Справа № 204/3839/22
Провадження № 1-кп/204/196/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Чечелівського районного суду міста Дніпра кримінальне провадження №0000081, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.03.2022, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорськ Донецької області, громадянина України, з вищою освітою, працюючого на посаді інженера тех. аудиту в Дружківському РЄМ, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Чечелівського районного суду міста Дніпра перебуває обвинувальний акт по вищевказаному кримінальному провадженню.

У судовому засіданні прокурор подав до суду клопотання про продовження

запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

Клопотання прокурора обґрунтовано наявністю ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1

ст. 177 КПК України, а саме тим, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у

вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, за який

законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або

довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, існує ризик, що обвинувачений

ОСОБА_7 з метою ухилення від кримінальної відповідальності, розуміючи тяжкість

та невідворотність покарання може переховуватися від суду. Крім того, у разі не

продовження вказаного запобіжного заходу обвинувачений може виїхати до тимчасово

окупованої території до м. Мелітополя Запорізької області, де має у власності 1/2

житлового будинку та переховуватись від суду, а також здійснювати там допомогу

державі агресору. На даний час не встановлені всі особи, з якими співпрацював обвинувачений, а також інші особи причетні до вчинення даного злочину, що у випадку незастосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, створить передумови для продовження спілкування з вказаними особами. Оскільки обвинувачений зареєстрований та проживає у м. Дружківка Донецької області, де наразі перебувають українські військові формування, у разі незастосування до нього запобіжного заходу дозволить йому подовжувати кримінальне правопорушення в якому він обвинувачується.

Прокурор у судовому засіданні підтримав вищезазначене клопотання та просив

його задовольнити.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 проти задоволення клопотання прокурора не заперечували.

Вислухавши подане прокурором клопотання, думку учасників процесу, суд доходить наступних висновків.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд, під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є, зокрема, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про продовження /зміну/ запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про: наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачений ст. 177 КПК України, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам зазначених прокурором.

Характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його тяжкість та суспільне значення, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Перевіряючи клопотання прокурора щодо наявності ризиків,

передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України відносно ОСОБА_7 , суд уважає доведеним існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які на даний час існують та своєї актуальності не втратили.

Так, аналізуючи наявність ризику переховування слід вказати, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі, тобто існує ймовірність притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними з цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Отже, очікування можливого суворого покарання може мати значення при визначенні ризику переховування. При цьому, таке покарання може бути призначено без можливості застосування пільгових інститутів кримінального права. Співставлення можливих негативних для обвинуваченого наслідків переховування у невизначеному майбутньому, із можливим засудженням до покарання за особливо тяжкий злочин у найближчій перспективі робить цей ризик достатньо високим.

Зазначена обставина може свідчити про можливість особи переховуватися від органів досудового розслідування чи суду у поєднанні з тяжкістю можливого покарання. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема позицією, викладеною у рішенні "Ілійков проти Болгарії" (Ilijkov v. Bulgaria) від 26 червня 2001 року, §80, 81, в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, однак, тяжкість обвинувачень сама по собі не може бути виправданням тривалих періодів запобіжного ув`язнення.

Розглядаючи клопотання прокурора, суд приймає до уваги, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, був офіційно працевлаштований, одружений, має на утриманні дитину, однак він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого умисного злочину проти основ національної безпеки України, вчинений в умовах воєнного стану, що має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками для суспільства.

Також існування ризику переховування обвинуваченого підтверджується тим, що він зареєстрований та проживає у м. Дружківка Донецької області, поблизу якого на цей час відбуваються активні бойові дії, а агресія, яку здійснює Російська Федерація відносно України, може привести до тимчасової окупації міста та призвести до ухилення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності.

Оскільки інкримінований обвинуваченому злочин спрямований проти основ національної безпеки України, під час досудового розслідування не встановлені всі особи, з якими співпрацював обвинувачений, перебуваючи на волі, в умовах триваючої збройної агресії російської федерації проти України, існує ризик продовження спілкування обвинуваченого з невстановленими особами, що може мати наслідком вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, у тому числі проти основ національної безпеки України, що доводить існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення. Також, з огляду на наявність у власності обвинуваченого нерухомого майна на тимчасово окупованій державою-агресором території України, існують ризики його виїзду та здійснення допомоги окупанту.

