справа № 488/4858/18
провадження № 1-кп/488/22/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року

Корабельний районний суд міста Миколаєва

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в режимі відеоконференції кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, одруженого, офіційно непрацевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

07.05.2018 року близько 11:25 год. на вул. Знам`янській поблизу з перехрестям з вул. Райдужною в м. Миколаєві, водій ОСОБА_4 , керуючи технічно несправним автобусом IVECO DAILY, р/н НОМЕР_1 , рухався по маршруту №10 «ЕВІС - Кульбакіне», у світлий час доби по вул. Знам`янській, та в районі перехрестя з вул. Райдужною здійснив зупинку для висадки пасажирів.

Після проведення висадки пасажирів, водій ОСОБА_4 грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 1.7, 2.3 «б», 10.1 Правил дорожнього руху України, а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки, не стежив за її змінами, не контролював рух свого транспортного засобу, хоча зобов`язаний був постійно його контролювати і мав таку можливість, не був особливо уважний до такої категорії учасників дорожнього руху як люди похилого віку, а саме до пішохода ОСОБА_6 , яка знаходилась у полі зору водія, в близькості від проїзної частини та в подальшому вийшла в смугу руху автобуса. Перед початком руху автобуса вперед не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, при виникненні небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, своїми діями створив загрозу життю та здоров`ю громадян, внаслідок чого допустив наїзд переднім правим колесом керованого ним автобуса IVECO DAILY, р/н НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_6 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці пригоди.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 400 від 06.07.2018 року, смерть ОСОБА_6 , 1953 р.н., настала від поєднаної травми тулуба та кінцівок; множинні садна та крововиливи тулубу та кінцівок, рани в області нижніх кінцівок, великі ділянки відшарування шкіри та підшкірно-жирової клітчатки в області нижніх кінцівок та спини, крововилив в м`які покрови голови, множинні переломи ребер з права та зліва по декільком анатомічним лініям, великі крововиливи в області коренів легень, розрив присерцевої сорочки по передній поверхні, розрив серця в області правого вушка, множинні розриви печінки, з крововиливами в зв`язковий апарат печінки, множинні переломи кісток тазу, множинні переломи остистих відростків 2-7 грудних хребців, 1-5 поперекових хребців, гемоторакс з права та зліва, гемоперикардіум, гемоперитонеум. Між отриманими тілесними ушкодженнями та настанням смерті є прямий причинний зв`язок.

В судовому засіданні ОСОБА_4 в інкримінованому правопорушенні свою вину не визнав; пояснив, що 07.05.2018 року він, на транспортному засобі IVECO, вийшов на маршрут № 10. Приблизно об 11:00 год. приїхав на кінцеву зупинку в Кульбакіно. Відкривши двері, щоб пасажири вийшли, він зняв табличку і мав намір їхати на заправку. Коли пасажири виходили, він вирішив перерахувати гроші щоб скласти їх покупюрно. Взявши гроші, він поклав їх собі на коліна та почав рахувати. В подальшому він оглянув салон транспортного засобу, щоб впевнитись, що всі пасажири вийшли та ніхто нічого не забув. Зачинивши двері за допомогою ременя, впевнився, що немає ніяких перешкод, почав рух, відчув, що наїхав на якусь перешкоду. Зупинившись, він вийшов з транспортного засобу, до якого одразу підбігли люди, які стояли на дорозі. Між передніми колесами транспортного засобу лежала жінка, її дістали, але вона вже була мертва. Викликали швидку та поліцію. Вважає, що ОСОБА_6 порушила ПДР, оскільки йшла не по пішохідному переходу, який знаходився позаду транспортного засобу. Потерпілим відправляв грошові кошти у розмірі 8000 грн. кожному як підтримку, однак вони відмовились їх отримувати. Щодо цивільних позовів свою думку не висловив, залишив на розсуд суду.

У судових дебатах захисник просила визнати невинуватим ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та виправдати за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК України, також просила визнати недопустимим ряд доказів.

Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, в силу вимог ч.6 ст.22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого.

