Номер провадження: 11-кп/813/2241/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.07.2025, якою під час судового розгляду к/п № 0001362 від 14.06.2016 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Новобахмутівка, Ясинуватівського р-ну Донецької обл., громадянина України, із незакінченою середньою освітою, не одруженого, не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 3, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 357 КК України продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 12.09.2025 включно, без визначення застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою задоволено клопотання прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури та стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 12.09.2025 включно, без визначення застави.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України в даному к/п стосовно ОСОБА_7 та на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України вирішив не визначати розмір застави.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її необґрунтованість оскільки суд не врахував, що захисника обвинуваченому було призначено в день судового засідання, спілкування з адвокатом відбувалось в присутності працівників поліції в порушення вимог адвокатської таємниці, тому обвинувачений просив перенести розгляд справи на іншу дату, щоб поспілкуватися з адвокатом, однак суд відмовив та розглянув клопотання.

За таких обставин обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу та винести нову, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій повідомив про неможливість участі в судовому засіданні в зв`язку з хворобою.

З`ясувавши думку учасників апеляційного провадження, які не заперечували проти продовження апеляційного розгляду, колегія суддів на виконання приписів ст. 422-1 КПК України, продовжила апеляційний розгляд при такій явці.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого та дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

ОСОБА_7 пред`явлене обвинувачення у вчинені декількох кримінальних правопорушень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 3, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 357 КК України, серед яких особливо тяжкий злочин, покарання за який передбачає позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що ризик переховування від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення особи до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, та обставинами вчинення інкримінованого злочину.

Отже, з врахуванням суворості можливого покарання та специфіки злочинів, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_7 ,який був судимий, апеляційний суд констатує існування ризику його переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Крім того, оскільки в даному кримінальному провадженні всі свідки та потерпілі не допитані, а ОСОБА_7 , який неодноразово засуджувався, обвинувачується у вчиненні одразу в декількох особливо тяжких злочинів, апеляційний суд констатує наявність ризиків, передбачених п.п. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України (незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується).

З врахуванням наведених обставин та встановлених ризиків, які не зменшились в ході розслідування та розгляду судом кримінального провадження, апеляційний суд погоджується з твердженням суду 1-ої інстанції, що на теперішній час жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну поведінку ОСОБА_7 та запобігти встановленим ризикам, з огляду на що продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою є виправданим та обґрунтованим. Підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 цілодобового домашнього арешту за місцем реєстрації не встановлено.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо неналежного забезпечення права на захист спростовуються матеріалами провадження, оскільки йому був наданий захисник та забезпечена можливість поспілкуватися з ним щодо обставин справи та клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу. В судовому засіданні захисник висловив свою позицію щодо клопотання прокурора та просив залишити його без задоволення. Тому апеляційний суд відхиляє вказані доводи обвинуваченого. Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та скасування законної та обґрунтованої ухвали суду 1-ої інстанції.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.07.2025, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 3, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 357 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 12.09.2025 включно, без визначення застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4