Справа №549/339/25
Провадження №1-кп/549/56/25
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

22 грудня 2025 року селище Чорнухи

Чорнухинський районний суд Полтавської області у складі :

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3

прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Чорнухи кримінальне провадження №0000142 від 24.03.2025 за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Новошин Долинського району Івано - Франківської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , жительки АДРЕСА_2 , українки, громадянки України, з середньою освітою, є особою з інвалідністю ІІ групи, не працюючої, одруженої, маючої на утриманні неповнолітню дочку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка не є депутатом, участі в АТО та ООС не брала, раніше не судимої, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України

У С Т А Н О В И В:

Досудовим розслідуванням встановлено, 23.03.2025 приблизно о 23 год. 00 хв., по автодорозі сполученням селище Чорнухи - місто Лубни Полтавської області, в межах населеного пункту Мелехи Чорнухинської територіальної громади Лубенського району Полтавської області, ОСОБА_7 рухаючись в напрямку м. Лубни, керуючи технічно справним автомобілем марки «Nissan X- trail», державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, проявила крайню неуважність до дорожньої обстановки та можливих змін, не забезпечила належну керованість транспортного засобу, хоча повинна була, і не мала для цього будь-яких перешкод технічного характеру, грубо порушуючи вимоги п.п. 12.1, 12.2 Правил дорожнього руху України, втратила керування над транспортним засобом, допустила виїзд автомобіля за межі проїзної частини, на ліве узбіччя, де в подальшому допустила наїзд на дерево.

В результаті даних порушень правил дорожнього руху, наслідком яких стала дорожньо-транспортна пригода, пасажир автомобіля марки «Nissan X-trail», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми живота з розривом селезінки, закритої травми грудної клітки з закритими переломами 2-7 ребер зліва зі зміщенням, що супроводжувалось лівобічним гемопневмотораксом, рвана рана тім`яної ділянки голови зліва, струс головного мозку, які утворилися від дії тупого (тупих) предмету (предметів) або при ударі об такий, можливо при ДТП в указаний строк і по ступеню тяжкості відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 23.05.2025 №117 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи від 20.05.2025 № СЕ-19/117-25/11242-ІТ, в заданій дорожньо-транспортній ситуації в діях водія автомобіля «Nissan X- trail», державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 , вбачаються невідповідності з вимогами п. п.12.1, 12.2 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

В умовах заданої пригоди водій ОСОБА_7 , мала технічну можливість запобігти ДТП шляхом виконання вимог п. п.12.1, 12.2 ПДР України, для чого у неї не було будь яких перешкод технічного характеру.

Прокурором пред`явлено обвинувачення, у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, в стані алкогольного сп`яніння, що знижує увагу та швидкість реакції, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

У відповідності до ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

У судовому засіданні ОСОБА_7 винуватою себе визнала повністю, пояснивши, що вона дійсно, за вказаних обставин, 23.03.2025, перебуваючи у нетверезому стані, керувала автомобілем «Nissan X-trail», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на автодорозі в межах населеного пункту с. Мелехи, не впоралася з керуванням та допустила зіткнення з деревом, внаслідок ДТП пасажир автомобіля ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження. З правовою кваліфікацією своїх дій за ч. 2 ст. 286-1 КК України була згодна, фактичні обставини вчинення злочину не оспорювала, щиро каялася, висловлювала жаль з приводу вчиненого, приносила вибачення потерпілому. Вказала, що потерпілий до неї жодних претензій не має, пробачив, вона відшкодувала вартість лікування потерпілому у повному обсязі, сплатила вартість витрат за пошкодження автомобіля.

Прокурор та обвинувачений, просили проводити розгляд справи відповідно до частини 3 статті 349 КПК України.

Обставини справи ніким із учасників судового розгляду не оспорюються, ОСОБА_7 визнала себе винуватою. Суд переконався, що обвинувачена правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності її позиції немає та йому роз`яснено про позбавлення права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку, а тому суд, відповідно до частини 3 статті 349 КПК України, визнав за недоцільне дослідження доказів стосовно цих обставин справи.

Захисник ОСОБА_12 у судовому засіданні просив суд врахувати, що ОСОБА_7 вину визнала, щиро розкаялася, сприяла розкриттю злочину, раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину, потерпілому збитки відшкодувала, враховуючи стан здоров`я обвинуваченої при призначенні судом покарання просив врахувати пом`якшуючі обставини та застосувати ст.69 КК України та призначити покарання у вигляді штрафу. Також надав суду підтверджуючі документи стосовно стану здоров`я обвинуваченої, проходження нею лікування отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень, витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи відповідно до якого ОСОБА_7 є особою з інвалідністю ІІ групи.