У обґрунтування винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, сторона обвинувачення послалася на докази, які згідно зі ст.ст. 85, 86, 94 КПК України є допустимими, належними, достовірними та достатніми, а саме: на показання потерпілих, свідка та відомості, що містяться у письмових і цифрових доказах, наданих стороною обвинувачення.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 пояснив суду, що його мати ОСОБА_6 працювала в дитячому садку завгоспом. Вона проживала та працювала в Кульбакіно. Робочий день в неї був з 9.00 год. до 18.00 год. В день ДТП вона поїхала у місто по робочим питанням. Потерпілому подзвонив чоловік його сестри і повідомив, що сталася трагедія. Він одразу приїхав на місце події. Побачив, синю маршрутку біля узбіччя та накрите тіло. В подальшому під`їхали інші родичі. З обвинуваченим не спілкувався. Щодо вживання алкогольних напоїв пояснив, що мати могла випити на свята. Цивільний позов підтримав в повному обсязі.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 пояснила суду, що в той день їй зателефонувала свекруха, яка проживає у Кульбакіно, та повідомила, що сталася трагедія. Потерпіла приїхала на місце події та побачила маршрутку, поряд було тіло матері, накрите. Мати лежала вздовж маршрутки зі сторони водія. Її зустріла співробітниця матері та пояснила, що вони їздили у місто по робочим справам, а саме до бухгалтерії. Мати поїхала раніше. Щодо вживання алкогольних напоїв пояснила, що мати в робочий час не вживала алкогольні напої, могла приймати ліки оскільки вона страждала високим тиском та слідкувала за своїм здоров`ям. Напередодні потерпіла була у матері в гостях, все було добре, мати ні на що не скаржилась. Цивільний позов підтримала в повному обсязі, просила призначити покарання у виді позбавлення волі.

Свідок ОСОБА_10 повідомила, що в день ДТП вона стояла з дитиною та чекала бабусю. Бачила як під`їхала маршрутка на зупинку громадського транспорту, почали виходити люди, приблизно 3-5 людей вийшло. Вийшла жінка та пішла не по стежці, а обійшла маршрутку; йшла спокійно, тримаючись за транспортний засіб. В подальшому свідок відволіклась на дитину, дитина їй сказала, що впала жінка, свідок одразу повернулась та побачила, що жінка лежить під колесами. Свідок з дитиною пішли додому. Вийшла тоді коли тіло жінки вже накрили, було багато людей. Говорили, що жінці стало погано в маршрутці. Сам наїзд не бачила, однак бачила, як водій маршрутки починав рухатись.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні не допитувалась у зв`язку з відмовою сторін від її допиту.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України не визнав повністю, його вина у скоєнні зазначеного кримінального правопорушення підтверджується дослідженими під час судового розгляду доказами, зокрема:

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.05.2018 року з фототаблицею;

- висновком експерта № 400 від 06.07.2018 року згідно якому смерть ОСОБА_6 настала від поєднаної травми тулуба та кінцівок - множинні садна та синці тулуба та кінцівок, рани в області нижніх кінцівок, великі ділянки відшарування шкіри та підшкірно-жирової клітковини в області нижніх кінцівок і спини, крововилив у м`які покриви голови, множинні переломи ребер праворуч і ліворуч по кількох анатомічних лініях, обширні крововиливи в області коренів легень, розрив навколосерцевої сорочки по передній поверхні, розрив серця в області основи правого вушка, множинні розриви печінки крововиливами в зв`язковий апарат печінки, множинні переломи кісток тазу, переломи остистих відростків 2-7 грудних хребців, 1-5 поперекових хребців, справа - 800мл, ліворуч 400мл, гемоперикардіум (кров у порожнині навколосерцевої сорочки) 400мл, гемоперитонеум (кров у черевній порожнині) 400мл. Усі вищеописані тілесні ушкодження носять ознаки прижиттєвого походження могли утворитися при травматичному впливі сили як удару і здавлення тіла на момент ДТП, що мав місце 07.05.18 р. Враховуючи характер та особливості пошкоджень, вважаю, що в даному випадку мало місце зіткнення автомобіля з пішоходом, при цьому пішохід знаходився у вертикальному положенні, з наступним падінням пішохода і перекочуванням через колеса (колес) автомобіля, що знаходиться в горизонтальному положенні тіла. Механогенез травми представляється в такий спосіб - удар, падіння, здавлення під час перекочування колесом. Зважаючи на незначну швидкість автомобіля визначити місце первинного контактування тіла з автомобілем неможливо. У своїй сукупності зазначені ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Між отриманими тілесними ушкодженнями та настанням смерті є прямий причинний зв`язок. При судово-токсикологічному дослідженні крові від трупа ОСОБА_6 виявлено етиловий спирт у концентрації 0.59%, що зазвичай відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння;

- ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 24.05.2018 року;

- постановою про визнання речовим доказом від 07.05.2018 року;

- відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.07.2018 року;

- висновком експерта № 364 від 12.07.2018 року згідно якому на момент ДТП ходова частина автомобіля IVECO, р/н НОМЕР_2 , знаходилась в технічно несправному, але працездатному стані. Рульове керування, робоча гальмівна система перебували в працездатному стані та не мали невідповідностей вимогам ПДР України і ДСТУ 3649:2010 щодо технічного стану транспортних засобів, які могли б виникнути до ДТП; технічну несправність ходової частини автомобіля IVECO, р/н НОМЕР_2 , водій міг виявити завчасно перед виїздом; виявлена технічна несправність ходової частини, а саме невідповідність п. 6.8.2. ДСТУ 3649:2010, не перебуває в причинному зв`язку з ДТП;

