Справа № 734/4610/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/622/25
Категорія - ч.1 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 ,

захисника - ОСОБА_10 ,

обвинуваченої - ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження №0000292 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 та прокурора на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, уродженка та мешканка АДРЕСА_1 , заміжня, освіта середня, не працює, в силу ст.89 КК України раніше не судима,

визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Початок строку відбування покарання обвинуваченої ОСОБА_11 ухвалено рахувати з часу її фактичного затримання - з 26 липня 2024 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_11 зараховано у строк покарання строк її попереднього ув`язнення, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід щодо обвинуваченої ОСОБА_11 , до набрання вироком законної сили, залишено без змін - у виді тримання під вартою.

Скасовано арешт, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Козелецького районного суду Чернігівської області від 29.07.2024, на ніж з дерев`яною ручкою темно-коричневого кольору з металевим лезом темного кольору з нашаруванням речовини бурого кольору.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави 5282,14 грн процесуальних витрат. Питання про речові докази вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 25 липня 2024 року, близько 21:50 год, ОСОБА_11 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого проживання, у будинку АДРЕСА_1 , з мотивів раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тілесних ушкоджень, передбачаючи та бажаючи настання тяжких наслідків, в ході сварки, умисно, нанесла своєму чоловіку ОСОБА_9 один удар лезом ножа в область серця, чим спричинила потерпілому тілесні ушкодження у виді проникаючого ножового поранення грудної клітини праворуч, проникаючого поранення правого шлуночка серця, проникаючого ножового поранення черевної порожнини з пошкодженням печінки, які за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння відносяться до тяжкого ступеню тілесних ушкоджень.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» під домашнім насильством розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (CETS № 210) Стамбул, 11.05.2011 (далі Стамбульська конвенція), п.b ст.3 встановлює, що «домашнє насильство» означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Відтак, своїми умисними діями ОСОБА_11 , відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», спричинила домашнє насильство у формі фізичного насильства ОСОБА_13 .

Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_11 з ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України, суд першої інстанції вказав, що стороною обвинувачення не здобуто доказів того, що ОСОБА_11 бажала настання для ОСОБА_9 негативних наслідків саме у виді смерті останнього. Разом із тим, виходячи із встановлених судом фактичних обставин, умисел ОСОБА_11 при завданні ударів ОСОБА_9 охоплювався настанням будь-яких тілесних ушкоджень, у тому числі й тяжких. Проте, враховуючи, що зібраними та дослідженими доказами підтверджується вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, суд дійшов висновку про зміну правової кваліфікації дій обвинуваченої, оскільки це покращує її становище.

Не погоджуючись із рішенням суду, обвинувачена ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вирок суду першої інстанції та перекваліфікувати її дії з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК України, а також пом`якшити призначене їй покарання, із застосуванням ст.69 КК України. Вказала на відсутність у неї умислу завдавати тілесних ушкоджень своєму чоловіку. Зазначила, що захищалась від протиправних дій ОСОБА_9 , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, схопив її за волосся та почав бити. Послалась на те, що саме вона викликала поліцію та швидку, надавала потерпілому першу медичну допомогу та залишалась поруч із ним до приїзду поліції й медиків. Вказала, що на даний час примирилась з потерпілим ОСОБА_9 , жодних претензій він до неї не має. Крім того, послалась на занадто суворе покарання, призначене їй судом першої інстанції. Просила врахувати наявність кількох обставин, які пом`якшують її покарання.

Захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати дії його підзахисної з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК України. В обґрунтування скарги послався на те, що судом не було взято до уваги показання обвинуваченої та ряд доказів, які вказують на те, що ОСОБА_11 захищалась від нападу потерпілого. Так, судом не було враховано, що саме ОСОБА_9 першим узяв в руки ножа, схопив обвинувачену за шию, наніс один удар, але промахнувся і вдарив у стіну над її головою. Поза увагою суду залишились докази, які підтверджують систематичне вчинення потерпілим по відношенню до ОСОБА_11 домашнього насильства, в тому числі із застосуванням фізичної сили. Вказав на недопустимість доказу - протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_9 , так як у матеріалах справи відсутні докази права володіння потерпілим домоволодіння АДРЕСА_1 на час проведення слідчого експерименту, оскільки на той час він проживав за іншою адресою. Також вказав на упередженість прокурорів Козелецької окружної прокуратури, зокрема прокурорів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які до початку судового засідання в коридорі Козелецького районного суду навчали потерпілого ОСОБА_9 , які показання йому необхідно давати в судовому засіданні. Крім того, стороною захисту були надані копії постанов, згідно з якими потерпілий щонайменше 9 разів притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_11 , а відтак щонайменше тричі мав бути притягнутим до кримінальної відповідальності за ст.126-1 КК України. При цьому, незважаючи на прямі вказівки суду в постановах від 12.12.2023 (справа №734/5751/23) та від 16.04.2024 (справа №734/1604/24), щодо внесення відомостей до ЄРДР про можливі кримінальні правопорушення ОСОБА_9 , представниками Козелецької окружної прокуратури жодних дій з цього приводу вчинено не було, а відтак він зміг уникнути відповідальності за злочини вчиненні по відношенню до дружини.

