Справа № 438/1253/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/285/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Бориславського міського суду Львівської області від 07 лютого 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Тулиголови Городоцького району Львівської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, інваліда другої групи, неодруженого, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , в порядку ст.89 КК України вважається особою, що не має судимості, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 307, ч.2 ст. 307 КК України,

за участю прокурора - ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України та призначено покарання:

за ч.1 ст.307 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) років;

за ч.2 ст.307 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 6 (шість) місяців з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст.70 КК України призначено ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 6 (шість) місяців з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 ухвалено рахувати із моменту звернення вироку до виконання.

Зараховано ОСОБА_6 строк перебування під вартою по вказаному провадженню з 13 липня 2021 року по 14 липня 2021 року.

Вирішено питання речових доказів, судових витрат, застави та арештованого майна.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 , 20 травня 2021 року, приблизно о 16 год. 35 хв., перебуваючи в сквері Небесної Сотні в місті Бориславі Львівської області, маючи прямий умисел на незаконний збут наркотичного засобу «метадон», з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, всупереч вимогам Законів України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними», «Порядку провадження діяльності, пов`язаної з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, та контролю за їх обігом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №589 від 03.09.2009, умисно, без належного дозволу на здійснення діяльності, пов`язаної з розробленням, виробництвом, виготовленням, зберіганням, перевезенням, пересиланням, придбанням, реалізацією (відпуском), ввезенням на територію України, вивезенням з її території, транзитом через Україну, використанням, знищенням наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів, незаконно збув, а саме оплатно реалізував особі зі зміненими анкетними даними - ОСОБА_9 наркотичний засіб - метадон загальною масою 0,0467 грама, обіг якого обмежено відповідності до «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 №770, за що отримав від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 400 гривень.

Окрім цього, ОСОБА_6 , 01 червня 2021 року, приблизно о 14 год. 42 хв., перебуваючи на вулиці Потік в місті Бориславі Львівської області, маючи прямий умисел на незаконний збут наркотичного засобу «метадон», з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, всупереч вимогам Законів України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними», «Порядку провадження діяльності, пов`язаної з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, та контролю за їх обігом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №589 від 03.09.2009, без належного дозволу на здійснення діяльності, пов`язаної з розробленням, виробництвом, виготовленням, зберіганням, перевезенням, пересиланням, придбанням, реалізацією (відпуском), ввезенням на територію України, вивезенням з її території, транзитом через України, використанням, знищенням наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів, умисно, повторно, незаконно збув, а саме оплатно реалізував особі зі зміненими анкетними даними - ОСОБА_9 наркотичний засіб - метадон загальною масою 0,0473 грама, обіг якого обмежено відповідності до «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 №770, за що отримав від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 300 гривень.

На вказаний вирок захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вирок Бориславського міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України і закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що вирок підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження у зв`язку з тим, що при, проведенні оперативних закупок мала місце провокація злочину з боку працівників правоохоронних органів.

Вперше контроль за вчиненням злочину у формі оперативної закупки наркотичних засобів у ОСОБА_6 було проведено 20 травня 2021 року, тоді як в протоколі за результатами проведення негласних (розшукових) дій щодо вчинення обвинуваченим протиправних дій, який використовуючи мобільний телефон НОМЕР_1 пропонував своїм співрозмовникам А придбати наркотичні засоби вказується період «протягом 24 травня 2021 року по 10 червня 2021 року». Відтак, як відомості про збут ОСОБА_6 наркотичних речовин могли бути відомі органу досудового розслідування станом на 20 травня 2021 року, якщо останні стали відомі під час отримання оперативної інформації протягом 24 травня 2021 року по 10 червня 2021 року.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 не був ініціатором злочинної діяльності. Усі зустрічі між обвинуваченим і легендованою особою ОСОБА_9 відбувалися з ініціативи останнього. Через контакт, встановлений з метою оперативної закупки, обвинувачений був підданий відвертому спонуканню до вчинення злочинних дій, хоча не було жодних об`єктивних доказів - крім чуток - щоб припустити, що він мав намір займатися такою діяльністю.

