Справа № 201/8114/25
Провадження № 1-кп/201/1069/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд м. Дніпра у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , з секретарем судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000381, внесене до ЄРДР 22.03.2025 року по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, який має середню освіту, не одружений, на утриманні малолітніх або неповнолітніх дітей не має, не працює, без місця реєстрації, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимий,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурори ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинувачений ОСОБА_3

захисник ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

1.Обставини, які встановлені судом

ОСОБА_3 у невстановлені час і місці та за невстановлених обставин, з метою збуту, незаконно, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, придбав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP, яку почав зберігати при собі з метою подальшого збуту.

02.06.2025 року у період з 17:15 год. по 17:20 год. працівники поліції у відповідності зі ст. 5 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» для документування та доказування злочинної діяльності ОСОБА_3 , пов`язаної із незаконним обігом психотропних речовин, для проведення оперативної закупки передали для придбання у останнього психотропної речовини, обіг якої заборонено PVP, громадянину ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 3000 грн, а саме: десять купюр номіналами по 100 грн: серія та номер ЄЖ0881753, ЕЕ8425865, ЗГ7905675, ЕЕ953732, ЄА4287460, УФ8433524, ЄЄ7648861, УК6263538, ЄИ8333554, УУ8409726; десять купюр номіналами по 200 грн: ЄБ0056363, ЄБ0056380, ЄБ0056396, ЄБ0056395, ЄБ0056393, ЄБ0056394, ЄБ0056387, ЄБ0056388, ЄБ0056386, ЄБ0056365 - Національного банку України.

Далі, 02.06.2024 приблизно о 17:50 год. ОСОБА_7 , після отримання заздалегідь оглянутих грошових коштів від працівників поліції, перебував поблизу буд. 17 по просп. Героїв у м. Дніпро, де за попередньою домовленістю зустрівся з ОСОБА_3 , який його чекав для збуту особливо небезпечної психотропної речовини - PVP за 2000 грн.

На виконання домовленості з ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу буд. 17 по пр. Героїв, у м. Дніпро, приблизно о 17:50 годині передав частину заздалегідь оглянутих грошових коштів в сумі 2000 грн. ОСОБА_3 , а останній, в свою чергу, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів незаконно збув ОСОБА_7 сліп пакет з особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено, - PVP. Після чого, ОСОБА_7 відразу направився до двору буд. №19 на пр. Героїв, 19 в м. Дніпро, де у період часу з 18:02 год. до 18:06 год. добровільно видав придбаний ним у ОСОБА_3 у ході оперативної закупки сліп пакет з кристалічною речовиною білого кольору, масою 1,8810 г, яка містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP, маса якої становить 1,5578 г.

Умисні дії ОСОБА_3 , що виразились у незаконному придбанні, зберіганні особливо небезпечної психотропної речовини з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечної психотропної речовини, у великих розмірах, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

У ОСОБА_3 у невстановлені дату та час, за невстановлених обставин виник злочинний умисел, направлений на придбання та зберігання без мети збуту особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено PVP.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на придбання та зберігання без мети збуту особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено PVP, ОСОБА_3 , діючи в порушення вимог Закону України «Про обіг наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів», у невстановлені місці та час, але не пізніше 02 червня 2025 року, при невстановлених обставинах, придбав в невстановленій кількості особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP, яку в подальшому почав зберігати при собі у внутрішній правій кишені свої джинсових шортів.

02.06.2025 року, в ході проведення обшуку затриманого ОСОБА_3 в порядку ч. 3 ст. 208 КПК України, у період часу з 19:55 год. до 20:30 год., за адресою: м. Дніпро, бульвар Слави 18, в внутрішній правій кишені джинсових шортів останнього виявлено та вилучено: пакет з полімерного матеріалу з кристалічною речовиною, білого кольору, масою 5,2560 г, яка є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено PVP, маса якої становить 4,2968 г та скляну колбу від електричної лампи, на поверхні якої виявлено особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP, маса якої становить 0,0210 г, які ОСОБА_3 умисно і незаконно зберігав, без мети подальшого збуту.