Потерпілий надав до суду клопотання в якому зазначив, що жодних претензій до обвинуваченої не має, шкода заподіяна в наслідок кримінального правопорушення ОСОБА_7 відшкодована в повній мірі, обвинувачена раніше не судима, до адміністративної відповідальності раніше не притягалася, має на утриманні дитину, має добру характеристику за місцем проживання, претензії матеріального характеру відсутні. Просив обвинувачену суворо не карати, та призначити покарання із застосуванням статті 69 КК України у вигляді штрафу.

Таким чином, аналізуючи показання обвинуваченої, пояснення потерпілого, суд вважає вину обвинуваченої повністю доказаною, а її дії кваліфікує за ч.2 ст.286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, в стані алкогольного сп`яніння, що знижує увагу та швидкість реакції, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження..

При призначенні покарання відповідно до статей 65-69 КК України суд ураховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, сукупність усіх обставин, що його характеризують (форма вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість наслідків тощо), особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Загальні засади призначення покарання (ст.65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про призначення покарання в межах санкції статті чи частини статті, яка передбачає відповідальність за інкримінований злочин, можливість призначення більш м`якого покарання (ст. 69 КК України), застосування чи незастосування ст.75 КК України.

За приписами ч.1, 2 ст.66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються:

1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення;

2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди;

2-1) надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення;

3) вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім;

4) вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності;

5) вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин;

6) вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність;

7) вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого;

8) вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності;

9) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом.

При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Законодавець дає суду право у виняткових випадках, з огляду на індивідуальні особливості вчиненого правопорушення та особу винного, призначити більш м`яке покарання (ст.69 КК України). Застосування зазначеної норми матеріального закону не є обов`язковим для суду, а є його дискреційним повноваженням. Тобто можливість вибору одного з юридично дозволених варіантів правозастосовного рішення, що є умовою ефективного правозастосування норм права суб`єктами застосування для прийняття правильного, законного та обґрунтованого рішення.

Згідно з положеннями ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

При аналізі норм ст. 69 КК України можна зробити висновок, що призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе, з урахуванням особи винного, лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим. При цьому дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому суд дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було «свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»».

В рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 Європейський суд з прав людини зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».

Так, у справі «Ізмайлов проти Росії» Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий, надмірний тягар для особи» (п.38 рішення від 16.10.2008).

Відповідно до ст.12 КК України обвинувачена скоїла тяжкий злочин.

Дослідженням особи обвинуваченої встановлено, що їй 26 років, вона раніше не судима, вперше притягується до кримінальної відповідальності, одружена, має на утриманні малолітню дитину, відповідно до рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 22.10.2025 ОСОБА_7 є особою з ІІ групою інвалідності з 24.09.2025, на обліку у лікарів психіатра, нарколога не перебуває, характеризується позитивно, проживає разом з чоловіком та їх малолітньою дочкою. Добровільно відшкодувала вартість лікування потерпілого, добровільно відшкодувала витрати за пошкодження автомобіля, що підтверджується показаннями потерпілого. Також судом враховується позиція потерпілого, який просив призначити обвинуваченій покарання без ізоляції від суспільства та призначити покарання у вигляді штрафу.

Визначених ч.1ст.67КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

При відсутності обставин, які обтяжують покарання обвинуваченій, обставинами, які пом`якшують таке, суд визнає щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування збитків, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, наявність на утриманні малолітньої дитини, наявність у обвинуваченої ІІ групи інвалідності.

У випадку засудження за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння застосування ст.75 КК України забороняється законодавцем.

Відповідно до приписів ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій покарання, суд керується вимогами ст.65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», та враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання, як втручання держави в приватне життя особи, повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним, тобто несвавільним, пропорційним, тобто не становити надмірного тягаря для особи, виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Крім того, призначаючи покарання, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, а саме те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286-1 КК України є необережним злочином, тобто обвинувачена не мала конкретних мотивів чи умислу на вчинення інкримінованого їй злочину, особу обвинуваченої, яка є особою з інвалідністю, має на утриманні малолітню дитину 2019 року народження, одружена, має міцні соціальні зв`язки, виключно позитивно характеризується.

Судом враховано досудову доповідь стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 , де зокрема оцінено ризик вчинення повторного кримінального правопорушення як-середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. За результатами дослідження інформації, що характерезує особу за місцем її проживання, умов її життєдіяльності, відносин у суспільстві, результати оцінки ризиків вчинення нею повторного кримінального правопорушення, а також її імовірної небезпеки для суспільства зроблено висновк про можливе виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства.

При визначенні міри покарання суд також враховує стан здоров`я обвинуваченої, яка згідно витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 22.10.2025 ОСОБА_7 при визначенні інвалідності має наступні діагнози: основний діагноз - період видужання після хірургічного втручання; супутні діагнози ураження променевого нерва, рубцеві стани і фіброз шкіри зумовлений іншою уточненою причиною, постолецистоектомічний синдром; ускладнення основного діагнозу незрощення перелому (псевдоартроз), множинні локалізації, контрактура суглоба, множинні локалізації.

