОБА_14 , внаслідок розбійного нападу.

Приступивши до реалізації першої частини свого злочинного плану, ОСОБА_10 , разом із ОСОБА_11 визначили об`єктом злочинного посягання грошові кошти та цінності ОСОБА_14 , який проживав за адресою: АДРЕСА_4 .

При цьому, з метою досягнення своєї мети, 04.01.2017 року, в період часу з 20:00 год. по 21:00 год., ОСОБА_10 , діючи спільно з ОСОБА_11 , здійснювали візуальне спостереження за місцем проживання ОСОБА_14 розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , в ході якого перевіряли шляхи підходу та відходу з місця скоєння злочину, у тому числі і з самої квартири ОСОБА_14 .

Приступивши до реалізації другої частини свого злочинного плану, ОСОБА_10 разом із ОСОБА_11 , на 05.01.2017 року, при невстановлених обставинах, з метою реалізації свого злочинного плану, полегшення скоєння злочину та подолання опору ОСОБА_14 , почали відвідувати за допомогою планшету марки «Samsung» ІМЕІ: НОМЕР_1 обладнаного сім-картою оператору мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» № НОМЕР_2 та браузеру «GoogleChrome», сторінки з Інтернет сайтами та інформацією про газову службу м. Одеси ПАТ «Одесагаз», з метою проникнення до квартири ОСОБА_14 під приводом співробітників газової служби. Крім того ОСОБА_10 та ОСОБА_11 здійснили рукописний текст на графленому листі формату А4 у вигляді списку осіб, які підлягають неплановій перевірці газових щитків за адресою: АДРЕСА_4 , із зазначенням привітальної промови співробітників газової служби, таким чином вигадавши легенду. В подальшому ОСОБА_11 разом із ОСОБА_10 заготовили скоч, тобто липку стрічку з метою зв`язування та подолання опору потерпілих ОСОБА_14 та його дружини ОСОБА_16 , яка також проживала за цією адресою, три маски (балаклави) із тканини, з метою приховання своєї зовнішності та конспірації, та ніж з метою погроз та залякування, а також нанесення тілесних ушкоджень.

Приступивши до реалізації третьої частини свого злочинного плану, ОСОБА_10 разом із ОСОБА_11 у невстановлений час, підшукали та залучили до вчинення запланованого ними злочину інших, не менше як двох невстановлених осіб, матеріали стосовно яких виділені в окреме провадження, з якими попередньо увійшли у злочинну змову та розповіли їм деталі свого злочинного плану, відвівши останнім роль безпосередніх виконавців злочину та в подальшому стали координувати їх дії з метою досягнення злочинного результату.

З реалізацією всіх трьох частин єдиного злочинного плану на початку січня 2017 року за задумом ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було завершено підготовку до вчинення розбійного нападу на ОСОБА_14 , який проживав за адресою: АДРЕСА_4 .

06.01.2017 року, приблизно о 09:30 год., ОСОБА_10 діючи умисно, переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи за заздалегідь розробленим планом з ОСОБА_11 , разом з двома невстановленими особами, шляхом обману, під виглядом співробітників газової служби, проникли до квартири АДРЕСА_4 , де в цей час знаходились власники вказаного житла - ОСОБА_14 та його дружина ОСОБА_16 . Після проникнення до зазначеної квартири, ОСОБА_10 спільно із невстановленими двома особами, з метою залишитися невпізнаними, приховання своєї зовнішності та конспірації, закрили обличчя заздалегідь заготовленими масками (балаклавами) із тканини.

Діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном та подолання опору, ОСОБА_10 та невстановлені особи нанесли ОСОБА_14 та ОСОБА_16 множинні удари руками та ногами в різні частини тіла, та висунули власникам квартири словесні вимоги щодо надання грошових коштів та інших матеріальних цінностей.

Отримавши від потерпілих відмову в видачі грошових коштів та цінностей, ОСОБА_10 діючи за попередньою змовою із невстановленими особами, разом продовжили застосувати відносно ОСОБА_16 та ОСОБА_14 насилля, небезпечне для їх життя та здоров`я, яке виразилось в тривалому нанесенні численних ударів руками та ногами по різних частинам тіла останніх, у тому числі в область голови, погрожуючи при цьому заздалегідь заготовленим ножем, а також застосувавши його, нанісши різану рану в область гомілки ОСОБА_16 . Після чого потерпілій ОСОБА_16 зв`язали руки та ноги липкою стрічкою, заклеївши їй рот, таким чином виключивши змогу рухатись, чинити опір та кричати, та повалили її на диван у кімнаті та приставляли ніж до горла, погрожуючи її життю.