У своїх свідченнях обвинувачений ОСОБА_6 наголошував на тому, що легендована особа ОСОБА_9 - наркозалежний на прізвище ОСОБА_10 , який з його слів перебував у стані «наркотичної ломки». Тобто в даному випадку мало місце апелювання до співчуття обвинуваченого, що не підпадає під поняття «розслідування злочинної діяльності у переважно пасивний спосіб». Суд першої інстанції не врахував даної обставини.

Вважає, що сумнівний характер вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального злочину, не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_11 на підтримку апеляційної скарги, виступ прокурора ОСОБА_8 , який заперечив проти апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів з точки зору їх достовірності та достатності для висновків є перш за все завданням суду першої інстанції. Апеляційний суд має перевірити, чи керувався суд першої інстанції під час оцінки доказів принципами, закладеними Конституцією та кримінальним процесуальним законом, а також чи достатньо мотивовані рішення судів про прийняття або відхилення тих чи інших доказів, чи є ці мотиви логічними і чи приймалися судами всі важливі фактори, необхідні для оцінки окремого доказу чи їх сукупності.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції належно, повно та всебічно дослідив усі, зібрані по справі докази. Відтак, колегія суддів не вбачає необхідності у повторному дослідженні доказів у справі, оскільки такі були предметом дослідження судом першої інстанції без будь-яких процесуальних порушень.

Дані докази є належними, допустимими та такими, що не суперечать один одному, а доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 307 КК України.

Щодо тверджень сторони захисту щодо провокації вчинення злочинів ОСОБА_6 з боку правоохоронних органів, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Доводи про наявність ознак провокації злочину з боку працівників правоохоронних органів мають бути аргументовані та містити відповідне правове обґрунтування. Однак у апеляційній скарзі сторони захисту таких не наведено.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, особа зі зміненими анкетними даними « ОСОБА_9 » був допитаний під час розгляду справи в суді першої інстанцій, повідомивши про систематичну злочинну діяльність ОСОБА_6 щодо продажу наркотиків на території м. Борислава. При цьому повідомив, що ніколи не був наркозалежним, що спростовує твердження обвинуваченого про продаж свідку ОСОБА_9 як наркозалежній особі. Свідок добровільно звернувся до правоохоронних органів, повідомивши про збут наркотиків обвинуваченим.

Спираючись на отримані відомості органом досудового розслідування здійснено відповідні заходи щодо організації і проведення слідчих розшукових дій стосовно викриття вказаної особи та притягнення її до кримінальної відповідальності. Зокрема, було проведено 20.05.2021 оперативну закупку, що зафіксовано у протоколі про результати здійснення негласних слідчих (розшукових) дій 22.06.2021.

На підставі ухвали слідчого судді Львівського апеляційного суду від 13.05.2021 проведено негласну слідчу (розшукову) дію - «зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж» у період з 24.05.2021 по 10.06.2021.

З вказаного протоколу вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 у розмові з іншими співрозмовниками особисто пропонує придбати наркотичні засоби, тобто ініціатива збуту наркотиків виходить від обвинуваченого. Зокрема, 24.05.2021 обвинувачений спілкується з громадянином ОСОБА_12 та пропонує придбати наркотики, називаючи їх «Пайками» та «Медом». Аналогічно, розмови про збут наркотичних засобів протовжуються 31.05.2021, 27.05.2021, 31.05.2021, 02.06.2021 (сам пропонує), 10.06.2021, тощо.

Аналізом цього процесуального документу можна зробити висновок про те, що після проведення першої оперативної закупки 20.05.2021 наркотичних засобів, обвинувачений продовжував збувати наркотики іншим особам, що засвідчують його розмови після 20.05.2021. Збував також ОСОБА_6 наркотики до та після другої оперативної закупки 01.06.2021.