- висновком експерта № 345 від 17.07.2018 року згідно якому через відсутність відповідної слідової інформації на автомобілі встановити якою саме частиною автомобіля IVECO, р/н НОМЕР_2 , стався наїзд на пішохода (первинний контакт) не є можливим; встановити, де саме, відносно меж проїзної частини, стався наїзд на пішохода не є можливим через відсутність сукупності відповідної слідової інформації, за якою можливо визначити дане місце;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 14.05.2018 року за участю свідка ОСОБА_12 ;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 24.09.2018 року за участю свідка ОСОБА_12 ;

- постановою про визнання речовим доказом та долучення до матеріалів кримінального провадження від 24.09.2018 року;

- клопотання експерта № 581 від 19.09.2018 року;

- супровідним листом на ім`я директора ІНФОРМАЦІЯ_4 № 8272/24-2018 від 25.09.2018 року;

- листом на ім`я директора ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- висновком експерта № 581 від 26.09.2018 року згідно якому вбачається, що в дорожній ситуації обставини якої розглядаються, водій автомобіля IVECO, р/н НОМЕР_2 , ОСОБА_4 мав технічну можливість запобігти виникненню дорожньо-транспортної пригоди шляхом дотримання технічних вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України; у вказаній дорожній ситуації дії водія автомобіля IVECO, р/н НОМЕР_2 , ОСОБА_4 з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди;

- витягом з ЄРДР № 0000132 від 08.05.2018 року;

- дорученням про проведення досудового розслідування від 07.05.2018 року;

- листом про транспортування автомобіля;

- заявою ОСОБА_9 про залучення до провадження потерпілого від 14.05.2018 року;

- заявою ОСОБА_8 про залучення до провадження потерпілого від 14.05.2018 року;

- постановою про проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню групою слідчих від 08.05.2018 року;

- постановою про проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню групою слідчих від 30.08.2018 року;

- постановою про проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню групою слідчих від 07.09.2018 року;

- заявою ОСОБА_4 від 24.09.2018 року;

- витягом з РІІС «Автомобіль» стосовно транспортних засобів, зареєстрованих за ОСОБА_4 ;

- витягом з ЄДР МВС стосовно власника IVECO DAILY 35Е12, р/н НОМЕР_2 ;

- копією витягу з кримінального провадження № 0000132.

В судовому засіданні переглянуто СD-диск, на якому містяться фотоматеріали та відеозаписи фіксації проведення слідчого експерименту 24.09.2018 року за участю свідка ОСОБА_12 , в ході якого встановлено, що при русі біля правого краю кузова автомобіля з відчиненими передніми дверима - видимість пішохода ОСОБА_6 вбачається до моменту знаходження її біля відчинених дверей, коли знаходиться навпроти правої стійки (кріплення лобового скла), через яку пішохода не видно. Також, видимість пішохода погіршується (видно частково), коли пішохід проходить повз табличку із вказаним номером маршрутного таксі та перестає бути видно коли опускається нижче рівня нижчого краю лобового скла та знаходиться в положенні лежачи перед передньою частиною капоту автомобіля.

Допитаний в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_13 роз`яснив суду висновок експерта №581 від 26.09.2018 р. Експерт пояснив, що наданий ним висновок експерта підтримує повністю. Чи досліджував він лист слідчого або сам слідчий експеримент відповісти не може. Експертом направлялось клопотання про надання додаткових вихідних даних до слідчого, які в подальшому були надані. Слідчим ставилось питання «чи знаходився в полі зору пасажир з моменту виходу з салону до моменту наїзду», відповідно до висновку експерт дав оцінку порушення ПДР, тобто згідно п. 10.1 ПДР «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху» та зазначив, що він не дає оцінку про правопорушення з юридичної точки зору. Експерт наполягав на своєму висновку, оскільки пішохід знаходився безпосередньо біля транспортного засобу і певний час знаходився в полі зору водія, а водій повинен був переконатись у безпеці перед початком руху. Водій мав об`єктивно можливість виявити пішохода до моменту наїзду, оскільки остання перебувала у небезпечній зоні, а саме біля транспортного засобу. Навіть якщо на лобовому склі є банер, реклама, табличка тощо, водій повинен дотримуватись вимог п. 10.1 ПДР.

Стороною захисту заявлялось клопотання про виклик та допит понятих, які були присутні під час проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, однак в подальшому відмовилась від їх допиту у зв`язку з неможливістю встановити їх місцезнаходження.