Внаслідок побиття та застосування ножа, ОСОБА_16 згідно висновку судово-медичної експертизи №71/3-Д від 07.01.2017 року отримала наступні тілесні ушкодження: а) синці нижньої повіки лівого ока, ділянки носо-губного трикутника зліва, шести саден передньо-лівій поверхні шиї, садно тильній поверхні лівої кисті, які згідно п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до легких тілесних ушкоджень; б) різану рану передньої поверхні правої гомілки, у середній третині, яка згідно п. 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

З метою остаточного подолання опору потерпілого ОСОБА_14 , після нанесення йому чисельних ударів по різним, в т.ч. життєво важливим, частинам тіла, ОСОБА_10 разом з невстановленими двома особами, повалили ОСОБА_14 на підлогу у гостинній квартири, де продовжуючи побиття потерпілого ОСОБА_14 , зв`язали йому ноги, руки та тулуб липкою стрічкою з метою остаточного подолання опору та змоги рухатись. Потерпілий ОСОБА_14 , будучи позбавленим можливості рухатися та захищатися, почував особливу біль в наслідок нанесення йому ударів у різні частини тіла, тулубу та голови, що і розуміли нападники та все одно разом продовжували побиття ОСОБА_14 з метою отримання грошових коштів та інших матеріальних цінностей.

ОСОБА_10 разом з невстановленими двома особами, з особливою жорстокістю, ногами у взутті та руками нанесли зв`язаному лежачому ОСОБА_14 множинні удари в тулуб та голову, заподіявши велику кількість тілесних ушкоджень, внаслідок чого потерпілий зазнав особливі фізичні страждання. В процесі нанесення ударів зловмисники вийшли за межі раніше запланованого, допустили ексцес виконавців, та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій і виявляючи виняткову агресію, з особливою жорстокістю, діючи узгоджено і з єдиним умислом на позбавлення його життя, з корисливих мотивів, протягом тривалого часу продовжували бити лежачого ОСОБА_14 , який жодного опору не чинив та не міг чинити.

В результаті спільних злочинних дій співучасників, направлених на вбивство ОСОБА_14 , ОСОБА_10 разом з невстановленими двома особами навмисно заподіяли ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді: а) закритої черепно-мозкової травми: синців, саден, забійних ран обличчя, крововиливів у слизову оболонку губ, крововиливу у м`які тканини голови, крововиливів під м`які мозкові оболонки; б) закритої травми грудної клітини: переломів 8-11-го правих та 4-7-го лівих ребер, які були небезпечними для життя та згідно п. 2.1.1.а, 2.1.3.г, 2.1.3.о «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_14 помер на місці скоєння злочину.

В ході побиття потерпілих, ОСОБА_10 разом із невстановленими двома особами незаконно заволоділи майном ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , а саме: обручкою з металу жовтого кольору вартістю 6750 гривень, мобільним телефоном марки «Lenovo A6000» чорного кольору ІМЕІ 1: НОМЕР_3 ІМЕІ 2: НОМЕР_4 вартістю 3205 гривень 85 копійок з сім картою мобільного оператору ТОВ «лайфселл» № НОМЕР_5 яка не має вартості, жорстким диском «TranscendStoreJet» 25M2 300GB вартістю 1500 гривень, статуеткою у вигляді фрукту гранат з камінцями червоного кольору вартістю 540 гривень, косметичкою чорного кольору яка не має вартості у якій знаходились жіночі прикраси, а саме: браслет з перлів вартістю 1500 гривень, кільце з перлів вартістю 1000 гривень, намисто з перлів вартістю 2000 гривень, намисто з перлів вартістю 2000 гривень, намисто з перлів вартістю 2000 гривень, кільце з металу жовтого кольору вартістю 4000 гривень, дві каблучки з металу жовтого кольору вартістю 4000 гривень, кулон з ланцюжком з металу жовтого кольору вартістю 4000 гривень, перстень з металу жовтого кольору вартістю 6000 гривень, кільце з металу жовтого кольору з камінцями рожево-салатового кольору вартістю 2000 гривень, джгут з металу жовтого кольору вартістю 12000 гривень, коштовні камінці вартістю 15000 гривень, статуетка у вигляді ящірки з металу срібного кольору з камінцями білого кольору вартістю 3500 гривень, кулон з металу жовтого кольору який відкривається вартістю 3000 гривень, підвіска з металу жовтого кольору у вигляді черепашки з камінцями білого кольору вартістю 3000 гривень, завдавши матеріальну шкоду на загальну суму 76995 гривень 85 копійок, після чого з метою уникнення затримання співробітниками поліції, втекли з місця скоєння злочину через балкон, розташований на другому поверсі квартири ОСОБА_14 .

