Номер провадження: 11-кп/813/1246/25
Справа № 511/914/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 13.12.2024 у кримінальному провадженні №0001160 від 17.10.2022 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - с. Нові Чобручі Роздільнянського району Одеської області, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, освіта - середня спеціальна, не одружений, офіційно не працює, раніше судимого:

- 26.10.2023 Роздільнянським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 190 КК України до двох років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком на один рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 125 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч.1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн; за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

Згідно ч. 1 ст. 71 КК України, повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 26.10.2023 у виді 2-х (двох) років позбавлення волі, та призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки та штрафу у розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот) грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот) гривень, - виконувати самостійно.

Запобіжний захід обраний відносно ОСОБА_8 у вигляді особистого зобов`язання, до набрання вироком законної сили, залишено без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у тому, що приблизно о 20 годині 5 хвилин 31 грудня 2023 року, будучи у стані алкогольного сп`яніння, підійшов до свого знайомого - сусіда ОСОБА_9 , який в той час знаходився у хвіртки огородженої території будинку за адресою: буд. АДРЕСА_1 , та запитав сигарету. Обурившись відповіддю останнього, у ОСОБА_10 , на фоні алкогольного сп`яніння та неприязних відносин, виник умисел направлений на застосування шкоди здоров`ю ОСОБА_9 . Після чого, ОСОБА_10 , вдарив ОСОБА_9 , від чого останній впав на ділянку прибудинкової території за вказаною адресою.

Далі, у ОСОБА_10 , виник умисел на незаконне проникнення до присадибної ділянки будинку, якими володіє ОСОБА_11 . Усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та їх наслідки, реалізовуючи свій умисел, ОСОБА_10 незаконно, тобто без дозволу ОСОБА_11 яка фактично володіє домоволодінням та огородженою присадибною ділянкою, розташованими за адресою: буд. АДРЕСА_1 , а також без дозволу інших осіб які цим майном володіють та мешкають у ньому, пройшов через незачинену хвіртку на вказану присадибну територію домоволодіння - огороджену земельну ділянку біля вказаного будинку. Після чого, з мотиву помсти знову застосував фізичну силу до ОСОБА_9 , який будь-яких претензій до ОСОБА_10 з приводу цих дій не заявив та не має.

Своїми умисними діями ОСОБА_10 порушив право на недоторканність іншого володіння ОСОБА_11 , гарантоване ст. 30 Конституції України, згідно якої не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду та ч. 1 ст. 233 КПК України, відповідно до якої ніхто не має права проникнути до іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Крім того, 31 грудня 2023 року приблизно о 20 годині 8 хвилин, на подвір`я домоволодіння із огородженою присадибною ділянкою, розташованими за адресою: буд. АДРЕСА_1 , з будинку вийшла його власниця та мати ОСОБА_9 - ОСОБА_11 , яка наблизилась до ОСОБА_10 . В цей час, у останнього на ґрунті алкогольного сп`яніння й конфлікту з ОСОБА_9 виник умисел направлений на застосування шкоди здоров`ю ОСОБА_11 .

Далі, ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та їх наслідки, реалізував свій умисел на застосування шкоди здоров`ю ОСОБА_11 та з мотиву помсти через раніше виниклі неприязні відносини штовхнув її своїм тілом та руками, від чого остання впала на землю біля хвіртки з огорожею вказаної присадибної ділянки, де з метою подолання опору потерпілої продовжив завдавати їй неодноразових, - не менше трьох, ударів своїми ногою та рукою по її тілу й голові, тим самим спричинивши останній наступні ушкодження: забиття м`яких тканин тім`яно-потиличної ділянки волосистої частини голови; синець (з осадненням) ділянки лівого ліктьового суглобу; синці /по 1/ на тильній поверхні правої кисті й у верхній третині лівого стегна.

Після чого, ОСОБА_8 завдяки діям третіх осіб з місця події пішов до місця свого проживання у будинок на протилежному боці вулиці, розташований навпроти будинку потерпілої.

Своїми умисними діями, ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_11 фізичну шкоду у вигляді вказаних вище тілесних ушкоджень, які мають скороминущі наслідки тривалістю не більше шести днів і за вказаним критерієм, згідно п.п. 2.3.1. та 2.3.5. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, правильності кваліфікації його дій, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що вирок підлягає зміні в частині призначення покарання ОСОБА_8 через його суворість.