Ухвалою суду від 16.11.2021 року, за клопотанням захисника, призначено повторну судову автотехнічну експертизу з дослідження механізму та обставин ДТП, проведення якої доручено експертам ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З висновку експерта № 21-986 від 05.04.2022 року вбачається, що встановити технічну можливість у водія запобігти ДТП стосовно події, що розглядається, можливо лише на підставі повнооб`ємної юридичної оцінки всіх зібраних під час розслідування кримінального провадження доказів, з урахуванням даної експертизи, що є виключно прерогативою слідства або суду і не входить до компетенції експерта (перше питання); встановити причинний зв`язок між діями водія і настанням ДТП стосовно події, що розглядається, можливо лише на підставі повнооб`ємної юридичної оцінки всіх зібраних під час розслідування кримінального провадження доказів, з урахуванням даної експертизи, що є виключно прерогативою слідства або суду і не входить до компетенції експерта (друге питання).

Ухвалою суду від 01.05.2024 року, за клопотанням захисника, призначено судову фізико-хімічну експертизу, проведення якої доручено експертам ІНФОРМАЦІЯ_4 . В подальшому експертну установу змінено на ІНФОРМАЦІЯ_6 .

16.07.2024 року на адресу суду надійшло клопотання експерта, в якому він просив надати оригінали документів та порівняльних зразків документів з повним переліком документів, їх номерів (якщо є), дат, номерів томів та аркушів справи, відповідних граф або рядків, де розташовані рукописні записи чи підписи, які б експерти могли використовувати в якості порівняльного матеріалу; обов`язково надати досліджуваний документ (документи) та порівняльні зразки документів у відокремленому («розшитому») від матеріалів справи вигляді, з метою можливості використання всього обладнання, необхідного для проведення повного та всебічного дослідження, а також через те, що значна частина обладнання лабораторії не передбачає дослідження документів у зшивках (у тому числі вшитих в томі матеріалів справи), а також надати дозвіл на використання методів дослідження, пов`язаних з повним, або частковим знищенням об`єктів експертизи (досліджуваних та порівняльних документ.

Стороною захисту було заявлено клопотання про надання дозволу на тимчасовий доступ до речей і документів, які перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_7 з правом вилучення у кількості не менше 20 (двадцяти) зразків з різними датами складання за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 рік для кожного виду фарбового матеріалу, які містять рукописні записи та підписи, виконані фарбовими матеріалами пишучих приладів-пастами кулькових ручок, гелевих ручок або чорнилами: рапортів на відпустки, підписаних ОСОБА_14 , рапортів на відрядження, підписаних ОСОБА_14 , рапортів на матеріальну допомогу, підписаних ОСОБА_14 , рапортів слідчих на відпустки, відрядження, тощо, в яких є резолюції/погодження/непогодження, зроблені особисто ОСОБА_14 , посадової інструкції начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 , підписаної ОСОБА_14 , рапортів слідчих на звільнення, в яких є резолюції/погодження/непогодження, зроблені особисто ОСОБА_14 з метою проведення призначеної 01.05.2024 року судом експертизи.

У зв`язку із клопотання сторони захисту, було допитано представника ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_15 , яка заперечила проти задоволення клопотання, пояснила, що вказані у клопотанні документи не стосуються даного кримінального провадження, більш того, є документами, які містять персональні дані осіб, які не є учасниками даного кримінального провадження. Крім того, в разі знищення таких документів, про що зазначено експертом у клопотанні про надання вказаних зразків, можуть бути порушені права осіб, яких зазначені документи стосуються і які не є учасниками даного провадження.

Ухвалою суду від 20.02.2025 року в задоволенні клопотання про надання дозволу на тимчасовий доступ до речей і документів, які перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_7 з правом вилучення відмовлено.

У зв`язку з викладеним судову фізико-хімічну експертизу не було проведено.

Під час судового розгляду та в судових дебатах захисник просила визнати недопустимими ряд доказів сторони обвинувачення, оцінюючи які, суд дійшов таких висновків.

З приводу доводів сторони захисту про недопустимість отриманих доказів, у зв`язку з відсутністю будь-яких відомостей про визначення підслідності прокурором, суд вважає за необхідне зауважити на такому.

Як зазначено стороною захисту, кримінальне правопорушення скоєно на території Корабельного району м. Миколаєва, а тому органом досудового розслідування у цій справі повинен був виступати слідчий підрозділ Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області. Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проводилось слідчими слідчого управління ГУНП в Миколаївській області, який є слідчим підрозділом вищого рівня, ніж слідчий відділ Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області. При цьому у наданих матеріалах відсутні будь-які відомості про визначення підслідності прокурором саме за цим органом досудового розслідування. Вважає, що зазначене не відповідає порядку, встановленому КПК України, а тому всі докази, здобуті всіма слідчими СУ ГУНП в Миколаївській області у цьому кримінальному провадженні є недопустимими. Також зазначила, що під час судового розгляду стороною обвинувачення надані постанови про призначення групи слідчих за підписами ОСОБА_14 , які під час завершення досудового розслідування стороні захисту не відкривалися, а до суду, за спливом п`яти років, надані не в оригіналі, а лише в технічному зображенні, про що експерт ОСОБА_16 у своєму клопотанні від 02.07.2024 чітко зазначила. Походження вказаних постанов під час судового розгляду встановити не виявилось можливим через відсутність у сторони захисту доступу до вихідних даних, необхідних експертові для проведення експертного дослідження. Вважає, що такі постанови вочевидь не є оригіналами, і не можуть бути покладені в основу вироку під час прийняття рішення по даній справі, оскільки вони не існували у матеріалах справи під час ознайомлення стороною захисту в порядку статті 290 КПК України, а прокурор не зміг спростувати дане твердження та пояснити причини такого невідкриття постанов під час завершення досудового розслідування. Так само, не надав оригінали вказаних документів суду.