Умисні дії ОСОБА_3 , що виразились у незаконному придбанні, зберіганні психотропної речовини без мети збуту у великих розмірах, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.

2. Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень повністю та підтвердив їх вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд його суворо не карати і застосувати до нього положення ст. ст. 69, 75 КК України.

3.Позиція захисника

Захисник підтримав думку свого підзахисного.

4.Докази, які були досліджені судом

Прокурор надав усне клопотання про розгляд справи у скороченому провадженні, на підставі частини 3 ст. 349 КПК України, проти якого обвинувачений із захисником не заперечили.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, а також те, що обвинувачений не оспорює всі обставини справи, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумніву в добровільності та істинності його позиції немає. Сторонам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, суд обмежився допитом обвинуваченого, дослідив документи, які характеризують особу обвинуваченого та документи, які підтверджують процесуальні витрати.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими, суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

5.Висновок суду про винуватість

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України, повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що умисні дії ОСОБА_3 , що виразились у незаконному придбанні, зберіганні психотропної речовини без мети збуту у великих розмірах, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, вірно. Умисні дії ОСОБА_3 , що виразились у незаконному придбанні, зберіганні особливо небезпечної психотропної речовини з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечної психотропної речовини у великих розмірах, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, вірно.

6.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Загальні положення

При призначенні покарання обвинуваченому, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України тароз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання

Обставинами, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнає:

- щире каяття, оскільки він критично оцінив вчинений ним злочин, своєю поведінкою під час досудового розслідування та судового провадження прагнув зменшити негативні наслідки своєї протиправної поведінки, що проявилось в осуді вчиненого та активному сприянні у розкритті злочинів.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченому при судовому розгляді справи не встановлено.

Призначення основного покарання

Під часвчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений ОСОБА_3 був осудний у розумінні ст. 19 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень. Так, виходячи з положень ч. 5 ст. 12 КК України, злочин за ч. 2 ст. 307 КК України віднесено до категорії тяжкого злочину, а відповідно до положень ч. 4 ст. 12 КК України, злочин за ч. 2 ст. 309 КК України віднесено до категорії нетяжкого злочину.

При призначенні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, враховує:

1. Ступінь тяжкості вчинених злочинів, які становлять підвищену суспільну небезпечність;

2. Дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК не судимий, має середню освіту, не працює, має постійне проживання, утриманців не має;

3. Соціальне та матеріальне становище обвинуваченого, який не є соціально адаптованим в суспільстві та не має постійного легального заробітку;

4. Визнання вини;

5. Стан здоров`я обвинуваченого, який не є особою з інвалідністю;

6. Стать та вік (25 років);

7. Неперебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра;

8. Конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень і їх наслідки, які полягають у незаконному придбанні, зберіганні особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено PVP, без мети збуту у великих розмірах, а також у незаконному придбанні, зберіганні особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено PVP, з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено PVP, у великих розмірах.

9. Обставину, що пом`якшує покарання щире каяття;

10. Відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Разом з тим, приймаючи до уваги сукупність вище перелічених обставин, суд враховує, що санкцією ч. 2 ст. 307 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна.

Визначаючи таку нижню межу санкції, законодавець обмежив можливість застосування до осіб, засуджених за ч. 2 ст. 307 КК України, звільнення від відбування покарання з іспитовим строком або призначення більш м`якого покарання, тим самим підкреслив особливу суспільну небезпечність вказаного злочину і, як наслідок, необхідність призначення покарання у виді реального позбавлення волі.

Суспільна небезпечність даного злочину визначається тим, що незаконне придбання, зберігання, перевезення наркотичних засобів як без мети збуту, так і з такою метою, призводить до неконтрольованого обігу зазначених речовин, що спричиняє шкоду здоров`ю населення.