Відтак, на переконання колегії суддів, з врахуванням змісту розмов обвинуваченого з покупцями, тривалості їх розмов, ініціатором яких був сам обвинувачений, колегія суддів вважає, що твердження сторони захисту про відсутність відомостей про збут наркотиків до проведення першої закупки 20.05.2021 як підстави документування злочинної діяльності ОСОБА_6 не може свідчити про провокацію злочину.

Беззаперечно встановлено, що під час оперативних закупок фактично одразу при зустрічах свідок та ОСОБА_6 обмінюються спершу грошовими коштами, а потім наркотичним речовинами відповідно. При цьому не уточнюється ні ціна, ні обсяг проданих наркотичних засобів, що свідчить про обізнаність з цих питань обвинуваченого. Фактично обмін грошима та наркотичними засобами між свідком та обвинуваченим здійснюється шляхом вчинення конклюдентних дій. Жодного примусу, чи спонукання з боку легендованого свідка, а також відмови від отримання грошових коштів з боку обвинуваченого не було.

Окрім цього, матеріали кримінального провадження не містять даних про тиск на ОСОБА_6 щодо вчинення кримінального правопорушення, відсутні дані про наполегливе спонукання з блоку свідка продати йому наркотичні засоби, відсутнє також співчуття до заявника, тощо.

За матеріалами справи і доводами сторони захисту ніщо не впливало на можливість обвинуваченого ОСОБА_6 відмовитися від продажу наркотичних засобів, він був вільним у виборі своїх дій. Закупний, про залежність якого від правоохоронних органів чи про його зацікавленість ні за матеріалами справи, ні за доводами сторони захисту не йдеться, не схиляв і не допомагав засудженому вчиняти злочин, не впливав на його дії ні шляхом умовлянь, ні шляхом завищення вартості наркотичного засобу, при цьому за наданими суду доказами не вбачається жодних заходів примусу засудженого до вчинення кримінального правопорушення, він не був поставлений діями правоохоронного органу в такі обставини, які би спонукали до його вчинення.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на особисте знайомство ОСОБА_6 із залегендованою особою на прізвище « ОСОБА_10 », який є наркозалежним та перебував «під ломкою», то такі твердження не підтверджуються жодними доказами сторони захисту.

Окрім того, чинне законодавство не передбачає особливих вимог до особи покупця. За встановлених у цьому кримінальному провадженні обставин наявність або відсутність приятельських відносин між ними жодним чином не спростовує висновків суду першох інстанцій щодо вчинення ОСОБА_6 злочинних дій у сфері незаконного обігу наркотичних засобів (постанова ВС від 04.04.2024 у справі №152/705/22).

Колегія суддів , як і суд першої інстанції встановили, що органи досудового розслідування діяли пасивно і не підбурювали засудженого до вчинення злочинів, а відомості про збут ним наркотичних засобів були відомі ще до початку проведення НСРД. Таким чином, дії працівників органів досудового розслідування, через призму прецедентної практики ЄСПЛ стосовно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не призвели до підбурювання ОСОБА_6 до вчинення кримінальних правопорушень, за які його засуджено.

Конфіденційним співробітництвом є негласні відносини, що встановлюються уповноваженими органами з повнолітньою дієздатною особою і на засадах добровільності та конспіративності використовуються для вирішення завдань кримінального провадження. За приписами ст. 275 КПК слідчий має право використовувати інформацію, отриману від осіб, з якими встановлено конфіденційне співробітництво під час проведення НСРД, або залучати їх до проведення таких дій.