За вказаних обставин суд першої інстанції визнав ОСОБА_10 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України за кваліфікуючими ознаками: розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.

Також суд першої інстанції за вказаних обставин визнав ОСОБА_11 винуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27, ч.4 ст.187 КК України за кваліфікуючими ознаками: співучасник злочину, пособник, тобто особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню злочину іншими співучасниками розбою, тобто нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.

Крім того, оскарженим вироком суду ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, за наступних обставин.

У ході реалізації розбійного нападу 06.01.2017 року, приблизно о 09:30 год., ОСОБА_10 діючи умисно, переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи за заздалегідь розробленим планом з ОСОБА_11 , разом з двома невстановленими особами, шляхом обману, під виглядом співробітників газової служби, проникли до квартири АДРЕСА_4 , де в цей час знаходились власники вказаного житла - ОСОБА_14 та його дружина ОСОБА_16 . Після проникнення до зазначеної квартири, ОСОБА_10 спільно із невстановленими двома особами, з метою залишитися невпізнаними, приховання своєї зовнішності та конспірації, закрили обличчя заздалегідь заготовленими масками (балаклавами) із тканини.

Діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном та подолання опору, ОСОБА_10 та невстановлені особи нанесли ОСОБА_14 та ОСОБА_16 множинні удари руками та ногами в різні частини тіла, та висунули власникам квартири словесні вимоги щодо надання грошових коштів та інших матеріальних цінностей.

З метою остаточного подолання опору потерпілого ОСОБА_14 , після нанесення йому чисельних ударів по різним, в т.ч. життєво важливим, частинам тіла, ОСОБА_10 разом з невстановленими двома особами, повалили ОСОБА_14 на підлогу у гостинній квартири, де продовжуючи побиття потерпілого ОСОБА_14 , зв`язали йому ноги, руки та тулуб липкою стрічкою з метою остаточного подолання опору та змоги рухатись. Потерпілий ОСОБА_14 , будучи позбавленим можливості рухатися та захищатися, почував особливу біль в наслідок нанесення йому ударів у різні частини тіла, тулубу та голови, що і розуміли нападники та все одно разом продовжували побиття ОСОБА_14 з метою отримання грошових коштів та інших матеріальних цінностей.

ОСОБА_10 разом з невстановленими двома особами, з особливою жорстокістю, ногами у взутті та руками нанесли зв`язаному лежачому ОСОБА_14 множинні удари в тулуб та голову, заподіявши велику кількість тілесних ушкоджень, внаслідок чого потерпілий зазнав особливі фізичні страждання. В процесі нанесення ударів зловмисники вийшли за межі раніше запланованого, допустили ексцес виконавців, та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій і виявляючи виняткову агресію, з особливою жорстокістю, діючи узгоджено і з єдиним умислом на позбавлення його життя, з корисливих мотивів, протягом тривалого часу продовжували бити лежачого ОСОБА_14 , який жодного опору не чинив та не міг чинити.

В результаті спільних злочинних дій співучасників, направлених на вбивство ОСОБА_14 , ОСОБА_10 разом з невстановленими двома особами навмисно заподіяли ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді: а) закритої черепно-мозкової травми: синців, саден, забійних ран обличчя, крововиливів у слизову оболонку губ, крововиливу у м`які тканини голови, крововиливів під м`які мозкові оболонки; б) закритої травми грудної клітини: переломів 8-11-го правих та 4-7-го лівих ребер, які були небезпечними для життя та згідно п. 2.1.1.а, 2.1.3.г, 2.1.3.о «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_14 помер на місці скоєння злочину, безпосередньою причиною смерті ОСОБА_14 став шок.

В ході побиття потерпілих ОСОБА_10 разом із невстановленими двома особами незаконно заволоділи майном ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , а саме: обручкою з металу жовтого кольору вартістю 6750 гривень, мобільним телефоном марки «Lenovo A6000» чорного кольору ІМЕІ 1: НОМЕР_3 ІМЕІ 2: НОМЕР_4 вартістю 3205 гривень 85 копійок з сім картою мобільного оператору ТОВ «лайфселл» № НОМЕР_5 яка не має вартості, жорстким диском «TranscendStoreJet» 25M2 300GB вартістю 1500 гривень, статуеткою у вигляді фрукту гранат з камінцями червоного кольору вартістю 540 гривень, косметичкою чорного кольору яка не має вартості у якій знаходились жіночі прикраси, а саме: браслет з перлів вартістю 1500 гривень, кільце з перлів вартістю 1000 гривень, намисто з перлів вартістю 2000 гривень, намисто з перлів вартістю 2000 гривень, намисто з перлів вартістю 2000 гривень, кільце з металу жовтого кольору вартістю 4000 гривень, дві каблучки з металу жовтого кольору вартістю 4000 гривень, кулон з ланцюжком з металу жовтого кольору вартістю 4000 гривень, перстень з металу жовтого кольору вартістю 6000 гривень, кільце з металу жовтого кольору з камінцями рожево-салатового кольору вартістю 2000 гривень, джгут з металу жовтого кольору вартістю 12000 гривень, коштовні камінці вартістю 15000 гривень, статуетка у вигляді ящірки з металу срібного кольору з камінцями білого кольору вартістю 3500 гривень, кулон з металу жовтого кольору який відкривається вартістю 3000 гривень, підвіска з металу жовтого кольору у вигляді черепашки з камінцями білого кольору вартістю 3000 гривень, завдавши матеріальну шкоду на загальну суму 76995 гривень 85 копійок, після чого з метою уникнення затримання співробітниками поліції, втекли з місця скоєння злочину через балкон, розташований на другому поверсі квартири ОСОБА_14 .