Разом із тим, суд не знаходить підстав для визнання недопустимими усіх зібраних в ході досудового розслідування і досліджених в судовому засіданні письмових доказів, вважає необґрунтованими доводи захисту щодо порушення правил підслідності з таких міркувань.

За змістом ч. 1 ст. 216 КПК України, слідчі органів Національної поліції здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування.

При цьому, законодавець, розподіливши кримінальні правопорушення в межах підслідності різних органів досудового розслідування, виходив із презумпції, що саме цей орган здатний здійснити належне досудове розслідування кримінальних проваджень щодо зазначеного переліку кримінальних правопорушень: у силу характеристик кримінального правопорушення, організаційних можливостей органу, звичаїв, потреб у спеціалізації тощо.

Стратегічна мета інституту підслідності полягає в забезпеченні права особи на об`єктивне й неупереджене розслідування, і як результат - гарантування передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права особи на справедливий суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 КПК України, досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Інститут підслідності покликаний оптимізувати діяльність органів, що здійснюють досудове розслідування, з метою його найбільш ефективної та результативної організації для досягнення завдань кримінального провадження, передбачених у ст. 2 КПК України.

У розумінні п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України, реалізація органами досудового розслідування своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, як підстава для визнання доказів недопустимими означає вчинення дій чи прийняття рішень, які не належать до предмета відання цих органів.

Нормативна вимога проведення процесуальних дій уповноваженими суб`єктами покликана забезпечити вчинення цих дій особами з необхідною кваліфікацією, які виконують свої професійні обов`язки в умовах передбаченого законом контролю і у визначений правовий спосіб.

У відповідності до п.1 розділу Х «Особливості організації взаємодії при розслідуванні дорожньо-транспортних пригод» Інструкції з організації взаємодії органів досудового розслідування з іншими органами та підрозділами Національної поліції України в запобіганні кримінальним правопорушенням, їх виявленні та розслідуванні, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.07.2017 № 575 (далі - Інструкція № 575), на місце дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), унаслідок якої спричинено середньої тяжкості чи тяжкі тілесні ушкодження або загибель людей, для проведення огляду направляється слідчий підрозділу з розслідування ДТП слідчого управління (відділу) ГУНП, слідчий територіального органу, підрозділу поліції, який спеціалізується на розслідуванні таких кримінальних правопорушень, інспектор-криміналіст, працівники уповноваженого підрозділу Національної поліції у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 КПК України, до керівників органу досудового розслідування відносяться, зокрема, заступники начальника слідчого управління, які діють у межах своїх повноважень.

Згідно постанові начальника відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_17 про доручення досудового розслідування від 07.05.2018, доручено здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000132 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.05.2018 слідчому ОСОБА_18 . Згідно постанові заступника начальника ГУ начальника СУ ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_14 про проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню групою слідчих від 08.05.2018 року доручено проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000132 групі слідчих та визначено старшим слідчої групи старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Миколаївській області.

Відповідно до Положення про органи досудового розслідування Національної поліції України, затвердженого Наказом МВС України від 06 липня 2017 року № 570, начальник слідчого управління є відповідальним за стан досудового розслідування в підпорядкованих органах Національної поліції України, організацію їх роботи, виконання покладених на них завдань. Начальник слідчого управління відповідно до кримінального процесуального законодавства визначає слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а в разі здійснення досудового розслідування слідчою групою визначає старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих Національної поліції України.

Визначення у складі групи слідчих слідчого зі слідчого управління не є тотожним зміні підслідності кримінального провадження.