Судом також враховано, що на території України введено та діє воєнний стан, що відповідно до роз`яснень Верховного Суду у листі від 03.03.2022 № 1/0/2-22 має враховуватись судами, як відповідний ризик.

При розгляді клопотання прокурора, у даному судовому засіданні, відомостей про усунення ризиків, наявність яких слугувала підставою для обрання та подальшого продовження стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом не встановлено. Обставин, які б вказували на неможливість тримання обвинуваченого під вартою, не встановлено.

Крім того слід вказати, що завершити розгляд провадження до закінчення строку тримання під вартою обвинуваченого не можливо з причин, що від суду не залежать, оскільки закінчення з`ясування обставин та перевірка їх доказами не завершена, судом з метою перевірки заяви обвинуваченого ОСОБА_7 надано доручення Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань у місті Краматорську здійснити перевірку відомостей про здійснення на нього незаконних методів впливу працівниками Дружківського відділення поліції Краматорського відділу поліції ГУНП в Донецькій області.

Щодо можливості застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, суд зазначає, що на даний час інші більш м`які запобіжні заходи нездатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 , враховуючи ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, високий ступінь ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були встановлені судом, та високий ступінь суспільної небезпечності інкримінованого злочину проти основ національної безпеки, у той час, коли відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України.

Таким чином, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого в ході судового розгляду, виконання процесуальних рішень у справі, суд дійшов висновку, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, а тому вважає за доцільне продовжити ОСОБА_7 раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою,

суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права

підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду

більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, що відповідає правовим позиціям, викладеним у рішеннях: ЄСПЛ «Летельє проти Франції», ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії».

Таким чином, суд дійшов висновку, що встановлення існування наведених ризиків виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів з метою забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків та запобіганню існуючим ризикам.

Щодо визначення у кримінальному провадженні розміру застави, суд зазначає

таке.

Відповідно до ч.4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану суд при

постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під

вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього

Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо

злочину, передбаченого ст. 111 Кримінального кодексу України.

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 19 червня 2024 року № 7-р(II)/2024 частину шосту статті 176 Кримінального процесуального кодексу України визнано такою, що відповідає Конституції України (є конституційною).

Крім того, у наведеному Рішенні Конституційний Суд України зауважує, з огляду на приписи статті 131, частин першої, третьої статті 176, статті 177, частини першої статті 183 Кодексу наголошує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні використовують для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного або обвинуваченого, тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим серед таких запобіжних заходів, як особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, оскільки під час його застосування особу позбавляють свободи. Водночас такий запобіжний захід порівняно з указаними більш м`якими запобіжними заходами за певних умов може стати єдиним дійсно дієвим й обґрунтованим запобіжним заходом для виконання завдань кримінального провадження, зокрема, в умовах воєнного стану, коли забезпечення правопорядку в державі ускладнено, а масові загрози життю і здоров`ю людей, іншим їхнім засадничим правам і свободам надвисокі. За таких умов без тримання особи під вартою, особливо якщо така потреба зумовлена тяжкістю й характером злочинів, у яких підозрюють або обвинувачують особу, наявністю ризиків, визначених статтею 177 Кодексу, практично неможливо буде забезпечити виконання цією особою процесуальних обов`язків, запобігти її спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, іншій неналежній процесуальній поведінці, що перешкоджатиме здійсненню кримінального провадження або й зовсім унеможливить його й створюватиме у зв`язку із цим загрози низці публічних інтересів.

Отже, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього

процесуальних обов`язків, забезпечення виконання ним належної процесуальної

поведінки в умовах Воєнного стану, ураховуючи характер кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , та який свідчить про ступінь

суспільної небезпечності цієї особи, суд вбачає підстави не визначити розмір застави у

цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до частини 5 ст. 176 КПК України, запобіжні заходи у вигляді

особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути

застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів,

передбачених статтями 109-114, 258-258, 260, 261 Кримінального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-179, 183, 193, 194, 197, 331, 369- 372, 376, 392 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 31 жовтня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 04.09.2025.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3