Прокурор ОСОБА_14 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, й призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. В обґрунтування скарги послалась на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказала на безпідставну перекваліфікацію дій ОСОБА_11 з ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України. Послалась на надання неправильної оцінки доказу - протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого, зокрема щодо повідомлення ним відомостей, що перед нанесенням удару ножем обвинувачена погрожувала ОСОБА_9 . Судом не взято до уваги спосіб вчинення кримінального правопорушення - із замахом удар ножем у життєво-важливі органи потерпілого, а також поведінку ОСОБА_11 , яка передувала нанесенню удару ножем - погрози у бік потерпілого, худорляву тілобудову ОСОБА_9 , а також розмір ножа (невірно вказаний розмір леза у вироку). Зазначила, що наявність реальної загрози заподіяння шкоди з боку потерпілого в момент вчинення кримінального правопорушення не підтверджується доказами, дослідженими в ході судового розгляду. Вказала на суперечливі показання обвинуваченої під час досудового розслідування та під час судового розгляду щодо наявності реальної загрози її життю. Крім того, зазначила, що судом було надано неналежну оцінку протоколу слідчого експерименту за участю обвинуваченої, так як обставини події вказані ОСОБА_11 про те, що потерпілий замахнувся на неї ножем та вдарив у стінку, спростовуються показаннями ОСОБА_9 під час судового розгляду, де він повідомив, що ножа до рук не брав і не замахувався на ОСОБА_11 . Послалась на наявність доказів, які підтверджують умисел обвинуваченої безпосередньо на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідь судді; обвинувачену ОСОБА_11 та її захисника, які підтримали свої апеляційні скарги, просили їх задовольнити й відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони обвинувачення; думку прокурора, котрий підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити та відмовити у задоволенні апеляційних скарг сторони захисту; потерпілого ОСОБА_11 , який теж просив задовольнити апеляційні скарги обвинуваченої та її захисника та відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За правилами ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження відносно обвинуваченої ОСОБА_11 дотримані.

Так, відповідно до ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Крім цього, законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Відповідно до ч.3 ст.337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Частиною 2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, за якою пред`явлено обвинувачення ОСОБА_11 , передбачено відповідальність за закінчений замах на вчинення вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, яке не було закінчено з причин, які не залежали від її волі, а ч.1 ст.121 КК України - за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Згідно з положеннями ст.24 КК України, наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Відповідно до ч.1 ст.15 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.

Отже, визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.

Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

Про це неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах та вказував на необхідність врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій (постанови від 09 жовтня 2018 року у справі № 760/4968/15-к, від 18 жовтня 2018 року у справі №348/1153/17, від 08 листопада 2018 року у справі № 360/718/16-к, від 18 грудня 2018 року у справі № 569/2944/16-к, від 17 вересня 2020 року у справі № 286/4163/19 тощо).

Водночас, сторона обвинувачення, посилаючись на матеріали кримінального провадження, зокрема протоколи слідчого експерименту з участю обвинуваченої ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_9 , та трактуючи їх зміст вважає, що ОСОБА_11 вигадала реальність загрози її життю з боку ОСОБА_9 , намагаючись уникнути суворої кримінальної відповідальності.

Обвинувачена ОСОБА_11 заперечила такі твердження прокурора та зазначила, що умислу на заподіяння смерті потерпілому не мала, удар йому ножем заподіяла, захищаючись від протиправного фізичного насильства й образ з боку ОСОБА_9 , його погроз вбивством, які вона сприймала реально.

Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції, аналізуючи зібрані та досліджені безпосередньо в судовому засіданні докази, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінці кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що кваліфікація дій обвинуваченої органом досудового слідства за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, як закінчений замах на вчинення вбивства, тобто протиправного заподіяння смерті іншій людині, яке не було закінчено з причин, які не залежали від її волі, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.

Зокрема, жодний наданий стороною обвинувачення доказ, як сам по собі, так і в сукупності, не містить беззаперечних даних про наявність у ОСОБА_11 умислу на заподіяння смерті ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклого конфлікту.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_11 свою вину за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України фактично не визнала та показала, що 25.07.2025 о 06:00 год, вона з чоловіком пішли на підробітки. Заробивши гроші, приблизно о 10:00 годині, вони разом із ОСОБА_16 у його дворі випивали. Надалі з чоловіком вона поїхала додому, по дорозі придбали приблизно 300 г горілки, яку потім випили. О 15:00 год потерпілий пішов на роботу, а вона залишилась спати. Прокинувшись на початку 19 год, пішла на трасу до грибників, позичила 20 грн, щоб похмелитися. По дорозі на «точку» зустріла знайомого ОСОБА_17 , з яким випили спиртного. Коли йшли додому, то їх наздогнав потерпілий. З ним пішла додому, де чоловік біля погреба взяв пляшку горілки. У кімнаті будинку випили два рази по пів чарки (чоловік сидів на лавочці, а вона - на дивані). Потім у чоловіка «впала планка», він приревнував до ОСОБА_18 , почав ображати, схопив за волосся, тягав, кинув в її бік столик, однак не попав. Після цього він вхопив кухонний ніж та сказав, що встромить їй в лоб, а сам повіситься, всунув ніж в стіну. Обвинувачена стала відштовхуватися, не зрозуміла, як в її руках опинився ніж, яким без замаху вдарила ОСОБА_9 . Куди наносила удар, не бачила, наміру вбивати чоловіка не мала. Після цього вони випили з потерпілим по півчарки. Надалі чоловік встав, щоб вийти, але в першій кімнаті впав. Обвинувачена поклала йому під голову подушку, викликала «швидку» та поліцію. До приїзду медиків притискала потерпілому рану, витирала кров. У поліцію дзвонила 1 раз, а в швидку 2, оскільки вона довго не приїжджала.

Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційного суду показав, що влітку 2024 працював у бізнесмена на городині. Заробивши гроші, ввечері купив спиртне. Вдома в будинку з обвинуваченою випили приблизно 0,5 л спирту. Він приревнував дружину до іншого чоловіка, розпочалася сварка. Потерпілий взяв ОСОБА_11 правою рукою за шию ззаду, за потилицю та почав давити. Вона почала захищатися, виривалася. На столі лежав ніж, яким обвинувачена, вирвавшись, одразу вдарила ОСОБА_9 один раз у бік справа. Витягнувши ніж, поклала його на стіл. Потерпілий присів, йому стало погано. Дружина викликала «швидку допомогу» та поліцію. Після цього пам`ятає лише працівників швидкої. У реанімації його «брала білка», намагався тікати з лікарні, щось сталося із головою. Чи брав він ніж в руки, не пам`ятає. Перед тим, як нанести удар, ОСОБА_11 не погрожувала його вбити. Якщо б дружина не викликала «швидку», він би не вижив. З дружиною раніше були сварки, вона телефонувала на 102 з приводу домашнього насильства. З дружиною помирилися, претензій до неї не має.

Допитаний в якості свідка - фельдшер ОСОБА_19 в судовому засіданні місцевого суду показав, що здійснював виїзд за викликом у АДРЕСА_1 . Коли зайшли в будинок, потерпілий лежав на підлозі, збуджений, нетверезий, від медичної допомоги відмовлявся. ОСОБА_11 повідомила, що вдарила його під час сварки та показала ніж. У ОСОБА_9 на передній черевній поверхні було проникаюче поранення, невелике, на ширину кухонного ножа, приблизно 2,5 см. Обвинувачена теж перебувала в стані алкогольного сп`яніння, сказала, що випивали з чоловіком і посварилися. Вона тілесних ушкоджень не мала. Потім приїхали працівники поліції. Хворий у свідомості був доставлений до лікарні.