Також судом враховується, що згідно рекомендації, які є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю номер витягу:55/25/2446/I у ОСОБА_7 здатність до самообслуговування - виражений ступінь обмеження; здатність до пересування виражений ступінь обмеження; здатність до трудової діяльності - виражений ступінь обмеження. Також, ОСОБА_7 має потребу в забезпеченні засобами реабілітації, зокрема багатофункціонального крісла колісного, які штовхає помічник; засоби для захисту області колінного суглоба або нижньої кінцівки; милиці з опорою на передпліччя.

Відповідно до ст.3 Конституції України Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Аналіз наведеної норми свідчить, що життя та здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю незнаважючи навіть на наявність у особи статусу обвинуваченої.

Наведені обставини дають підстави до висновку, що призначення обвинуваченій покарання пов`язаного з позбавленням волі призведе до неможливості проходження ОСОБА_7 програми реабілітації та погіршення її стану здоров`я, як особи з інвалідністю.

Суд враховує, що щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться у провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність, що, зокрема, виражається і в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі явно не буде відповідати вимогам справедливості та меті покарання.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме, щирого каяття у скоєному, активного сприяння розкриттю злочину, добровільного відшкодування збитків, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, з урахуванням особи обвинуваченої, яка раніше не судима, на обліку у лікарів психіатра, нарколога не перебуває, має сталі соціальні зв`язки, одружена, має малолітню дитину, позитивно характеризується, позицію прокурора, який також посилався на наведені обставини та на виключну позитивну характеристику обвинуваченої та просив призначити покарання в межах найнижчої міри передбаченої санкцією ч.2 ст.286-1 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років, думку самого потерпілого який прохав не ізолювати обвинувачену від суспільства та призначити покарання у виді штрафу, то суд вважає за можливе на підставі ст.69 КК України перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.286-1 КК України.

При цьому суд враховує, що застосувати покарання у виді обмеження волі та громадських робіт неможливо, оскільки обвинувачена є особою з другою групою інвалідності. Застосувати покарання у виді виправних робіт також не надається можливим, оскільки обвинувачена офіційно не працює.

Враховуючи, що злочин вчинений обвинуваченою у стані алкогольного сп`яніння, до обвинуваченої слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк п`ять років.

За таких обставин суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим вважає за необхідне призначити їй таке покарання - за ч. 2 ст. ст. 286-1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України в виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк п`ять років.

Призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286-1 КК України саме такого покарання відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а й від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Таке покарання на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченої, попередження вчинення нею кримінальних правопорушень у майбутньому та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягаються до кримінальної відповідальності.

Крім того, суд звертає увагу, що в країні введено воєнний стан у зв`язку із збройною агресією рф проти України. Наповнення бюджету наразі вкрай важливе для підтримки функціонування Збройних Сил України, тому суд вважає , що саме у цій конкретній справі призначення обвинуваченій основного покарання у виді штрафу відповідатиме якнайкращим інтересам як суспільства так і держави.

Відповідно до ч.1 ст.53 КК України штраф це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених в Особливій частині цього Кодексу, з урахуванням положень частини другої цієї статті.

Згідно з ч.2 ст.53 КК України розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням ст. 65-68 КК України та буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченої та є достатнім для досягнення мети покарання відповідно до ст. 50 КК України.

Враховуючи, що по даному кримінальному провадженню проведено судові експертизи, тому відповідно до ст. 124 КПК України процесуальні витрати, у зв`язку з проведенням експертиз на загальну суму 4457 грн 00 коп підлягають стягненню із ОСОБА_7 в дохід держави.

Долю речових доказів суд вирішує згідно з ст. 100 КПК України.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_7 не обирати.

Керуючись ст. 331, 349, 369, 370, 373, 374, 376, 394, 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 , визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одна тисяча) грн 00 коп з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

Стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта в сумі 4457 (чотири тисячі чотириста п`ятдесят сім) гривень 00 копійок.

Скасувати арешт на автомобіль марки «NISSAN X-TRAIL» 2005 р. в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, накладений ухвалою слідчого судді Пирятинського районного суду від 27.03.2025, після набрання вироком законної сили.

Речові докази у кримінальному провадженні:

-автомобіль марки «NISSAN X-TRAIL» 2005 р. в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, який зберігається на території СПД №2 ВП №1 Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області повернути власнику ОСОБА_11 після набрання вироком законної сили;

- два скляних флакони з кров`ю ОСОБА_7 та два скляних флакони з кров`ю ОСОБА_8 , які зберігаються в Полтавському БЮРО СМЕ, після набрання вироком законної сили- знищити.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_7 не обирати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Чорнухинський районний суд Полтавської області, а засудженим, який перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, прокурору, потерпілому та захиснику.

Суддя ОСОБА_1