При призначенні покарання судом береться до уваги вимоги постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.02 № 4 «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів», відповідно до яких поширення наркоманії та зростання злочинності, пов`язаної з наркотичним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів набувають усе більших масштабів і стають серйозним соціальним чинником, який негативно впливає на життя, здоров`я та благополуччя людей, важливе значення має правильне застосування кримінально- правових норм, що передбачають відповідальність за вчинення таких злочинів.

Самі обставини вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, свідчать про його підвищену суспільну небезпечність, оскільки він перш за все порушує встановлений законодавством порядок обігу наркотичних засобів, внаслідок якого задовольняється незаконний попит на наркотики.

Інкриміновані епізоди злочинної діяльності ОСОБА_3 , тобто його незаконна діяльність була припинена лише за втручання працівників правоохоронних органів, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого, при цьому дані та місцезнаходження осіб, у яких він придбав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP,обвинувачений органам досудового слідства не повідомив.

Крім того, суд наголошує, що сприяння розкриттю злочинів у сфері обігу наркотиків та психотропних речовин полягає в сумлінному наданні винним допомоги правоохоронним органам у процесі розслідування відповідної кримінальної справи та здійснюється добровільно у будь-якій формі: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів, надання доказів, іншої інформації про свою злочинну діяльність та/або таку діяльність інших осіб, добровільна здача наркотичних засобів або психотропних речовин, вказання джерела їх придбання. Таке сприяння має бути активним, тобто певною мірою ініціативним та енергійним.

Втім, вищезазначене судом з боку обвинуваченого ОСОБА_3 не встановлено.

Згідно зі ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 15.03.2018 (справа № 442/1887/16-к) застосування ч. 1 ст. 69 КК України можливе у випадку, коли пом`якшуючі обставини настільки знижують тяжкість злочину, що призначення винному покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Водночас, суд дійшов до переконання, що у провадженні щодо ОСОБА_3 хоча і наявна обставина, яка пом`якшує покарання, проте, з урахуванням обставин вчинення злочинів та особи винного, така обставина не є такою, що істотно знижує ступінь тяжкості вчинених злочинів й не може свідчити про необхідність застосування положень як ст. 69 КК України (призначення більш м`якого покарання), так і ст. 75 КК України (призначення випробувального терміну).

Отже підстав для застосування положень як ст. 69, так і ст. 75 КК України в судовому засіданні не встановлено.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_3 неможливе без його ізоляції від суспільства, а тому вважає, що йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, яке він повинен відбувати реально, оскільки з врахуванням даних про особу обвинуваченого та фактичних обставин кримінального провадження саме таке покарання буде необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Призначення додаткового покарання

Санкція ч. 2 т. 307 КК України передбачає обов`язкове призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Згідно із ч. 2 ст. 59 КК України, конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_3 вчинив умисний тяжкий корисливий злочин, а тому до нього слід застосувати додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Щодо спеціальної конфіскації

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого ч. 1 ст. 150, ст. 154, ч. 2, 3 ст. 159-1, ч. 1 ст. 190, ст. 192, ч. 1 ст. 204, 209-1, 210, ч. 1, 2 ст. 212, 212-1, ч. 1 ст. 222, 229, 239-1, 239-2, ч. 2 ст. 244, ч. 1 ст. 248, 249, ч. 1, 2 ст. 300, ч. 1 ст. 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, ст. 363, ч. 1 ст. 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно:

1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;

3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави;