Свідок ОСОБА_20 - староста Красилівського старостинського округу в суді першої інстанції показала, що у 2024 році зранку їхала на роботу. Поблизу будинку Внучків побачила працівників поліції, спитала, що трапилося. ОСОБА_11 , яка перебувала у нетверезому стані, відповіла, що підрізала чоловіка. Сім`ю ОСОБА_21 знає давно. Про обвинувачену, якщо вона твереза, нічого поганого сказати не може. Коли ж вона п`яна, то агресивна, нецензурно лається, може лізти битися. ОСОБА_20 неодноразово була в їх будинку, коли приїжджала поліція у зв`язку з п`янками та сварками. Потерпілий, коли вживав спиртне, іноді ставав агресивним.

Також, вчинення обвинуваченою ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого саме ч.1 ст.121 КК України, крім показань потерпілого та свідків, підтверджується сукупністю письмових доказів, які були досліджені під час апеляційного розгляду вказаного кримінального провадження, а саме:

- рапортом старшого інспектора-чергового ВП №1 Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області від 26.07.2024, відповідно до якого 25.07.2024 о 21:54 год надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 25.07.2024 о 21:54 год за адресою: Козелецький район, с. Красилівка, вул. Чернігівська, 9, диспетчер ЕМД повідомила про ножове поранення у ОСОБА_9 . Дружина під час бійки з чоловіком вдарила його ножем. Також з рапорту убачається, що 25.07.2024 о 21:54 год надійшло повідомлення ОСОБА_11 про те, що вона підрізала свого чоловіка ОСОБА_9 , ножем в ребра, йде кров, ЕМД викликала; 25.07.2024 о 22:22 год надійшло повідомлення ОСОБА_11 , згідно з яким вона просить поквапити поліцію і ЕМД, чоловік живий, розмовляє;

- протоколом від 07.08.2024 про прийняття у ОСОБА_9 заяви про вчинення кримінального правопорушення - нанесення йому 25.07.2024 тілесних ушкоджень дружиною ОСОБА_11 ;

- довідкою КНП «Чернігівська центральна районна лікарня» від 26.07.2024 № 2753, відповідно до якої ОСОБА_9 з 26.07.2024 перебував на лікуванні з діагнозом: проникне ножове торакоабдомінальне поранення з ушкодженням правого шлуночку, діафрагми та правої долі печінки, геморагічний шок, алкогольне сп`яніння;

- протоколом огляду місця події та фототаблицю до нього від 26.07.2024, згідно з яким об`єктом огляду є будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У ході цієї слідчої дії в будинку вилучено ніж з дерев`яною ручкою темно-коричневого кольору з нашаруванням речовини бурого кольору, загальною довжиною 23,5 см, довжиною леза 3,5 см; сліди речовини бурого кольору з підлоги, з ніжки стільця;

- протоколом слідчого експерименту та додатком до нього (флеш накопичувач) від 24.08.2024, проведеного за участі потерпілого ОСОБА_9 . Під час цієї слідчої дії проведено відтворення дій, обстановки та обставин події нанесення 27.05.2024 ОСОБА_11 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 . Потерпілий на місці показав, як він з дружиною, яка перебувала в нетверезому стані, приїхали додому, зайшли в будинок. ОСОБА_11 знаходилася в другій від входу кімнаті, в якій на столі лежав ніж, а потерпілий - біля дверей в кімнату. Обвинувачена сказала, що не кохає його, заріже, викличе швидку і поліцію. Надалі ОСОБА_11 вхопила правою рукою ніж та нанесла потерпілому удар ножем в правий бік. Пішла кров, йому стало погано. Пам`ятає лише «швидку»;

- протоколом слідчого експерименту та додаток до нього (флеш накопичувач) від 26.07.2024, проведеного за участі підозрюваної ОСОБА_11 . Проведено відтворення дій, обстановки та обставин події нанесення 27.05.2024 підозрюваною тілесних ушкоджень ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 . Під час слідчого експерименту ОСОБА_11 на місці показала, як вона разом з ОСОБА_9 знаходилися в другій від входу в будинок кімнаті. Вона лежала на матраці, а ОСОБА_9 сидів навпроти на лавочці. Випивали, почалася сварка. ОСОБА_9 кинув у її бік стіл. Ніж валявся на полу. ОСОБА_9 встромив ніж в стіну, казав, що вб`є її. ОСОБА_9 не пам`ятає, чи вихватила ніж, чи вивернула руку і попала. Ніж був у правій руці і вона заподіяла тілесні ушкодження. Викликала «швидку допомогу» та поліцію. Наміру заподіяти смерть чоловіку не мала;