За вказаних обставин суд першої інстанції визнав ОСОБА_10 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України за кваліфікуючими ознаками - вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з особливою жорстокістю, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб.

ОСОБА_11 за вказаних обставин місцевий суд визнав винуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України за кваліфікуючими ознаками: співучасник злочину, пособник, тобто особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню злочину іншими співучасниками вбивства, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з особливою жорстокістю, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб.

Не погоджуючись з вироком суду, представник потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку в частині призначеного обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покарання за п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України та остаточного із застосуванням положень ст.70 КК України, через м`якість призначеного покарання, просить вирок скасувати в цій частині та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченим покарання:

-обвинуваченому ОСОБА_10 призначити покарання за п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України та за сукупністю злочинів - у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна;

-обвинуваченій ОСОБА_11 призначити покарання за ч.5 ст.27, п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України та за сукупністю злочинів у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавленні волі з конфіскацією всього особистого майна.

Представник потерпілих посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості злочинів та особам обвинувачених внаслідок його м`якості.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

До початку апеляційного розгляду, захисник ОСОБА_9 подала заперечення на апеляційну скаргу представника потерпілих, просила вирок залишити без змін.

Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції, у відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі - КПК), проведено за відсутності потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також потерпілої ОСОБА_16 та її представника - адвоката ОСОБА_17 , які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, клопотань про відкладення не подавали.

При цьому, представник потерпілих ОСОБА_7 повідомив суду, що потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 обізнані про розгляд справи, однак не мають можливості з`явитися в судове засідання, вважав за можливе здійснювати розгляд за їх відсутності.

Представник потерпілої ОСОБА_16 - адвокат ОСОБА_17 подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, підтримав апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 .

Апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого вироку, судом були створені всі умови для реалізації права учасників кримінального провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

У своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; представника потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 - адвокат ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції у зв`язку із порушенням місцевим судом вимог ст.349 КПК України; обвинувачених та їх захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити вирок без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченим; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Положеннями ст.2 КПК регламентовано, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно до вимог ст.374 КПК та роз`яснень, які містяться в п.п. 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», судам вказано на необхідність точного виконання вимог кримінального процесуального закону про обґрунтування обвинувачення конкретними доказами не лише кожному обвинуваченому, а й по кожному епізоду обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Однак, зазначені вимоги закону судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження виконані не були.

Згідно з положеннями ч.3 ст.373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до положень п.2 ч.3 ст.374 КПК мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити серед іншого докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

За змістом цієї норми закону у мотивувальній частині обвинувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у кримінальному провадженні, аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинувачених, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, а також мотивовані висновки суду про доведеність вчинення кримінального правопорушення або недоведеність вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Прийняття такого рішення свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при ухваленні вироку, а сторони позбавляються права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За своєю правовою природою ч.3 ст.349 КПК визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадження і зазначені у ч.1 ст.91 КПК.

Визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню в кримінальному провадженні в порядку ч.3 ст.349 КПК, не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.

Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань та випадків, передбачених ч.3 ст.323 та ст.381 КПК. Повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КК.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 року (справа №521/11693/16-к), щодо застосування ч.3 ст.349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст..91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст.349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 16.09.2024 року (справа №444/870/22) зробила висновок щодо правозастосування положень ч.3 ст.349 КПК, та вказала, що суд у конкретному кримінальному провадженні на підставі ч.3 ст.349 КПК має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у тому числі, у разі часткового заперечення винуватості особи у вчиненні окремого кримінального правопорушення в сукупності кримінальних правопорушень, яке має окрему кваліфікацію, або є окремим епізодом кримінального правопорушення, чи невизнання цивільного позову, та у такому випадку щодо цих оспорюваних обставин провести судовий розгляд у загальному порядку, дослідивши докази, які підтверджують або спростовують ці обставини. Такий порядок розгляду кримінального провадження не звільняє суд від обов?язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, визначені в ч.1 ст.91 КПК.