Доводи обґрунтовує тим, що суд не звернув на обставини, які пом`якшують покарання, а саме те, що ОСОБА_8 визнав свою вину, заперечуючи лише факт перебування на території домоволодіння потерпілої ОСОБА_11 , не звернув уваги на його позитивну характеристику з місця мешкання та на свідоцтво про народження його доньки, 2024 року народження.

Просить вирок змінити в частині призначеного покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, пом`якшивши йому покарання, в іншій частині вирок залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_11 будучи належним чином сповіщеною про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила. При цьому клопотань про її обов`язкову участь у судовому засіданні не заявляла.

За таких обставин апеляційний суд заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, які не заперечували проти розгляду апеляційної скарги за відсутності потерпілої, у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України вважав за можливе провести судовий розгляд за її відсутності.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У апеляційній скарзі захисником не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень, встановлених судом першої інстанції та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

Таким чином, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 125 КК України, за встановлених судом першої інстанції та викладених у вироку обставин.

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У відповідності до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які в сукупності, відповідно до вимог ст. 12 КК України, відносяться до проступків, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому врахував думку потерпілої ОСОБА_11 , яка хоча й не заявляла матеріальних або моральних претензій до обвинуваченого ОСОБА_8 , однак просила суд врахувати при призначені покарання те, що останній веде аморальний образ життя, постійно пиячить, вчиняє бійки та не поважає людей старшого віку.

У зв`язку з чим, до обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, районний суд визнав вчинення кримінального правопорушення (проступку) щодо особи похилого віку та вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції не встановив.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, з метою призначення гуманного покарання, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 162 КК України у виді максимального штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України у виді максимального штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та у відповідність до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Щодо доводів сторони захисту з приводу суворості призначеного покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі, то колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Частиною 4 ст. 71 КК України передбачено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

За правилами ч. 3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю злочинів і сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно.

Проте у разі засудження особи за злочин, вчинений у період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку статей 75, 79, 104 КК України, та призначення покарання, яке згідно із ч. 3 ст. 72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги статті 71 КК України і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх самостійне виконання (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про судову практику призначення судами кримінального покарання» зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України №18 від 10 грудня 2004 року, №8 від 12 червня 2009 року та №11 від 6 листопада 2009 року).

Аналіз наведених вище положень закону та судової практики дає можливість зробити висновок, що у випадку вчинення злочину під час іспитового строку, покарання, від якого особа була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання за новим вироком. Таким чином, законодавець звільнення від покарання з випробуванням не вважає невід`ємною частиною покарання, призначеного попереднім вироком, а лише способом виконання такого покарання, який змінюється на реальне відбування покарання у випадку вчинення нового злочину під час іспитового строку.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_8 був засуджений вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 26.10.2023 за вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на один рік.

У даному кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення 31.12.2023, тобто до повного відбуття покарання за попереднім вироком.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за цим вироком, необхідно застосувати положення ч. 1 ст. 71 КК України, та приєднати до призначеного покарання за цим вироком, невідбуте покарання за вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 26.10.2023, а саме позбавлення волі строком на 2 роки, з урахуванням положень ч. 3 ст. 72 КК України, оскільки ОСОБА_8 вчинив нове кримінальне правопорушення під час іспитового строку.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що за даних обставин виправлення обвинуваченого можливо тільки в умовах ізоляції від суспільства та таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 .

Погоджуючись з позицією суду першої інстанції, колегія суддів враховує також усталену практику Верховного Суду , згідно якої визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Апеляційний суд вважає, що призначене покарання за своїм видом і розміром є законним, достатнім, співрозмірним, справедливим та призначене у відповідності до вимог ст. 50 та 65 КК України.

З урахуванням усіх зазначених обставин в їх сукупності, а також тих, про які сторона захисту вказує у апеляційній скарзі, не вбачається підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання явно несправедливим через суворість або таким, що призначене на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги та матеріалів кримінального провадження, невідповідності призначеного судом покарання та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які були б підставою для зміни вироку першої інстанції або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає, а тому вважає, що постановлений по справі вирок відносно ОСОБА_8 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

Таким чином апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції ухвалено з дотримання принципу повноти, об`єктивності та всебічності розгляду справи, висновки суду ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, у відповідності з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 370, 374, 404, 409, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 13.12.2024 у кримінальному провадженні №0001160 від 17.10.2022, яким ОСОБА_8 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 125 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4