4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

При цьому спеціальна конфіскація не входить до переліку кримінальних покарань, визначеного ст. 51 КК України, та рішення про неї згідно ч. 4 ст. 374 КПК приймається судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, разом з рішеннями щодо речових доказів і документів, які були надані суду. Таким чином, її належить вважати спеціальною формою розпорядження грошима, цінностями та іншим майном, що відповідають ознакам ч. 1 ст. 96-2 КК, а отже застосування спеціальної конфіскації не може розцінюватись як призначення обвинуваченому більш суворого покарання.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що зміст обвинувального акту не містить відомостей про те, що органом досудового розслідування було встановлено обставини використання обвинуваченим своїх мобільних телефонів, які у нього вилучені під час обшуку, в якості знаряддя вчинення злочину, прокурором пред`явлене обвинувачення не змінювалось та не ставилось питання про їх спеціальну конфіскацію, а тому спеціальна конфіскація мобільних телефонів та інших вилучених у обвинуваченого речей в даному кримінальному провадженні не може бути застосована.

7.Вирішення цивільного позову

У даномукримінальному провадженні цивільного позову про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої злочином, не пред`явлено.

8.Вирішення питання про долю речових доказів

Судом вирішується питання про речові докази у справі в силу ч. 9 ст. 100 КПК України, якавідповідно передбачає, що питання про долю речових доказів і документів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження в тому випадку, якщо такі речові докази або документи були надані суду.

9.Інші рішення, які вирішуються судом при ухваленні вироку

02.06.2025 року ОСОБА_3 в порядку ст. 208 КПК затриманий (т. 1 а.п. 45-49).

Ухвалою слідчого судді Соборного районного суду м. Дніпра від 04.06.2025 задоволено клопотання слідчого та до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави як альтернативного запобіжного заходу у розмірі 151 400,00 грн з покладанням, у разі внесення застави, певних обов`язків (т. 1 а.п. 153-155).

На теперішній час він перебуває під вартою, застава не сплачена.

Згідно із п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема «рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження», у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили».

Суд враховує, що різниця між пунктами а) та с) статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що ці пункти визначають різний правовий характер, різні підстави, різні вимоги до рішення про тримання під вартою.

Пункт а) вимагає лише законного вироку суду, яким особу визнано винуватою і призначено відповідне покарання. Пункт с) вимагає розумної підозри, наявності ризиків, якомога коротшого періоду перебування під вартою невинуватої особи. Крім того, для затримання за пунктом с) передбачаються спеціальні гарантії частини 3 статті 5 Конвенції. Також гарантії частини 4 статті 5 Конвенції мають дуже обмежене застосування до пункту а).

За правом багатьох країн затримання у очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою і засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 §1 а), в якій не зазначається про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні (правова позиція, викладена у рішенні «Monnel and Morris v. the United Kingdom», заяви № 9562/81 та 9818/82, від 02 березня 1987 року).

Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Ruslan Yakovenko v. Ukraine», заява № 5425/11, від 04 червня 2015 року).

Термін «після засудження» не можна тлумачити так, ніби він стосується лише остаточного засудження. Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6 (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Wemhoff v. Germany», заява 2122/64, від 27 червня 1968 року).

Отже, незважаючи на те, що за законодавством України таке тримання під вартою термінологічно відрізняється від відбування покарання за вироком, що набрав законної сили, з погляду статті 5 Конвенції воно буде розглядатися як таке, що підпадає під пункт а): законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

Відповідно немає необхідності у будь-якому клопотанні при вирішення питання запобіжного заходу на цій стадії, оскільки суд у цьому випадку діє у якості влади, що призначила покарання і забезпечує його виконання, а не вирішує спір між сторонами; немає потреби аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку: розумна підозра стає неактуальною, оскільки вже є висновок про винуватість, ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання, обґрунтованість вироку не потребує періодичного перегляду; обмеження строку дії запобіжного заходу має на меті забезпечити можливість періодичного перегляду тримання під вартою до вироку, у разі винесення обвинувального вироку міркування, які зумовлюють необхідність періодичного перегляду, не мають значення, тому тримання під вартою на підставі вироку здійснюється для забезпечення його виконання, в той час, як ст. 197 КПК України передбачає не строк тримання під вартою, а строк дії відповідної ухвали, після якого вона втрачає силу, а тому вирок діє протягом строку покарання, якщо не скасований. Обґрунтованість вироку не стосується законності тримання під вартою, навіть у разі його скасування, тримання під вартою на його підставі буде законним, у тому числі з погляду статті 5 Конвенції.