Залучення до конфіденційного співробітництва не є різновидом НСРД, а є лише складовим елементом їх проведення, що вбачається з положень ч. 2 ст. 246 КПК, де перераховуються види НСРД, які можуть проводиться у справах про тяжкі та особливо тяжкі злочини, серед яких залучення до конфіденційного співробітництва відсутнє. Залучення до конфіденційного співробітництва є лише засобом проведення НСРД. Правомірність залучення ОСОБА_9 до проведення НСРД підтверджує зміст постанови про проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки від 18 травня 2021 року та від 01 червня 2021, які долученої до матеріалів справи.

Сам по собі факт того, що заявник надав згоду на залучення до конфіденційного співробітництва або перебував під контролем правоохоронців, не може свідчити про безумовну наявність провокації злочину з боку правоохоронних органів. Ініціатива, яка виходить від працівників правоохоронного органу щодо залучення до оперативної закупки певної особи, яка на засадах добровільності та конспіративності погодилася брати участь у проведенні НСРД, у цьому провадженні не містить ознак провокативних дій (постанова ВС від 17.01.2024 у справі №728/697/20).

Проведення контролю за вчиненням злочину не є провокуванням до його вчинення і за відсутності ознак провокації контроль за вчиненням злочину може проводитися один або декілька разів. За практикою ЄСПЛ (див. зокрема, справи «Баннікова проти Російської Федерації», заява № 18757/06, рішення від 04 листопада 2010 року, «Веселов та інші проти Російської Федерації», заяви №№ 23200/10, 24009/07 и 556/10, рішення від 02 жовтня 2010 року; «Раманаускас проти Литви», заява № 55146, рішення від 05 лютого 2008 року) застосування особливих методів ведення слідства, зокрема агентурних методів, саме по собі не може порушувати право особи на справедливий суд. Для застосування цих методів у правоохоронних органів мають бути докази на підтвердження аргументу схильності особи до вчинення злочину і в цьому провадженні ця умова наявна.

Одним із криміналістичних методів виявлення схильності особи вчиняти кримінальні правопорушення у сфері протиправного обігу наркотичних речовин є проведення контролю за вчиненням злочину, одного або декількох, процесуальне відображення якого (яких) у відповідних матеріалах досудового розслідування само собою не свідчить про провокування особи на вчинення неправомірних дій.

Обвинувачений ОСОБА_6 під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів не визнав. При цьому, за практикою ЄСПЛ цей Суд визнає необґрунтованими заяви про провокування кримінального правопорушення й не розглядає їх по суті в тих справах, де заявник заперечує сам факт вчинення ним правопорушення та одночасно заявляє про його провокацію (рішення від 08 липня 2021 року у справі «Берлізев проти України», заява № 43571/12, § 46) (постанова ВС від 17.01.2024 у справі №728/697/20).

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

При призначенні покарання, суд першої інстанції належним чином врахував усі конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке, згідно положення ст. 12 КК України, є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який є інвалідом другої групи, в порядку ст.89 КК України вважається особою, що не має судимості, раніш за вчинення умисних злочини у сфері обігу наркотичних засобів та сильнодіючих лікарських засобів не притягувався, перебуває на обліку лікаря нарколога з діагнозом F11.2, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра, за місцем проживання даних про негативну характеристику немає, не одружений, має зареєстроване постійне місця проживання.

Враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15 листопада 2023 року справа N641/1067/23, суд першої інстанції дійшов вірного переконання, що необхідною і достатньою мірою покарання для перевиховання обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів може бути покарання у виді позбавлення волі, оскільки його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки обвинувачений, не працює і не займається будь-якою суспільно-корисною працею, умисні тяжкі злочини вчинено ним з корисливих мотивів, останньому слід призначити покарання, в межах розміру санкції статей інкримінованих кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі, визначивши покарання за сукупністю кримінальних правопорушень ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого більш суворим, у виді позбавлення волі із конфіскацією майна. Таке покарання є необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для скасування вироку суду першої інстанції, не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Бориславського міського суду Львівської області від 07 лютого 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 307, ч.2 ст. 307 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Касаційна скарга на рішення суду може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4