Згідно ч. 1 ст. 351 КПК допит обвинуваченого починається з пропозиції головуючого надати показання щодо кримінального провадження, після чого обвинуваченого першим допитує прокурор, а потім захисник. Після цього обвинуваченому можуть бути поставлені запитання потерпілим, іншими обвинуваченими, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, а також головуючим і суддями. Крім того, головуючий має право протягом всього допиту обвинуваченого ставити йому запитання для уточнення і доповнення його відповідей.

Суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону, тому оскаржений вирок суду не можна вважати законним і обґрунтованим.

Так, місцевий суд у мотивувальній частині вироку вказав, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у судовому засіданні визнали свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, щиро розкаялись, пояснили, що дійсно разом із іншими особами вчинили інкриміновані їм злочини за обставин, викладених в обвинувальному акті, фактичні обставини не оспорювали та підтвердили дату, час, місце вчинених злочинів.

Однак, у мотивувальній частині вироку місцевий суд не вказав конкретних пояснень обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 наданих в суді першої інстанції щодо обставин інкримінованих їм злочинів. Тому зі змісту вироку неможливо пересвідчитися в дійсності визнання винуватості обвинуваченими.

Водночас, зміст журналу судового засідання від 16.02.2023 року (а.п.19-22 т.14) та звукозапис фіксації судового процесу в суді першої інстанції, свідчать про те, що під час допиту обвинувачена ОСОБА_11 фактично в повному обсязі не підтвердила обставин вчинення інкримінованих їй злочинів за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.4 ст.187, ч.5 ст.27, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України. Обвинувачений ОСОБА_10 в повному обсязі також не підтвердив обставин вчинення інкримінованих йому злочинів за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України.

Зокрема, згідно звукозапису технічної фіксації судового процесу в суді першої інстанції від 16.02.2023 року, обвинувачений ОСОБА_10 вказав, що визнає свою винуватість лише частково, а саме не визнає інкримінований йому злочин щодо вбивства ОСОБА_14 .

Після чого, з невідомих причин у судовому засіданні оголошено технічну перерву, після продовження судового засідання, відповідаючи на уточнююче питання головуючого чи визнає обвинувачений ОСОБА_10 себе винуватим за пред`явленим обвинуваченням, обвинувачений вже змінив свою позицію та вказав про визнання своєї винуватості в повному обсязі.

Надалі, відповідаючи на уточнюючі питання учасників процесу, обвинувачений назвав дату скоєння кримінальних правопорушень, їх вчинення з двома іншими особами, де знаходився обвинувачений після вчинення злочинів, а також про те, що шкодує про вчинене.

Однак фактично обвинуваченим ОСОБА_10 не надані покази щодо конкретних обставин інкримінованих кримінальних правопорушень, зокрема стосовно мети та мотиву вчинення злочинів, хто був ініціатором, як саме здійснювалась підготовка до вчинення злочинів, як здійснювався добір знарядь та засобів конспірації, яка була роль ОСОБА_11 та інших осіб, чи було проникнення у житло та яким способом, як саме він разом із іншими особами, що вказані в обвинувальному акті, вчинили розбійний напад на ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , яке насильство було застосовано, ким саме та до кого, яке майно було викрадене, як розподілене та яка його доля в подальшому, як було скоєне вбивство ОСОБА_14 , та яка була роль у цих діях ОСОБА_11 та інших осіб, тощо.

Таким чином, враховуючи, що під час основної частини судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 своєї винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів за ч.4 ст.187, п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України не визнавав та фактично не надав пояснень щодо конкретних обставин вчинення злочинів, це не свідчить про визнання в повному обсязі своєї винуватості обвинуваченим ОСОБА_10 в інкримінованих йому та викладених в обвинувальному акті обставинах вчинення злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України.

Окрім цього, згідно звукозапису технічної фіксації судового процесу в суді першої інстанції від 16.02.2023 року, обвинувачена ОСОБА_11 пояснила, що планувалось лише зайти та взяти у ОСОБА_14 якісь гроші, ніхто нікого вбивати не мав, вона на місці події не була. Також обвинувачена ОСОБА_11 зазначила, що план на скоєння кримінального правопорушення щодо ОСОБА_14 був створений ОСОБА_18 , з яким вона проживала, вона була проти цього, але оскільки на неї був тиск і вона боялась за своє життя, тому погодилась.

