КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 402 КК України, на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2025 року ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 09 жовтня 2025 року включно із визначенням розміру застави в розмірі 1700 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 5 147 600 грн.

Своє рішення суд мотивував тим, що інші запобіжні заходи, не пов`язані з триманням під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 , враховуючи ступінь тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень, високий ступінь ризиків, передбачених, п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та суспільної небезпечності інкримінованих злочинів проти порядку несення військової служби, проти основ національної безпеки України, вчинених в умовах воєнного стану.

Також на переконання суду першої інстанції відсутні будь-які нові обставини, що вплинули би на необхідність зменшення розміру застави; з урахуванням тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, а також встановлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, доцільно зберегти застосований альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 1 700 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 5 147 600 грн.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2025 року, ухвалити нову, якою застосувати обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю за місцем його проживання за адресою та/або визначити розмір застави, передбачений п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, - від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, мотивуючи тим, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_6 є необґрунтованим, оскільки відсутні будь-які умови та обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 КПК України, як підстави для застосування такого запобіжного заходу. На переконання апелянта, доводи клопотання прокурора зводяться до обґрунтування підозри і не можуть бути підставами для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Також апелянт вказує на те, що клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не містить переконливого обґрунтування припущень сторони обвинувачення про наявність в обвинуваченого наміру перешкоджати ходу судового провадження у такий спосіб, що застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Доводи прокурора щодо можливого переховування обвинуваченого від суду, здійснення впливу на сторони кримінального провадження, скоєння іншого кримінального правопорушення та здійснення інших дій, які можуть перешкоджати судовому слідству, - не знайшли свого підтвердження, а відтак є непропорційними легітимній меті, яка ставиться до застосування запобіжних заходів.

Крім того, апелянт стверджує, що до клопотання не долучений жодний доказ, а текст клопотання містить дані виключно щодо обґрунтованості пред`явлених ОСОБА_6 підозри і обвинувачення інкримінованого діяння, однак не містить обґрунтованих доказів стосовно наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які передбачають застосування до обвинуваченого виняткового запобіжного заходу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши надані в копіях необхідні матеріали кримінального провадження, колегія суддів уважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Суд першої інстанції мотивував свої рішення тим, що ризик переховування ОСОБА_6 від суду підтверджується тією обставиною, що дане кримінальне провадження знаходиться на розгляді в суді та у разі доведеності вини у вчинені інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, йому загрожує покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Таким чином, оскільки обвинувачений довгий час перебував на службі в органах Служби Безпеки, в тому числі оперативних підрозділах, володіє інформацією про особливості здійснення розшуку осіб, що переховуються, має спеціальні навички, що дають змогу ефективно уникати викриття, а тому може переховуватись від суду.

Крім того, з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченому стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у цьому кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань, а тому зберігається ризик незаконного впливу на свідків, які не допитувались судом, шляхом залякування, підкупу чи будь-яким іншим способом з огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_6 займав керівні посади в СБ України, має суттєвий вплив на громадські формування Харківської області, про що сам неодноразово повідомляв, який може бути використаний обвинуваченим у власних цілях. Сукупність вказаних обставин вказує на наявність ризиків щодо продовження ним протиправної діяльності.

Щодо сталих сімейних зв`язків обвинуваченого, суд першої інстанції зазначив про те, що наявність постійного місця проживання та місця роботи, у сукупності з позитивними характеристиками, хоча й мінімізують ризик переховування від суду, але не виключають його.

На переконання суду апеляційної інстанції, твердження захисника про те, що встановлені судом першої інстанції ризики ґрунтуються виключно на тяжкості покарання, є безпідставними, оскільки висновок суду першої інстанції про доведеність ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на даних про особу обвинуваченого, які з урахуванням тяжкості та обставин вчинення кримінального правопорушення, у сукупності дають підстави вважати, що інший запобіжний захід не зможе запобігти заявленим у клопотанні ризикам.

Крім того, колегія суддів зауважує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції» зазначав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Таким чином, з врахуванням практики ЄСПЛ та конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується обвинуваченому, колегія суддів уважає, що у цьому судовому провадженні суспільний інтерес має більшу вагу над повагою до свободи особи, а тому, і з цих підстав, продовження останньому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є виправданим.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність існування ризиків конкретними доказами є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто, в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

При цьому слід зазначити, що при визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що обвинувачений однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу або в майбутньому.

З приводу посилань в апеляційній скарзі на необґрунтованість призначення непомірного розміру застави обвинуваченому, колегія суддів уважає, що на даному етапі кримінального провадження такий розмір застави є достатнім стримуючим заходом для обвинуваченого ОСОБА_6 , який зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків. На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення саме такого розміру застави, позаяк зменшення розміру на даний час не зможе забезпечити ефективного уникнення встановлених ризиків.

Беручи до уваги посаду, яку обіймав ОСОБА_6 на час інкримінованого йому особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки, а також те, що на час вирішення даного клопотання прокурора у країні продовжено дію воєнного стану, - на переконання колегії суддів, наведені обставини свідчать про наявність того виключного випадку, коли є виправданим застосування застави у розмірі, що перевищує максимальний розмір, визначений п.3 ч. 5 ст. 182 КПК України.

З наведеного убачається, що слідчим суддею враховано обставини справи в сукупності з даними про особу обвинуваченого, які вказують на можливість останнього вчиняти дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, в зв`язку з чим відносно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави, який, на думку колегії суддів, в сукупності з існуючими ризиками, даними про особу підозрюваного, тяжкістю інкримінованих йому кримінальних правопорушень, є обґрунтованим, та підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, колегія суддів не вбачає.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 відповідає вимогам закону та містить у собі, в тому числі, обґрунтований виклад обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися і тому подальше тримання під вартою останнього є виправданим, а тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині безпідставні.

Відтак, рішення про доцільність продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави та неможливість застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів, суд першої інстанції належним чином обґрунтував і ставити під сумнів його законність та вмотивованість у колегії суддів підстави відсутні.

Зважаючи на викладене, колегія суддів уважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого підтверджують наявність підстав в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інший, менш суворий запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність необхідності подальшого утримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, а також твердження апелянта про те, що прокурором не доведено існування ризиків, колегія суддів вважає неспроможними.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 402 КК України, залишити без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2025 року, - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: ______________ ________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/824/5233/2025

Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_10

Доповідач: ОСОБА_1