ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1405/23 Номер провадження 11-сс/814/804/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ

Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника третьої особи, щодо майна

якої вирішується питання про арешт адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Полтава від 11 серпня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 грудня 2022 року за №0000795, задоволено клопотання старшого слідчого Відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СВ Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_6 , та накладено арешт на об`єкти нерухомого майна гаражні приміщення, розташовані за адресою: пров. Бистрівський, 28-Г м. Полтава, на території обслуговуючого гаражного кооперативу «Автомобіліст - 2», зокрема, № НОМЕР_1 (гараж № НОМЕР_2 ) з позбавленням права користування, розпорядження та відчуження.

Постановлене рішення слідчий суддя мотивував тим, що на виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий довів необхідність арешту майна та наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.

За змістом апеляційної скарги ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Полтава від 11 серпня 2025 року в частині накладення арешту на гараж № НОМЕР_2 , розташований за адресою: пров. Бистрівський, 28-Г м. Полтава, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в накладенні арешту на це майно. Свої вимоги мотивує тим, що слідчий суддя не врахував те, що: слідчий у клопотанні обмежився лише загальними припущеннями, не обґрунтував необхідність накладення арешту на нерухоме майно й не довів, що застосування арешту щодо майна запобігатиме можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження; він ( ОСОБА_8 ) не має будь-якого процесуального статусу в кримінальному провадженні, а тому в нього відсутній інтерес до вчинення дій, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України, щодо його гаража; цей гараж не має зв`язку з розслідуваними обставинами в цьому кримінальному провадженні; коопертив був створений за рішенням Виконавчого комітету №595 від 14 жовтня 1970 року, а не 21 лютого 2020 року. Апелянт посилається на те, що: слідчий суддя не мотивував постановлене рішення та наклав арешт на майно із застосуванням найбільш обтяжливого способу за відсутності підстав для вжиття цього заходу забезпечення кримінального провадження та відсутності порушень вимог чинного законодавства ним ( ОСОБА_8 ) і державним реєстратором, який здійснював державну реєстрацію гаража № НОМЕР_2 ; за змістом ч.2 ст.64-2 КПК України визначено можливість накладення арешту на майно третьої особи лише за клопотанням прокурора, однак за оскаржуваною ухвалою застосовано арешт щодо майна третьої особи за клопотанням слідчого.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора проти задоволення апеляційної скарги, вивчила матеріали провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог слідчим суддею не дотримано.

Доводи апелянта, які зводяться до невідповідності клопотання про арешт майна вимогам КПК України, є слушними.

Відповідно до ч.3 ст.172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст.171 КПК України, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Вимогами п.1 ч.2 ст.171 КПК України передбачено, що в клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено , зокрема, підстави і мету відповідно до положень ст.170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

За змістом ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Як визначено в ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У ч.ч.3-6 ст.170 КПК України визначено підстави, у зв`язку з якими здійснюється арешт майна, в кожному з передбачених у п.п.1-4 ч.2 ст.170 КПК України випадків.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч.11 ст.170 КПК України).

Під час апеляційного розгляду встановлено, що Полтавським РУП ГУНП у Полтавській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 грудня 2022 року за №0000795, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.3 ст.190 КК України (а.п.6).

11 серпня 2025 року слідчий ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Полтава з клопотанням про накладення арешту на гаражні приміщенні, розташовані за адресою: пров. Бистрівський, 28-Г м. Полтава, на території обслуговуючого гаражного кооперативу «Автомобіліст - 2», із позбавленням права користування, розпорядження та відчуження (а.п.1-88).

Слідчий суддя задовольнив це клопотання і наклав арешт на вказані вище гаражні приміщення (а.п.90-93).

Однак, приймаючи таке рішення, слідчий суддя не врахував те, що в порушення вимог п.1 ч.2 ст.171 КПК України в клопотанні про арешт майна не зазначено підстави й мету арешту майна відповідно до положень ст.170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності застосування названого заходу забезпечення кримінального провадження, не вказано, які, за версією сторони обвинувачення, існують ризики, передбачені абз.2 ч.1 ст.170 КПК України, й мотивацію необхідності застосування арешту майна із забороною користування, розпорядження майном та його відчуження з урахуванням приписів ч.11 ст.170 КПК України.

Наведені вище недотримання вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки позбавляли слідчого суддю можливості визначити межі розгляду питання про арешт майна, унеможливлювали повний і належний розгляд цього питання.

Але слідчий суддя викладене вище залишив поза увагою, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про накладення арешту на гаражні приміщення.

При цьому, слідчий суддя обмежився лише одним загальним формулюванням про те, що на виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий довів необхідність арешту майна та наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України, взагалі не навівши підстави й мету арешту майна, обґрунтування необхідності застосування названого заходу забезпечення кримінального провадження, не вказав, які конкретно існують ризики, передбачені абз.2 ч.1 ст.170 КПК України, й мотивацію необхідності застосування арешту майна із забороною користування, розпорядження майном та його відчуження з урахуванням приписів ч.11 ст.170 КПК України, а тому висновок слідчого судді також є і невмотивованим.

Допущені слідчим суддею порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили постановити слідчому судді законне та обґрунтоване судове рішення, що відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування цього рішення.

З урахуванням характеру допущених при складанні клопотання про арешт майна істотних недоліків, оцінка інших доводів апелянта щодо відсутності: підстав і необхідності накладення арешту на майно; ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України; з його і реєстратора боку порушень вимог законодавства, не надається, оскільки така оцінка можлива лише після усунення вказаних вище недоліків клопотання. Зокрема, ці доводи належить перевірити слідчим суддею у випадку усунення стороною обвинувачення недоліків клопотання і звернення з ним до слідчого судді.

За таких обставин, оскаржувану ухвалу слід скасувати та постановити нову ухвалу, за якою в порядку ч.3 ст.172 КПК України повернути прокурору в кримінальному провадженні клопотання про накладення арешту на майно для усунення недоліків, встановивши, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, обсягу й характеру недоліків клопотання, строк на усунення недоліків - 72 години з моменту отримання цієї ухвали апеляційного суду.

Водночас аргументи апелянта про те, що в порушення вимог КПК України з клопотанням про арешт майна звернувся слідчий, а не прокурор, колегія суддів уважає безпідставними.

Так, у силу ч.1 ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач. Тобто зазначена вище норма містить чіткий перелік суб`єктів, які мають право подати до слідчого судді клопотання про накладення арешту на майно, та нею прямо передбачено, що слідчий, за наявності погодження прокурора, наділений таким правом і відповідно за означених умов є належною процесуальною особою для звернення з клопотанням про арешт майна.

У той же час, ст.64-2 КПК України є нормою-дефінцією, яка визначає лише права та обов`язки третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, та її завданням не є встановлення диференційованого порядку звернення з клопотанням про накладення арешту на майно в порівнянні з приписами названої вище ч.1 ст.171 КПК України.

У цьому провадженні з клопотанням про арешт майна звернувся старший слідчий Відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СВ Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_6 , що узгоджується з положеннями ч.1 ст.171 КПК України.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Полтава від 11 серпня 2025 року про арешт майна скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого Відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СВ Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_6 , в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 грудня 2022 року за №0000795, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.3 ст.190 КК України, про накладення арешту на об`єкти нерухомого майна гаражні приміщення, розташовані за адресою: пров. Бистрівський, 28-Г м. Полтава, на території обслуговуючого гаражного кооперативу «Автомобіліст - 2», повернути прокурору в кримінальному провадженні для усунення недоліків, встановивши строк на їх усунення - 72 години з моменту отримання цієї ухвали апеляційного суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4