Номер провадження: 11-кп/813/726/25
Справа № 504/383/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

захисника: ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника адвоката ОСОБА_9 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.05.2024 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Шкло Яворівського району Львівської області, громадянки України, освіта середня, офіційно незаміжньої, перебувала в цивільному шлюбі, має на утриманні м/л дитину 2021 р.н., працюючої кухонним робітником Комплексу громадського харчування і торгівлі АТ «ОПЗ», перебуває в декретній відпустці, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.115 КК України,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.05.2024 року, ОСОБА_8 визнао винуватою у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.115 КК України та їй призначено покарання:

- за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;

- за ч.1 ст.115 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі;

На підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_8 призначено покарання у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_8 , про стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 20.06.2011р. Южненським МВ ГУМВС України в Одеській області, матеріальну шкоду у розмірі 30845 (тридцять тисяч вісімсот сорок п`ять) грн. та моральну шкоду в розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) грн.

Також вироком вирішено питання речових доказів та заходів забезпечення.

Згідно оскаржуваного вироку, Законом України від 24.02.2022 № 2102-1Х затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». У подальшому Законом України від 15.03.2022 № 2119-1Х, від 21.04.2022 № 2212-1Х та від 22.05.2022 №2263 ІХ затверджено Укази Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 та від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» на 90 днів з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року. У подальшому продовжено до 21 листопада 2022 року.

Так, ОСОБА_8 , у період часу з 12:00 год. 07.10.2022р. по 01:49 год. 08.10.2022р., перебувала з дозволу власника в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , який на праві власності належить ОСОБА_11 .

Перебуваючи у вищевказаному будинку, в одній із кімнат ОСОБА_8 в шафі віднайшла косметичку коричнево-молочного кольору, в якій знаходились золоті прикраси, після чого в неї виник злочинний намір на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, із корисливих мотивів та переслідуючи мету незаконного особистого збагачення, впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає та не зможе завадити реалізації її злочинного умислу, шляхом вільного доступу, в умовах воєнного стану, таємно викрала наступні речі:

-сережку із жовтого золота, 585 проби, вагою 2,09 гр.;

-пару сережок із жовтого золота, 585 проби, вагою 4,17 гр.;

-обручку із жовтого золота, 585 проби, вагою 2 гр.;

-пару сережок із жовтого золота, 585 проби, вагою 3,2 гр.;

-ланцюжок із жовтого золота, 585 проби, вагою 2 гр.;

-підвіску із жовтого золота у вигляді підкови, 585 проби, вагою 1 гр.;

-підвіску із суміші білого та жовтого золота, у вигляді серця, 585 проби, вагою 3,83 гр.;

-ланцюжок із жовтого золота, 585 проби, вагою 5,93 гр.;

-обручку із жовтого золота, 585 проби, вагою 5,01 гр.;

-обручку із жовтого золота, 585 проби, вагою 5,04 гр.;

-каблучку із жовтого золота, 585 проби, вагою 2,09 гр.;

Надалі, ОСОБА_8 покинула місце вчинення кримінального правопорушення разом із викраденим майном, яке перенесла до будинку в якому вона мешкає, розташованого в АДРЕСА_2 , та в подальшому розпорядилась викраденим на власний розсуд.

Своїми злочинними діями ОСОБА_8 спричинила потерпілій ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 83299,96 гривень.

Крім того, 17.11.2022р. близько 20:30 год., більш точний час не встановлено, ОСОБА_8 , перебувала за місцем свого мешкання - у будинку АДРЕСА_2 , що в межах Визирської ОТГ, разом із своїм співмешканцем - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , де між ними на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виникла словесна сварка, під час якої ОСОБА_12 почав нецензурно висловлюватися у відношенні ОСОБА_8 .

У той же час, у ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел спрямований на умисне заподіяння смерті ОСОБА_12 .

Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на заподіяння смерті ОСОБА_12 , близько 21:00 год., ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у приміщенні кухні будинку розташованого за вищевказаною адресою, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, попередньо взявши до рук кухонний ніж, який знаходився на кухонному столі, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, бажаючи настання смерті потерпілого, нанесла один цілеспрямований удар ножем в область серця ОСОБА_12 , чим спричинила одне проникаюче колото-різане поранення передньої поверхні грудної клітки з локалізацією рани в 5-му міжребер`ї зліва по середньо-ключичній лінії, з ушкодженням серцевої сумки, передньої стінки лівого шлуночка та міжшлуночкової перетинки зі сторони лівого шлуночка. Рановий канал, від вказаної рани, йде спереду назад, дещо зліва направо та знизу догори; проходить через шкіру та підшкірно-жирову клітковину, міжреберні м`язи 5-го міжребер`я, проникає у грудну порожнину, далі проходить скрізь серцеву сумку, передню стінку лівого шлуночку серця, проникає у його порожнину та скінчується раною на міжшлуночковій перетинки. Смерть ОСОБА_12 знаходиться у прямому причинному зв`язку з проникаючим ножовим колото-різаним пораненням грудної клітки з ушкодженням серця. Дане ушкодження є проникаючим у грудну порожнину з ушкодженням серця та призвело до розвитку масивної внутрішньої кровотечі; таким чином, за критерієм небезпеки для життя, згідно з п.2.1.1 (а), 2.1.2, 2.1.3 (й, о) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 року) має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, та знаходиться у прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_12 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційних скаргах обвинувачена та її захисник зазначають, що вирок є незаконним у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування апеляційних скарг посилаються на наступне:

- судом першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі дотримані вимоги закону України про кримінальну відповідальність;

- незважаючи на те, що обвинувачена провину у скоєному визнала у повному обсязі, щиро кається, а також й те, що вона раніше не судима, на утриманні має малолітню дитину 2021 року народження, суд призначив занадто суворе покарання;

- захисник наголошує, що обвинувачена вчинила кримінальне правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання через небезпеку зі сторони потерпілого ОСОБА_12 відносно неї та дитини.

На підставі цього просять: вирок відносно ОСОБА_8 в частині покарання змінити та визначити остаточне покарання, шляхом поглинання менш суворого більш суворим покаранням та остаточно призначити до відбуття покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Потерпіла про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, однак, не повідомила про поважні причини свого неприбуття, з клопотанням про відкладання судового засідання не зверталась.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Вислухавши думку учасників судового засідання, які вважала за можливим проводити розгляд справи за відсутності потерпілої, апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності останньої, оскільки апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для повідомлення сторін кримінального провадження про призначення судового засідання в апеляційному суді.

В судовому засіданні апеляційного суду:

обвинувачена та захисник підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити її у повному обсязі;

прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Мотиви апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. У ньому мають бути наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення. Тобто, рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до положень ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:

1)неповнота судового розгляду;

2)невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;

3)істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;

4)неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Положеннями ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Дослідивши оскаржений вирок суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.115 КК України.

Стороною захисту дії, вчинені обвинуваченою за ч.4 ст.185 КК України, не оскаржуються, а тому апеляційним судом вирок суду першої інстанції в цій частині не переглядається.

Апеляційний суд наголошує, що сама по собі незгода сторони захисту з висновками, зробленими судом першої інстанції на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів в порядку ч.3 ст.404 КПК України.

Водночас, сторона захисту до суду апеляційної інстанції відповідного клопотання про дослідження доказів не подавали. Сторона захисту лише висловила свою незгоду з висновками суду, зробленими на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, з аналізу яких суд дійшов до висновку про наявність в діях обвинуваченої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. За таких обставин апеляційний розгляд проводиться в межах доводів апеляційних скарг сторони захисту.

Перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду у цілому відповідає вимогам ст.374 КПК України, оскільки у ньому міститься формулювання обвинувачення та викладені висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а тому оскаржений вирок у цілому відповідає вимогам КПК України.

Доводи обвинуваченої про те, що вона не мала умислу на завдання смерті потерпілому ОСОБА_12 , апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки, згідно із ст.24 та 115 КК України, кваліфікація дій особи як умисне вбивство не передбачає наявність лише прямого умислу на вчинення даного кримінально правопорушення.

Колегія суддів звертає увагу, що обвинувачена ОСОБА_8 не заперечує факту конфлікту у ввечері 17.11.2022 року у будинку АДРЕСА_2 з ОСОБА_12 та завдання останньому удару ножем.

Разом з цим, обвинувачена ОСОБА_8 в суді першої інстанції та в апеляційному суді під час розгляду апеляційних скарг не заперечувала, що вона нанесла потерпілому тілесні ушкодження, відтак, визнала зазначені фактичні обставини кримінального провадження.

Таким чином, обвинувачена ОСОБА_8 усвідомлювала суспільно небезпечні наслідки своїх дій, направлені на потерпілого, хоча могла не бажати саме смерті ОСОБА_12 , але свідомо припускала такі наслідки, ураховуючи тип, характер та локалізацію отриманих потерпілим тілесних ушкоджень (один цілеспрямований удар ножем в область серця).

Апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції версія сторони захисту про те, що обвинувачена вчинила кримінальне правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання через небезпеку зі сторони потерпілого ОСОБА_12 відносно неї та дитини, була належним чином перевірена, надана належна оцінка та було відхилена, оскільки суперечить доказам по справі, які ретельно досліджені, перевірені та оцінені судом першої інстанції, як окремо так і у сукупності, і яким суд першої інстанції дав відповідну оцінку.

Також, суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку твердженням сторони захисту з приводу того, що обвинувачена ОСОБА_8 діяла з метою самозахисту від дій потерпілого, вважає за необхідне звернути увагу на наступні обставини.

Стаття 36 КК України містить законодавче визначення поняття «необхідна оборона», відповідно до якого необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

У даному контексті визначальною є правова позиція, викладена у постанові ККС ВС від 11.05.2021 у справі №336/4259/18 (провадження №51-6029км20), відповідно до якої для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

З урахуванням показань обвинуваченої ОСОБА_8 , наданих нею під час її допиту у ході судового розгляду кримінального провадження, а також з огляду на сукупність досліджених судом першої інстанції показань свідків та письмових доказів у зазначеному провадженні, колегія суддів доходить висновку про те, що у даному випадку мало місце не відвернення нападу та захист з боку обвинуваченої, а бажання заподіяти шкоду потерпілому, на що, зокрема, вказує те, що тілесні ушкодження, які знаходяться у прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_12 , нанесені обвинуваченою ножем у область життєво-важливого органу серце.

Так, на неспроможність версії сторони захисту стосовно необхідної оборони ОСОБА_8 , від нападу з боку потерпілого, вказує і її посткримінальна поведінка, зокрема, те, що після спричинення тілесного ушкодження загиблому, ОСОБА_8 вийшла з кімнати.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи сторони захисту стосовно відсутності в діях обвинуваченої ОСОБА_8 умислу саме на вбивство ОСОБА_12 , оскільки такі твердження повністю спростовуються дослідженими під час судового розгляду кримінального провадження доказами.

Що стосується доводів сторони захисту стосовно несправедливості призначеного обвинуваченій ОСОБА_8 судом покарання, колегія суддів вважає такі доводи частково обґрунтованими з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВС України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Отже, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

При цьому покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю кримінального правопорушення, обставинами скоєного, особою винного.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Відповідно до вимог ч.1 та ч.2 ст.70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновкам суду першої інстанції щодо розміру покарання, оскільки визначений розмір остаточного покарання не відповідає його меті, гуманності, справедливості та тягне за собою порушення засад виваженості та розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Як вбачається із вироку суду першої інстанції, обвинуваченій ОСОБА_8 під час призначення остаточного покарання, судом застосовано дію ст.70 КК України.

ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч.4 ст.185 та ч.1 ст.115 КК України.

Так, згідно з положеннями ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 сст.115 КК України є особливо тяжким злочином, санкція якого, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7-ми до 15-ти років.

Обираючи обвинуваченій ОСОБА_8 захід примусу, колегія суддів, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, враховує: характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину; ту обставину, що обвинувачена здійснила посягання на найвищу соціальну цінність життя людини; дані, що характеризують особу обвинуваченої, яка раніше не судима, має на утриманні малолітню дитину 2021 року народження, а стосовно інших трьох дітей позбавлена батьківських прав, позитивно характеризується за місцем роботи та місцем ув`язнення, негативно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів: нарколога та психіатра не перебуває.

Водночас, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, рішенні не вчиняти більше злочинів.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції, так і в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_8 неодноразово наголошувала на те, що кається у вчиненому та відчуває глибокі моральні переживання з приводу скоєного нею злочинів та невідворотних наслідків у виді смерті людини, та її поведінка під час розгляду справи відповідає цьому.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо призначення обвинуваченій покарання за ч.1 ст.115 КК України у виді 8 років позбавлення волі.

Водночас, апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо механізму призначення обвинуваченій остаточного покарання.

Апеляційний суд зазначає, що, з огляду на каяття обвинуваченої та усвідомлення нею наслідків вчинених злочинів, відсутність відомостей про притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності на території України, а також з урахуванням принципу індивідуалізації покарання та того, що покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засуджених, на думку апеляційного суду, відсутні підстави для призначення ОСОБА_8 остаточного покарання у виді саме 12 років позбавлення волі.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Частиною 2 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Відповідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість

За таких обставин апеляційні скарги сторони підлягають частковому задоволенню, а судове рішення зміні.

Керуючись ст.ст. 49, 52, 370, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.05.2024 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.115 КК України змінити в частині призначення покарання.

Призначити ОСОБА_8 покарання:

- за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;

- за ч.1 ст.115 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі;

На підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_8 призначити покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою у той же строк з дня отримання її копії.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4