Тобто, звукозапис фіксації судового процесу вказує на те, що обвинувачена ОСОБА_11 не підтвердила, що вона спільно із ОСОБА_19 розробили злочинний план вчинення злочинів, підготували знаряддя та засоби конспірації тощо та вчинила спільно з ОСОБА_19 та іншими особами інкриміновані злочини.

Наведене свідчить, що фактично обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 не визнали в повному обсязі інкриміновані їм та викладені в обвинувальному акті обставини вчинення злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.4 ст.187, ч.5 ст.27, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України ( ОСОБА_11 ), а також ч.4 ст. 187, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України ( ОСОБА_10 ) відповідно.

Проте, після допиту обвинувачених, місцевий суд, незважаючи на фактичне невизнання ОСОБА_11 та ОСОБА_10 обвинувачення в повному обсязі, розглянув кримінальне провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК, обмежившись лише допитом обвинувачених, потерпілої ОСОБА_16 та дослідженням певних письмових доказів у кримінальному провадженні і матеріалів, що характеризують особи обвинувачених, та визнав недоцільним дослідження інших доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження.

Таким чином, слід констатувати, що суд першої інстанції, не зважаючи на заперечення ОСОБА_11 та ОСОБА_10 фактичних обставин інкримінованих їм злочинів, не вжив усіх необхідних заходів для того, щоб переконатися в правильності розуміння обвинуваченими тих фактичних обставин, які вони будуть позбавлені можливості оскаржити, не здійснив допиту обвинувачених відповідно до вимог ст.351 КПК та не дослідив інші докази сторони обвинувачення на підтвердження доведеності обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті.

Вказані обставини свідчать про недотримання місцевим судом приписів ч.3 ст.349 КПК.

Більш того, у судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_8 , заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілих вказав, що не зважаючи, що в формулюванні обвинувачення ОСОБА_11 за ч.5 ст.27, п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України зазначено про ексцес виконавців при скоєнні злочину, участі в якому вона не приймала, обвинувачена в місцевому суді вказала про визнання своєї вини, лише з метою скорішого завершення судового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до правової позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 02.02.2021 року (справа №640/4713/19), повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду в порядку ч.3 ст.349 КПК.

Відтак, в даному випадку, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не забезпечив відсутність сумнівів та не переконався у тому, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 дійсно не заперечують всі фактичні обставини кримінального провадження, встановлені під час досудового розслідування та поставлені їм в провину у висунутому обвинуваченні, а також чи правильно вони розуміють та усвідомлюють зміст цих обставин, оскільки, з огляду на зміст показань обвинувачених в судовому засіданні суду першої інстанції, останні фактично обставини справи та провину за ч.5 ст.27, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України та п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України, за викладених в обвинувальному акті обставинах в повному обсязі вочевидь не визнавали.

За таких обставин, встановивши, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 не в повному обсязі підтверджують та визнають обставини інкримінованих їм стороною обвинувачення злочинів, у разі виникнення сумнівів у доведеності формулювання обвинувачення та кваліфікації дій обвинувачених, суду першої інстанції належало повернутись до обговорення питання про визначення обсягу доказів та встановлення порядку їх дослідження й розглянути кримінальне провадження в загальному порядку.

Наведене свідчить про слушність доводів прокурора стосовно того, що під час розгляду кримінального провадження, судом першої інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема не було дотримано обов`язкових передумов можливості здійснення розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що розглянувши кримінальне провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК, визнавши визнання вини та щире каяття обвинувачених, одночасно у мотивувальній частині вироку місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_11 за ч.5 ст. 27, п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України за кваліфікуючими ознаками: співучасник злочину, пособник, тобто особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню злочину іншими співучасниками вбивства, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з особливою жорстокістю, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб.

Разом з цим, як вбачається із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_11 не перебувала у квартирі за місцем мешкання ОСОБА_14 та ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_4 , в момент розбійного нападу щодо потерпілих та вбивства ОСОБА_14 .

Обвинувачена ОСОБА_11 у суді першої інстанції вказала, що умислу на вбивство ОСОБА_14 у неї не було, оскільки ОСОБА_19 та інші особи, мали лише забрати гроші.

Відповідно до формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним за ч.5 ст.27, п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_10 разом з невстановленими двома особами, з особливою жорстокістю, ногами у взутті та руками нанесли зв`язаному лежачому ОСОБА_14 множинні удари в тулуб та голову, заподіявши велику кількість тілесних ушкоджень, внаслідок чого потерпілий зазнав особливі фізичні страждання. В процесі нанесення ударів зловмисники вийшли за межі раніше запланованого, допустили ексцес виконавців, та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій і виявляючи виняткову агресію, з особливою жорстокістю, діючи узгоджено і з єдиним умислом на позбавлення його життя, з корисливих мотивів, протягом тривалого часу продовжували бити лежачого ОСОБА_14 , який жодного опору не чинив та не міг чинити.