Враховуючи те, що юрисдикція слідчого управління ГУ НП в Миколаївській області поширюється на всю територію Миколаївської області, яке, зокрема, безпосередньо здійснює розслідування дорожньо-транспортних пригод унаслідок порушень правил безпеки дорожнього руху, що спричинили смерть потерпілих, інших кримінальних правопорушень, старший слідчий СУ ГУНП у Миколаївській області ОСОБА_18 , проводячи огляд місця події, за результатами якого склав протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.05.2018 зі схемою та фототаблицею до нього, діяв у відповідності до вимог КПК України та в межах своєї компетенції, що в свою чергу, в силу вимог ч. 2 ст. 218 КПК України, не вимагало постанови прокурора про визначення підслідності, оскільки за обставин цього кримінального провадження слідчий проводив розслідування кримінального правопорушення, яке віднесене до його компетенції.

Таким чином, суд вважає, що старший слідчий СУ ГУНП у Миколаївській області ОСОБА_18 був наділений процесуальними повноваженнями на здійснення досудового розслідування, а тому досудове розслідування у кримінальному провадженні проведено уповноваженою на те особою з дотриманням правил територіальної підслідності.

Верховний Суд у своїй постанові від 09.02.2021 у справі № 640/5023/19 вказав, що згідно приписів ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі, внаслідок порушення прав особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень. Колегія суддів Верховного Суду не вважає, що порушення правил підслідності, навіть якщо воно мало місце, автоматично має вважатися порушенням права на захист. Ані Конституція України, ані положення національного законодавства, ані положення будь-яких міжнародних договорів, що визначають стандарти справедливого розгляду у кримінальних справах, не передбачають права особи вимагати розслідування певним органом розслідування. Право на захист передбачає, що процесуальні можливості, необхідні для захисту від обвинувачення, мають бути забезпечені будь-яким органом, який проводить розслідування, однак як би далеко не були визначені його межі, не сягає так далеко, щоб надати стороні захисту можливість контролювати, який орган буде проводити розслідування.

На відміну від права на «суд, встановлений законом», що становить фундаментальне право особи і має розвинуте тлумачення, зокрема, у практиці ЄСПЛ, жодні стандарти не включають у право обвинуваченої особи на захист право вимагати проведення розслідування тим чи іншим органом і не обмежують таким чином повноваження і обов`язок держави ефективно організовувати діяльність своїх органів правопорядку. Тому включати право на розслідування органом, визначеним в ст.216 КПК, у склад фундаментальних прав особи, колегія суддів вважає невиправданим, оскільки цей висновок не ґрунтується ні на точному змісті ст.87 КПК, ні на будь-яких інших правових положеннях. Колегія суддів вважає, що висновок про недопустимість доказів, отриманих з порушенням правил підслідності (якщо це мало місце), не може ґрунтуватися на положенні, передбаченому п.2 ч.3 ст.87 КПК України, який передбачає, що недопустимими є також докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень. Це порушення законодавець не вважає істотним порушенням прав людини і основних свобод, а формулює як окреме правило, не пов`язане з правами і свободами. Крім того, за такого тлумачення формулювання «здійснення повноважень, не передбачених КПК» неправомірно перетворено на інше за змістом формулювання «здійснення повноважень, передбачених КПК, органом досудового розслідування з порушенням правил підслідності», що, на погляд колегії суддів, є нерівнозначним формулюванню Законом. Якщо орган розслідування здійснює слідчі дії, прямо передбачені КПК, такі дії не можуть вважатися «реалізацією повноважень, не передбачених КПК» в значенні п.2 ч.3 ст.87 КПК. Здійснення органом повноважень, наданих Кодексом, з порушенням правил підслідності може за певних умов становити порушення норм процесуального закону, але не може розглядатися як використання повноважень, не передбачених КПК, оскільки це суперечить буквальному значенню цього положення закону. Колегія суддів вважає, що цей пункт ст.87 КПК не може бути інтерпретований таким чином, щоб поширити це правило недопустимості доказів на ситуацію, коли розслідування проведено органом розслідування з порушенням правил підслідності, передбачених ст.216 КПК України.

Відтак Верховний Суд виснував, що у разі здійснення розслідування з порушенням правил підслідності, визначених ст.216 КПК України, сторона, яка посилається на недопустимість доказів, отриманих під час такого розслідування, має довести не лише порушення відповідних правил, але й обґрунтувати, яким чином це вплинуло на забезпечення прав людини і основоположних свобод під час кримінального провадження та на справедливість судового розгляду в цілому і, врешті решт, на здатність суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Захисником при заявленні клопотання про визнання недопустимими усіх доказів, зібраних під час досудового розслідування слідчими органів Національної поліції і досліджених в судовому засіданні, не наведено жодних підстав для висновку про те, що здійснення досудового розслідування слідчим органом ГУНП вплинуло якоюсь мірою на забезпечення прав і основоположних свобод ОСОБА_4 . Суд вважає, що у даній справі здійснення досудового розслідування слідчим органом ГУНП не вплинуло на справедливість судового розгляду в цілому, а відтак і на здатність суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Не знаходить суд і підстав визнавати недопустимим висновок судової автотехнічної експертизи № 581 від 26.09.2018, оскільки в розпорядження експерта були надані копія протоколу слідчого експерименту від 24.09.2018 року та оптичний диск CD-R з відеоматеріалами, а також фотозоображенням в якості додатка до протоколу слідчого експерименту. Допитаний в судовому засіданні експерт свій висновок підтримав повністю.