- відеозаписами з нагрудних боді-камер поліцейських за 25-26.07.2024 під час спілкування з ОСОБА_11 щодо обставин отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та протокол огляду аудіо-, відео носія інформації від 10.08.2024. Відеозаписами зафіксовано: 25.07.20204 о 22:25 год два працівники поліції зайшли на територію домоволодіння та пройшли в будинок, в якому вже знаходилися працівник «швидкої допомоги», який надавав медичну допомогу потерпілому ОСОБА_9 ;

- аудіо записами телефонних розмов між оператором відділу служби «102» УОАЗОР ГУНП в Чернігівській області та заявником ОСОБА_22 , і протоколами дослідження таких аудіо записів від 02.08.2024, якими встановлено, що ОСОБА_11 зателефонувала на службу «102» та повідомила, що за адресою: АДРЕСА_1 у неї з чоловіком виникла сварка і вона підрізала його ножем, куди саме не знає, викликала «швидку». Потім на уточнююче питання оператора ОСОБА_11 повідомила, що в праву частину десь біля ребра, оскільки «швидка» казала притиснути ганчіркою. Через деякий час знову відбулася розмова ОСОБА_11 з оператором служби «102». ОСОБА_11 повідомила, що вона викликала поліцію, оскільки підрізала чоловіка, проте ні поліції, ні «швидкої» немає. Також ОСОБА_11 повідомила, що чоловік живий та почав розмовляти;

- аудіо записом телефонної розмови 25.07.2024 між оператором відділу служби «103» та заявником ОСОБА_22 й протоколом огляду аудіо-, відео носія інформації від 20.08.2024. Установлено, що ОСОБА_11 зателефонувала на службу «103» та повідомила, що підрізала чоловіка ОСОБА_9 ножем, просила під`їхати. На уточнююче питання оператора ОСОБА_11 відповіла, що вони з чоловіком почали битися, не знає куди нанесла удар, чоловік не показує;

- протоколом огляду предмету від 07.08.2024, згідно з яким під час цієї слідчої дії оглянуто вилучений в ході огляду місця події ніж;

- висновком експерта від 12.09.2024 № 81, відповідно до якого у ОСОБА_9 мали місце такі тілесні ушкодження: проникаюче ножове поранення грудної клітини праворуч, проникаюче поранення правого шлуночка серця, проникаюче ножове поранення черевної порожнини з пошкодженням печінки; тілесні ушкодження могли бути спричиненими одночасно та одномоментно дією гострого предмета по механізму удару та могли бути отриманими внаслідок нанесення одного удару гострим предметом типу ножа; потерпілий ОСОБА_23 в момент отримання тілесних ушкоджень міг знаходитися у вертикальному, або близькому до нього положенні, при цьому звернутим передньою поверхнею тіла по відношенню до дії травмуючого знаряддя; давність заподіяння наявних тілесних ушкоджень може відповідати строку 25.07.2024; ОСОБА_23 після отримання наявних тілесних ушкоджень міг здійснювати самостійні цілеспрямовані свідомі дії, такі як розмовляти, рухатись, ходити, підійматись кликати на допомогу та інші дії на протязі значного проміжку часу вимірюваного годинами; наявні тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в мить спричинення відносяться до тяжкого ступеню тілесних ушкоджень; на момент отримання тілесного ушкодження ніяких судово-медичних даних про можливе алкогольне сп`яніння немає.

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_11 за ч.1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, з чим погоджується і колегія суддів.

Викладені обставини у їх сукупності свідчать, що ОСОБА_11 ножем завдала потерпілому, який є її чоловіком, один удар в область життєво-важливого органу. В судовому засіданні місцевого та апеляційного суду, обвинувачена не заперечувала факту нанесення ножового поранення ОСОБА_9 , проте стверджувала, що умислу на позбавлення його життя не мала. Вказувала, що тілесні ушкодження потерпілому нанесла в ході конфлікту, що почався з ініціативи останнього, який застосував до неї фізичне насильство. ОСОБА_11 не розуміла, як у неї в руках опинився ніж, яким без замаху вдарила свого чоловіка; не бачила, куди саме наносила удар; не розуміла, що наносила удар в життєво важливий орган потерпілого.