Тобто, відповідно до викладених судом обставин, під час нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_14 , ОСОБА_10 та двоє невстановлених осіб вийшли за межі раніше запланованого, допустили ексцес виконавців, однак незрозуміло яка роль ОСОБА_11 у вчиненні вказаного злочину.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (ст.115 КК України), вчинене за попередньою змовою групою осіб, може мати місце лише у тому випадку, коли учасники кримінального правопорушення домовились вчинити саме вбивство та діяли узгоджено.

Відповідно до ч.2 ст.28 КК України вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення.

Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони.

Домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій).

Водночас ексцес виконавця (вихід за межі задуманого) має місце там, де виконавцем вчинені такі злочинні діяння, що не охоплювалися ні прямим, ні непрямим умислом інших співучасників. При ексцесі виконавця співучасник, учиняючи злочин, виходить за межі угоди на вчинення конкретного злочину, а інші співучасники не бажають і свідомо не допускають учинення виконавцем цих злочинних діянь.

Ексцес виконавця є особливою кримінально-правовою ситуацією, в якій поєднуються і співучасть у злочині, і поведінка особи, яка виходить за межі співучасті.

Таким чином, з урахуванням формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_10 та двоє невстановлених осіб вийшли за межі раніше запланованого, допустили ексцес виконавців та скоїли вбивство ОСОБА_14 , а також враховуючи показання обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які не підтвердили планування вбивства та безпосередню участь ОСОБА_11 у вбивстві ОСОБА_14 , у місцевого суду не було законних підстав здійснювати розгляд кримінального провадження без повного дослідження всіх обставин інкримінованих обвинуваченим особливо тяжких злочинів та всіх доказів у кримінальному проваджені.

Окрім цього, всупереч вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК, в мотивувальній частині вироку місцевий суд фактично не виклав формулювання обвинувачення відносно ОСОБА_11 за ч.5 ст. 27, п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України, визнаного судом доведеним.

З огляду на вищезазначене, чіткість та конкретність викладення у вироку фактичних обставин скоєного ОСОБА_11 кримінального правопорушення, зокрема у зв`язку з відсутністю чіткого формулювання обвинувачення за ч.5 ст. 27, п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України, яке визнано судом доведеним, щодо останньої, викликає обґрунтовані сумніви щодо правильності висновків суду щодо наявності в діях обвинуваченої даного злочину, тому вирок місцевого суду не може вважатися таким, що відповідає вимогам процесуального закону.

Допущені місцевим судом порушення вимог ст.374 КПК не можуть бути усунені шляхом зміни вироку, або ухвалення нового вироку апеляційним судом, оскільки відповідно до вироку місцевого суду, зокрема його мотивувальної частини, не вбачається які обставини, зокрема який обсяг обвинувачення було встановлено судом першої інстанції за результатами судового розгляду, щодо ОСОБА_11 за ч.5 ст. 27, п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України.

Апеляційний суд вважає, що відсутність викладу в повному обсязі формулювання обвинувачення, яке визнано місцевим судом доведеним за результатами судового розгляду в оскарженому вироку, є порушенням прав обвинуваченої, які регламентовані ст.42 КПК, що в силу положень ст.412 КПК визнається апеляційним судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вказані обставини, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 412, 415 КПК, апеляційний суд визнає істотними порушеннями, які тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Пунктом 6 ч.1 ст.407 КПК передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.415 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені ч.2 ст.412 цього Кодексу.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст.ст. 7, 9 КПК, апеляційний суд, вважає, що судове провадження в суді першої інстанції було здійснено з істотним порушенням вимог КПК, а тому з урахуванням положень ст.ст. 412, 415 КПК, визнається апеляційним судом істотними, що у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.409 КПК тягне за собою скасування вироку та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції, в іншому складі суду.

Частиною 2 та 3 ст. 415 КПК передбачено, що призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Разом з цим, з огляду на приписи ч.ч. 1, 2 ст. 416 КПК щодо особливостей нового судового розгляду судом першої інстанції після скасування судом апеляційної інстанції вироку, при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв?язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Враховуючи обставини вчинених особливо тяжких злочинів, в результаті яких настала смерть людини, оцінюючи доводи апеляційної скарги представника потерпілих в частині невідповідності призначеного обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 покарання тяжкості злочинів, враховуючи при цьому той факт, що апеляційний суд, в зв`язку з встановленими і наведеними вище допущеними місцевим судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, за наявності яких судове рішення підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, позбавлений можливості ухвалити новий вирок в цій частині, колегія суддів вважає, що в разі доведеності вини обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень в повному обсязі під час нового розгляду в суді першої інстанції, а також у разі якщо за результатами нового судового розгляду не буде встановлено інших обставин, які пом`якшують покарання, призначення обвинуваченим розміру покарання, слід вважати необґрунтованим з огляду не відповідність тяжкості злочинів та особам обвинувачених внаслідок м`якості.