За клопотанням експерта слідчим був проведений слідчий експеримент 24.09.2018 року за участю свідка ОСОБА_12 , згідно якому встановлювалась видимість пішохода для водія.

Суд зауважує, що до обов`язку судового експерта статтею 12 Закону України "Про судову експертизу" віднесений обов`язок провести повне дослідження і дати обгрунтований та об`єктивний письмовий висновок.

Експерт має право керуватись виключно тими даними та досліджувати тільки ті докази, які йому надані стороною кримінального провадження.

Слід зазначити, що відповідно до ст.70 КПК України передбачена відповідальність експерта за завідомо неправдивий висновок, відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків у суді, невиконання інших обов`язків, за яке експерт несе відповідальність, встановлену законом.

Згідно з п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову експертизу в кримінальних та цивільних справах" № 8 від 30.05.1997, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

У справі № 640/1664/18 від 03.04.2020, Верховний Суд наголосив, що у кримінальних провадженнях, які стосуються дорожньо-транспортних пригод, експертне дослідження може вплинути на остаточне рішення або позначитися на остаточному рішенні суду. Тому право захисту спростувати висновки експертів, надані обвинуваченням, за допомогою іншого висновку наданого захистом, має бути забезпечене судом.

Розглядаючи питання забезпечення дотримання гарантії змагальності сторін у контексті експертних висновків, ЄСПЛ неодноразово висловлював свою позицію та сформував відповідну практику.

Так, у справі "Матиціна проти росії" цей суд вказав, що зазвичай не є завданням ЄСПЛ визначати, чи є певний експертний висновок, наданий суду, достовірний. За певними виключеннями, загальне правило полягає у тому, що національний суддя має широкі межі розсуду у виборі між суперечливими висновками експертів і визначенні того, який він або вона вважає послідовним і надійним.

У зв`язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що експертиза проведена кваліфікованим експертом, на підставі відповідної постанови слідчого, висновок експерта належним чином аргументований, ґрунтується на ретельному дослідженні, зробленому на підставі діючого законодавства, містить відповіді на усі поставлені питання, висновки обґрунтовані дослідницькою частиною, фактичні дані викладені у висновку відносяться до справи і мають доказове значення.

Будь-яких сумнівів в обґрунтованості висновків вказаної вище експертизи немає, вони базуються на дослідженні даних, що були отримані під час досудового розслідування. При цьому судом встановлено, що дані експертні дослідження були проведені за встановленою КПК процедурою, зміст висновків відповідає ст.ст. 101, 102 КПК України, експерт повідомлений про кримінальну відповідальність, тому зазначений висновок є належним і допустимим доказом.

Вказуючи на відсутність доказового значення вказаного висновку, захисником не надано суду жодних доказів своїх тверджень, не надані стороною захисту й інші висновки, що могли б створювати сумніви в належності вказаного висновку. Заперечення сторони захисту зводяться до особистої незгоди із висновками експерта без зазначення конкретних доказів чи фактів такої незгоди.

Оцінюючи зібрані по кримінальному провадженню докази, в їх сукупності, в результаті всебічного, повного та об`єктивного їх розгляду в судовому засіданні, суд вважає, що пред`явлене обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК України - доведено.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , згідно ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

При призначенні виду та міри покарання суд враховує те, що ОСОБА_4 не судимий, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, одруженого, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також тяжкість наслідків вчиненого злочину.

Разом з тим, суд враховує те, що вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких злочинів, внаслідок якого настала смерть людини, вину у скоєному кримінальному правопорушенні обвинувачений не визнав, під час судового розгляду намагався перекласти вину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення на іншого учасника ДТП.

Що стосується позиції потерпілих стосовно призначення покарання та відсутністю з боку потерпілих претензій до обвинуваченого, то у справах цієї категорії ця позиція не є обов`язковою для суду, однак вона враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними пріоритету.

Указане відповідає правовій позиції ККС Верховного Суду, яку сформовано у постанові від 21.08.2019 року у справі № 682/956/17.

З урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку про неможливість застосування до ОСОБА_4 положень ст.75, 76 КК України, оскільки його звільнення від відбування покарання буде явно несправедливим унаслідок м`якості та не забезпечить мету покарання, що передбачає не тільки виправлення засудженого, але й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортних засобів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, та, реалізуючи принципи законності, справедливості й індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити йому покарання в межах санкції ч. ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, яке відповідає вимогам закону та фактично встановленим обставинам кримінального провадження.