Отже, оскільки суд дійшов висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, враховуючи вимоги п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, пункту а) ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ, зокрема, рішення «Ruslan Yakovenko v. Ukraine» згідно якої обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні пункту а) ст. 5 Конвенції після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню, суд вважає, шо в даний час немає потреби аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку, розумна підозра стає неактуальною, оскільки вже є висновок про винуватість, ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання, тримання під вартою на підставі вироку здійснюється для забезпечення його виконання.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, отже, з метою виконання вироку та запобіганню спробам засудженого ухилитися від відбуття покарання, ризик чого значно підвищується в умовах введеного в Україні воєнного стану, застосований йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили слід залишити без змін.

Враховуючи вимоги ст. ст. 131, 132, 177, 178 КПК України і призначене судом покарання, можливість внесення застави як альтернативного запобіжного заходу підлягає скасуванню.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня набрання вироком законної сили та на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк відбуття покарання за цим вироком час тримання його під вартою по день набрання цим вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Витрати на проведення експертних досліджень у кримінальному провадженні становлять 8 914 гривень 00 копійок, які слід стягнути із обвинуваченого.

Керуючисьст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 307 КК України - у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, на користь держави;

- ч. 2 ст. 309 КК України у виді 2 років позбавлення волі.

ОСОБА_3 на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, на користь держави.

ОСОБА_3 початок строку відбування покарання відраховувати з дня набрання вироком законної сили та на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк відбуття покарання за цим вироком час тримання його під вартою з 02.06.2025 по день набрання цим вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили - залишити незмінним. Можливість внесення застави як альтернативного запобіжного заходу скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в розмірі 8 914 гривень 00 копійок.

Цивільний позов не пред`явлений.

Речові докази:

- грошові кошти купюрами по 200 гривень на суму 2000 грн, та купюрами по 100 грн на суму 1000 грн, які передані на зберігання УФЗБО ГУНП в Дніпропетровській області за квитанцією № 2162 від 17.06.2025 вважати повернутими вказаній установі (т. 1 а.п. 71-72, 133);

- грошові кошти в сумі 340 грн, які належать ОСОБА_3 і передані на зберігання УФЗБО ГУНП в Дніпропетровській області за квитанцією № 2162 від 17.06.2025, - конфіскувати в дохід держави на виконання вироку в частині конфіскації майна (т. 1 а.п. 71-72, 133);

- мобільний телефон Samsung imei: НОМЕР_1 , мобільний телефон Samsung imei: НОМЕР_2 , мобільний телефон Redmi imei: НОМЕР_3 , які належать ОСОБА_3 і передані на зберігання до камери зберігання речових доказів ВП № 2 ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області за квитанцією № 2438 від 16.06.2025 - конфіскувати в дохід держави на виконання вироку в частині конфіскації майна (т. 1 а.п. 71-72, 189);

- подрібнену речовину рослинного походження і пластикову колбу та лампу, які передані на зберігання до камери зберігання речових доказів ВП № 2 ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області за квитанцією № 2438 від 16.06.2025 знищити (т. 1 а.п. 71-72, 189);

- особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP, яка передана на зберігання до камери зберігання речових доказів ВП № 2 ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області за квитанціями № 2331, № 2330, № 2329 знищити (т. 1 а.п. 71-72, 190, 191, 192);

З метою виконання вироку в частині речових доказів, арешт накладений слідчим суддею Соборного районного суду м. Дніпра від 06.06.2025 по справі № 201/6999/25 на вилучені у ОСОБА_3 речі, які визнані речовими доказами, скасувати (т. 1 а.п. 71-72, 78-79).

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Соборний районний суд м. Дніпра протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1