Скасовуючи вирок та призначаючи новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, колегія суддів вважає необхідним вирішити питання щодо запобіжних заходів обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року встановлено, що «відсутність чітко сформульованих положень, які б визначали, чи можливо належним чином продовжити (якщо так, то за яких умов) застосування на стадії судового слідства запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного на визначений період на стадії досудового слідства», «не відповідає критерію «передбачуваності закону» для цілей пункту 1 статті 5 Конвенції» (п.74).

Під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, а саме з 15.05.2023 року обвинувачений ОСОБА_10 утримується під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор». Повернення обвинуваченого під контроль суду першої інстанції, з огляду на скасування вироку та призначення нового розгляду справи в суді першої інстанції, складатиме певний період часу, який потребує застосування заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема запобіжного заходу.

У згаданому рішенні у справі «Харченко проти України» ще в 2011 р. встановлено порушення ст. 5 Конвенції, коли «тримання під вартою не передбачається ні конкретним положенням законодавства, ні судовим рішенням» (п.74), а тому подібна обставина у справі щодо ОСОБА_20 вимагає судового врегулювання.

За змістом ст.ст. 176-178 КПК запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого з метою запобігання забезпечення виконання цією особою покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню ризиків, передбачених цими нормами.

Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_10 , апеляційний суд враховує його особу, який громадянином Молдови, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , неодружений, не має міцних соціальних зв`язків на території України, та той факт, що останній обвинувачується у вчинені двох особливо тяжких кримінальних правопорушень, тяжкі наслідки у виді заподіяння смерті людині.

Обставини, які б свідчили про зменшення ризиків, встановлених під час судового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на думку колегії суддів не зменшились, клопотань сторони захисту щодо наявності підстав та обставин, які б свідчили, що вказані ризики зменшились або відпали, в апеляційному суді не заявлені.

Окрім того, приймаючи до уваги характер вчинення кримінальних правопорушень та покарання, яке може бути призначене обвинуваченому, на даний час є доцільним продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_10 під вартою в межах строку передбаченого КПК, з метою забезпечення судового провадження та виконання завдань кримінального судочинства, зокрема забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду.

Водночас колегія суддів приходить до висновку не визначати обвинуваченому заставу, оскільки відповідно до ч.4 ст.183 КПК суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Стосовно необхідності застосування запобіжного заходу обвинуваченої ОСОБА_11 на стадії судового розгляду, колегія суддів враховує, що після постановлення оскарженого вироку обвинувачена до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалася, оскільки стороною обвинувачення такі відомості суду не надані.

Разом з тим, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої ОСОБА_11 колегія суддів вважає за необхідне застосувати до неї запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК.

Враховуючи вище викладене, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги представника потерпілих, скасування вироку суду з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду.

Під час нового розгляду, суду першої інстанції, неухильно дотримуючись вимог КПК України, необхідно звернути увагу на встановлені під час апеляційного розгляду та зазначені в ухвалі суду факти недотримання вимог кримінального процесуального закону, провести судове провадження у відповідності до вимог КПК та прийняти за його результатами законне і обґрунтоване рішення, яке буде відповідати вимогам закону та забезпечить виконання положень ст.ст. 2, 7 КПК.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 09.03.2023 року в об`єднаних кримінальних провадженнях №0000136 від 06.01.2017 року та №0002201 від 24.04.2017 року, яким ОСОБА_11 визнана винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.4 ст.187, ч.5 ст.27, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України, та обвинувачений ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України, - скасувати.

Призначити новий розгляд об`єднаних кримінальних проваджень №0000136 від 06.01.2017 року та №0002201 від 24.04.2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.4 ст.187, ч.5 ст.27, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України, та за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України, в суді першої інстанції, зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», строком до 01.12.2025 року, без визначення застави.

Обрати обвинуваченій ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Покласти на обвинувачену ОСОБА_11 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та контактних номерів мобільного телефону;

Роз`яснити обвинуваченій ОСОБА_11 , що в разі невиконання, покладених обов`язків, до неї може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід та накладене грошове стягнення.

Строк дії ухвали Одеського апеляційного суду в частині покладення обов`язків на обвинувачену ОСОБА_11 становить до 03.12.2025 року.

Копію ухвали направити до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» - до відома та виконання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4