За клопотанням прокурора ухвалою суду від 01.02.2019 до участі у справі у якості співвідповідача було залучено ПАТ « ІНФОРМАЦІЯ_9 ».

У даному кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_8 заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_4 на його користь моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в сумі 200 000,00 грн. та з ПАТ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в сумі 29 232,80 грн.

Також потерпілою ОСОБА_9 заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_4 на його користь моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в сумі 200 000,00 грн.

В обгрунтування цивільного позову зазначає, що матеріальна шкода в сумі 29 232,80 грн., які фактично витратив позивач, включає в себе витрати на оплату ритуальних послуг, придбання предметів для проведення обряду поховання, оплату поминального обіду.

Представник ПАТ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » надіслав відзив в якому просив відмовити у задоволенні позову, а саме у стягненні матеріальної шкоди, посилаючись на те, що потерпілий ОСОБА_8 а ні з повідомленням про настання події, яка має ознаки страхового випадку за шкоду, заподіяну життю потерпілої особи, а ні з заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну життю потерпілої особи, позивач до ПАТ « ІНФОРМАЦІЯ_10 » не звертався. Крім того, платником витрат на поховання була інша особа, а не позивач ОСОБА_8 .

У подальшому надав суду заяву, у якій просив цивільний позов розглянути без його участі.

На підставі ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

За правилами ч.ч.1, 5 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", відповідно до п.п.1.4, 1.7 ст.1 якого особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

За вимогами статті 3 Закону України Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Згідно зі статтею 6 вказаного Закону, страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У пункті 33.1.4 статті 33 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Разом з тим, у Законі України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Таким чином, цивільний позивач ОСОБА_8 , звернувся до суду з позовом про стягнення зі страхової компанії завданої шкоди, реалізував своє право на звернення за одержанням страхового відшкодування.

Витрати на проведення поховання матері ОСОБА_6 в розмірі 29 232,80 грн., позивач обґрунтовує рахунком б/н від 10.05.2018 року та накладною з квитанцією до прибуткового ордеру № 10 від 12.05.2018 року, які підтверджують витрати на оплату ритуальних послуг, придбання предметів для проведення обряду поховання в сумі 14 680,00 грн., чеками ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 », ПП « ОСОБА_19 », які підтверджує оплату поминального обіду в сумі 1902,80 грн., а також накладною б/н від 22.08.2018 року, які підтверджують виготовлення пам`ятника та огороди в сумі 12 650,00 грн.

Суд вважає за необхідне цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 в частині стягнення з ПАТ " ІНФОРМАЦІЯ_10 " матеріальної шкоди у розмірі 29 232,80 грн.

Що стосується стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне вказати таке.

Відповідно до ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст.1167 ЦК під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 1 ч.1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У п.9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховує характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданих травм, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації (останнє залежить від характеру діяльності потерпілого, посади, часу й зусиль необхідних для відновлення попереднього стану, наміру, з яким діяв заподіював шкоди тощо).

Відповідно до ст.1167 ЦК під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести у рішенні відповідні мотиви.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, у тому числі стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступеня зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості (постанова Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 709/1173/17).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди становить предмет оціночної діяльності суду та визначається залежно від визначених ЦК критеріїв з урахуванням вимог розумності та справедливості (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 572/3209/17).

Як зазначив Верховний суд, ч.3 ст.23 ЦК встановлено, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Так, судом встановлено, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_4 потерпілим завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях у зв`язку із значним погіршенням фізичного, а, відповідно, і морального здоров`я, порушився звичний устрій життя. Суд погоджується з доводами позивачів, що їх психологічний та фізичний стан після події змінився.

Разом із тим, суд враховує зміст положень ч.2 ст.1193 ЦК України, якою регламентовано, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Оцінивши надані сторонами докази та доводи учасників процесу, суд прийшов висновку, що справедливим та співмірним буде розмір морального відшкодування потерпілим у розмірі 200000 грн. кожному.

Запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався.

Початок строку відбування основного покарання обвинуваченим ОСОБА_4 слід обчислювати з моменту його фактичного затримання в порядку виконання вироку.

Арешт майна, накладений ухвалами слідчих суддів під час досудового розслідування підлягає скасуванню.

Питання речових доказів у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженню за проведення судових експертиз необхідно стягнути з обвинуваченого на користь держави.

Керуючись ст.ст. 100, 369-371, 373-374 КПК України,

У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.

Строк покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.05.2018 року.

Речовий доказ - автомобіль марки IVECO DAILY, р/н НОМЕР_1 повернути власнику; відеозапис на цифровому носії залишити в матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в сумі 2860,00 грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ " ІНФОРМАЦІЯ_9 " матеріальну шкоду у розмірі 29 232,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Миколаївської області через Корабельний районний суд м. Миколаєва протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1