Так, нанісши один удар ножем, обвинувачена припинила неправомірні дії, викликала «швидку» та поліцію, до їх прибуття залишалася разом з потерпілим та надавала йому медичну допомогу, затискаючи рану і витираючи кров. Під час повторного виклику поліції ОСОБА_11 повідомляла оператора служби «102», що чоловік живий та почав розмовляти, тобто їй було відомо, що потерпілий не помер.

Тобто, обвинувачена мала реальну можливість продовжити наносити потерпілому повторні удари чи вчиняти інші дії, направлені на позбавлення життя останнього, проте цього не зробила.

Крім того, з урахуванням тяжкості отриманих ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, які були небезпечними для життя в момент заподіяння, обвинувачена мала можливість залишити потерпілого без медичної допомоги задля настання результату у виді його смерті. Натомість ОСОБА_11 , в межах своїх можливостей і компетенції, надала потерпілому допомогу, підклавши йому під голову подушку і затиснувши рану, а також викликала «швидку» та поліцію і залишалася поруч з потерпілим до прибуття медиків та поліцейських.

Наносячи ножем удар своєму чоловіку в область серця, обвинувачена, на переконання колегії суддів, достеменно усвідомлювала суспільно-небезпечний характер своїх дій і передбачала, що внаслідок такої її поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю (тілесні ушкодження) ОСОБА_9 , проте до кінця не усвідомлювала їх характер і тяжкість.

Вказані дії обвинуваченої повністю охоплюються диспозицією ч.1 ст.121 КК України, що були помилково кваліфіковані стороною обвинувачення за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.

Посилання прокурора на протокол слідчого експерименту з участю потерпілого ОСОБА_9 , під час проведення якого останній повідомив, що обвинувачена перед нанесенням удару ножем, погрожувала його зарізати, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Безпосередність у дослідженні судом показань вбачається в тому, що суд у ході судового розгляду особисто сприймає відомості щодо обставин кримінального провадження, які відомі обвинуваченому, потерпілому, свідкам, експерту та мають значення для цього кримінального провадження.

Деталізація засад безпосередності, за змістом КПК України, передбачає, імперативну заборону використання судом показань особи без їх безпосереднього сприйняття судом (слідчим суддею).

За приписами ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Це правило також поширюється на показання, які надаються під час будь-якої слідчої дії, незалежно від класифікації цієї дії органом досудового розслідування. Правило недопустимості позасудових свідчень передбачене законодавцем для забезпечення низки фундаментальних прав особи в контексті права на справедливий судовий розгляд, передбачений, зокрема, статтею 6 Конвенції.

Варто зауважити, що у КПК України термін «показання» означає не лише твердження, які даються під час допиту особи, що проводиться відповідно до статті 224 КПК України, а будь-які твердження особи, надані слідчому, прокурору під час будь-якої слідчої дії.

Так, будучи допитаним у судовому засіданні апеляційного суду, потерпілий ОСОБА_9 спростував у своїх показаннях, що обвинувачена перед нанесенням удару ножем, погрожувала його зарізати.

Також така погроза заперечується самою ОСОБА_11 та не підтверджується жодним із наявних у кримінальному провадженні доказів.

З аналогічних підстав не заслуговують на увагу і посилання сторони захисту у поданих апеляційних скаргах на те, що потерпілий замахнувся на ОСОБА_11 ножем та вдарив ним у стінку, над головою обвинуваченої, оскільки такі дії спростовуються показаннями ОСОБА_9 під час судового розгляду, де він повідомив, що ножа до рук не брав і не замахувався на обвинувачену.

Щодо доводів захисника про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_11 за ст.124 КК України, як умисне тяжке заподіяння тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо правової кваліфікації дій обвинуваченої відповідають наведеному у вироку формулюванню обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, а також форми вини і мотивів вчинення інкримінованого, згідно з вироком, кримінального правопорушення.

Проаналізувавши зібрані у даному кримінальному провадженні докази, колегія суддів зазначає, що згідно із ч.1 та 3 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.

Для кваліфікації кримінального правопорушення за ст.124 КК України, заподіяння тяжкого тілесного ушкодження повинно бути вчинено з метою захисту охоронюваних правом інтересів від суспільно небезпечних посягань, але з перевищенням меж необхідної оборони.

Перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони є обов`язковою умовою.

Під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_11 судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про перебування обвинуваченої у стані необхідної оборони, зокрема, не встановлено наявності дійсного суспільно небезпечного посягання.

У тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони мають протиправний характер і повинні розцінюватись на загальних підставах.

Так, під час судового розгляду в місцевому та апеляційному судах обвинуваченою не заперечувався факт виникнення сварки між нею та ОСОБА_9 , наслідком чого стало заподіяння нею удару ножем потерпілому.

З обвинуваченою та потерпілим проведено слідчі експерименти, згідно яких детально з`ясовано обставини спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Тілесних ушкоджень, характерних для виникнення їх у результаті самооборони, у ОСОБА_11 не виявлено, що підтверджується висновком експерта від 15.08.2024 №73, згідно з яким за наявними медичними документами визначити механізм спричинення, давність тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 неможливо, у зв`язку з тим, що в наданому медичному документі мається загальне медичне визначення тілесних ушкоджень, але відсутні дані про характер, форму, розміри; відповідно до наданого медичного документа у ОСОБА_11 мали місце старі /давні/ порізи та садна на правому передпліччі та синець /гематома/ на лівому стегні, які спричинені давно до 25.07.2024, - конкретно визначити давність і механізм їх спричинення неможливо, вони не пов`язані з подіями, зазначеними в постанові слідчого від 25.07.2024; наявні тілесні ушкодження, як кожне окремо, так і в їх сукупності, в своєму клінічному перебігу відносяться до легкого ступеню тілесних ушкоджень, що не спричиняють за собою короткочасний розлад здоров`я, за ознакою тривалості розладу здоров`я.

Ретельно перевіривши версію захисту щодо заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони, колегія суддів вважає її неспроможною, оскільки в обстановці, яка склалася між потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченою, не було реальної загрози життю останньої і не існувало суспільно-небезпечного посягання на її здоров`я, яке б викликало у неї невідкладну необхідність заподіяти потерпілому шкоди здоров`ю для негайного відвернення посягання. А отже, вона і не перевищувала меж необхідної оборони, оскільки в цей момент з боку потерпілого не було реальної загрози, щоб оборонятись.

У даній справі, визначальним у поведінці ОСОБА_11 було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, що виключає перевищення меж необхідної оборони.

Виникнення конфлікту, словесної перепалки не створюють в цих обставинах стану необхідної оборони.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що показання обвинуваченої суд першої інстанції обґрунтовано визнав такими, що суперечать обставинами кримінального провадження та викликані бажанням обвинуваченої ОСОБА_11 зменшити відповідальність за скоєне.

Колегія суддів погоджується з оцінкою, наданою вказаним доказам судом першої інстанції, щодо їх відповідності критеріям належності та допустимості, визначених ст.ст.85-88 КПК України, доводи апеляційної скарги сторони захисту в цій частині є необґрунтованими та не містять даних про істотні порушення кримінального процесуального закону при встановлені обставин кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції у вироку дав детальну оцінку зазначеним доказам та навів достатнє обґрунтування для їх прийняття. Висновки суду підтверджуються матеріалами кримінального провадження, у зв`язку з чим підстав визнати їх неправильними, як і доказів недопустимими, не встановлено.

Отже, на підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, який, дослідивши наведені докази, надавши кожному з них оцінку на предмет належності, допустимості та в сукупності зібраних доказів - на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, всупереч доводам апеляційних скарг прокурора, обвинуваченої та її захисника, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у діях ОСОБА_11 кваліфікуючих ознак як ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, а так само і ст.124 КК України, та наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення поданих апеляційних скарг у цій частині.

Доводи ОСОБА_11 про невідповідність призначеного їй покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, є непереконливими, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінального правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи ОСОБА_11 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного кримінального правопорушення; дані про її особу, яка в силу ст.89 КК України раніше не судима, неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності, не працює, її вік, сімейний стан, негативну характеристику за місцем проживання; обставину, яка пом`якшує покарання - надання медичної допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; обставини, які обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання саме у виді позбавлення волі у наближеному до мінімального розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.121 КК України, що буде необхідним і достатнім для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки її перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Тому призначене ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі, визначене судом першої інстанції, з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, не становить «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Відтак, всі обставини, на які посилається обвинувачена, місцевим судом при призначенні їй покарання враховані, тому доводи про суворість покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_11 у цій частині.

Порушень місцевим судом вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 та прокурора - залишити без задоволення, а вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 травня 2025 року щодо ОСОБА_11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4