Справа № 502/825/25
УХВАЛА

09 грудня 2025 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кілія, кримінальне провадження, відомості про яке 29.11.2024 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001575, за звинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

В судовому засіданні з розгляду даного кримінального провадження прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 .

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що обвинувачений вчинив особливо тяжке кримінальне правопорушення за яке передбачено покарання тільки у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, у зв`язку з чим може здатися до спроб переховуватися від суду. Крім того, обвинувачений офіційно не працює та може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні чи вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки він обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з застосуванням насилля у стані алкогольного сп`яніння, яке призвело до смерті потерпілого.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання, зазначивши, що вина обвинуваченого не доказана, оскільки з боку обвинуваченого це був самозахист, він не має наміру переховуватись від слідства або суду, вичняти нові кримінальні правопорушення та впливати на свідків, а тому вважає, що буде достатнім застосувати до ОСОБА_5 більш мякий запобіжний захід, у вигляді домашнього арешту у нічний час.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав свого захисника.

Заслухавши заявлене прокурором клопотання, думку обвинуваченого та його захисника, судом встановлено наступне.

На досудовому слідстві ОСОБА_5 , було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого неодноразово продовжувався.

Статтею 177 КПК України передбачено, що наряду з іншим, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Разом з цим ст. 178 КПК України передбачає, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.

ОСОБА_5 вчинив особливо тяжке кримінальне правопорушення за яке передбачено покарання тільки у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Як зазначено у рішенні по справі «Хайредінов проти України» (Заява № 38717/04), «Суд підкреслює, що розумність строку тримання під вартою ніколи не оцінюється in abstracto. Іншими словами, пункт 3 статті 5 Конвенції не може вважатися таким, що безумовно дозволяє тримання під вартою, якщо тривалість такого тримання не перевищує певного строку. Виправдання будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами державної влади (див. рішення у справі «Шишков проти Болгарії» (Shishkov v. Bulgaria), № 38822/97, пункт 66, ECHR 2003-I (витяги)».

Крім того, у вказаному рішенні, зазначено, що існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект пункту 3 статті 5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк та тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання під вартою перестає бути обґрунтованим (див. рішення у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), № 78146/01, пункт 104, від 12 червня 2008 року, з подальшими посиланнями).

Відповідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно до ч. 6 ст. 181 КПК України, строк дії ухвали суду про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора.

Дослідивши матеріали справи, обґрунтованість клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тривалість розгляду справи, суд дійшов висновку, що докази та обставини, на які посилається прокурор, не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачений перебуваючи на свободі може переховуватися від суду, або вчинити інше кримінальне правопорушення, між тим застосування більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого забезпечить його належну процесуальну поведінку, у зв`язку з чим приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відповідно, часткового задоволення клопотання захисника обвинуваченого та обвинуваченого, та відповідно обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-179, 181-184, 193-194, 196, 372, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого та обвинуваченого - задовольнити частково.

Змінити раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 строком на 60 діб до 07 лютого 2026 року включно, відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за першою вимогою з`являтися до прокурора, або суду, а також покласти на нього обов`язки:

- не відлучатися за межі району, в якому він проживає без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або навчання;

- утримуватися від спілкування зі свідками по даному кримінальному провадженню.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Ухвала припиняє свою дію після 07 лютого 2026 року.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти у залі суду.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору та направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 10.12.2025 року.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_1