Справа № 369/5124/24
Провадження №1-кп/369/1094/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2025 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за № 0006023 від 31 грудня 2023 року за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Личанка Бучанського району Київської області, який має середню освіту, працював в ТОВ «Інгуар» на посаді токаря, одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України, вважається таким, що судимості не має,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263, ст. 348 Кримінального кодексу України (далі КК України);

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, громадянина України, уродженця с. Крилів Корецького району Рівненської області, який має середню освіту, працює не офіційно будівельником, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимий

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 307 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , українця, громадянина України, уродженця с. Княжичі Фастівського району Київської області, який має середню освіту, працює в ТОВ «Гідробест» на посаді менеджера з постачання, одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , та проживає за адресою: АДРЕСА_6 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України,

встановив:

28 березня 2024 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0006023 від 31 грудня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263, ст. 348 КК України, ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 307 КК України та ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, в якому було призначено судовий розгляд.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2025 року відносно ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України строком на 60 днів до 17 липня 2025 року включно, на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, без альтернативи внесення застави.

Крім того, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2025 року відносно ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби з 00:00 години до 05:00 години, строком на 60 днів, тобто до 17 липня 2025 року включно.

Також, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2025 року відносно ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби з 00:00 години до 05:00 години, строком на 60 днів, тобто до 17 липня 2025 року включно.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 , строку тримання під вартою строком на 60 днів у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України без альтернативи внесення застави, оскільки 17 липня 2025 року закінчується термін перебування обвинуваченого під вартою, згідно з ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2025 року. При цьому, прокурор зазначив, що ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами (ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України) та особливо тяжким (ст. 348 КК України), перебуваючи на волі останній може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, тобто існують ризики передбачені ст. 177 КПК України. Вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання вказаним ризикам, а тому для забезпечення виконання процесуальних обов`язків, а також належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду у даному кримінальному провадженні необхідно продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім того, прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час доби строком на 60 днів, оскільки 17 липня 2025 року закінчується строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час доби, згідно з ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2025 року. При цьому, прокурор зазначив, що ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами (ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 307 КК України), тому вважає, що існують ризики того, що останній може вчинити дії, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, у переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні з метою уникнення від відповідальності. Вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання вказаним ризикам, а тому для забезпечення виконання процесуальних обов`язків, а також належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду у даному кримінальному провадженні необхідно продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби.

Також, прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час доби строком на 60 днів, оскільки 17 липня 2025 року закінчується строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час доби, згідно з ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2025 року. При цьому, прокурор зазначив, що ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином (ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України), тому вважає, що існують ризики того, що останній може вчинити дії, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, у переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні з метою уникнення від відповідальності. Вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання вказаним ризикам, а тому для забезпечення виконання процесуальних обов`язків, а також належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду у даному кримінальному провадженні необхідно продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби.

При обговоренні клопотання прокурора, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_9 , заперечили проти клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просили змінити обвинуваченому, раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, а саме домашній арешт у нічний час доби. Вважали, що заявлені прокурором ризики є надуманими та нічим не підтверджені. Крім того, сторона захисту зазначила, що обвинувачений ОСОБА_6 має стійкі соціальні зв`язки, одружений, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, в силу ст. 89 КК України визнається таким, що судимості не має, має стійкі соціальні зв`язки. Крім того, потерпілий у цьому криміналшьному провадженні є допитаним.

Також, захисник ОСОБА_9 у своїх доводах посилався на те, що ОСОБА_6 хворіє, на підтвердження цього раніше надав довідку із Київського слідчого ізолятору про проходження дослідження на стан здоров`я.

Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_6 зазначив, що перебуває у ДУ Київський слідчий ізолятор більше року, і за цей час значно погіршився його стан здоров`я, тому він потребує лікування та постійного догляду, просив змінити запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, а саме, домашній арешт в нічний час доби за адресою АДРЕСА_1 .

Поряд з цим, захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 заперечив проти клопотання прокурора та просив застосувати до обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. При цьому, вважав заявлені прокурором ризики надуманими, нічим не підтвердженими та такими, що не існують. Звернув увагу суду, що його підзахисні мають постійне місце проживання та роботи, працюють, тобто мають стійкі соціальні зв`язки. Крім того, зазначив, що обвинувачений ОСОБА_8 позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину, потребує лікування, у зв`язку з наявною у нього хворобою, а обвинувачений ОСОБА_7 є ветераном АТО, має ряд заслуг перед державою та працює на підприємстві, пов`язаному з обороноздатністю.

Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 підтримали думку свого захисника.

Прокурор заперечив проти клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , та обвинувачених ОСОБА_8 й ОСОБА_7 стосовно зміни раніше визначених їм запобіжних заходів на більш м`які, вважав що саме запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою та відповідно домашній арешт у нічний час доби забезпечить належну процесуальну поведінку обвинувачених, а тому клопотання сторони захисту є передчасним.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обвинуваченим ОСОБА_8 й ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час доби, а також клопотання сторони захисту про зміну запобіжних заходів обвинуваченим на більш м`які про які вела мову сторона захисту, суд враховує наступне.

При вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченим суд керувався положеннями ст. 331 КПК України, відповідно до ч. 1, 3 якої під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинувачених.

Згідно із ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищити, сховати або спотворити речі чи документи, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винною, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Згідно з пунктами 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

В силу ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК.

Однак тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження строків тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, знищити, сховати або спотворити будь-які із речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Обставини, що враховуються при застосуванні запобіжного заходу передбачені ст. 178 КПК України, відповідно до якої, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність постійного місця роботи або навчання; репутацію; майновий стан; наявність судимостей; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами (ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України) та особливо тяжким (ст. 348 КК України), одружений, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, на утриманні осіб не має, що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків за місцем проживання, при цьому останній має хронічні захворювання, про що свідчать виписки із медичної картки стаціонарного хворого, надані стороною захисту під час підготовчого провадження.

Потерпілий у цьому кримінальному провадженні по епізоду за ст. 348 КК України є допитаним.

Стан здоров`я ОСОБА_6 значно погіршився, тому він потребує лікування та постійного догляду.

Обвинувачений ОСОБА_6 має гарантоване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

При вирішенні питання щодо заявленого клопотання, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме справу «Харченко проти України», за якою встановлено порушення вимог п.3 ст. 5 Конвенції щодо надмірного тривалого тримання особи під вартою, а також те, що національні суди не розглядали жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів.

По справі «Мамедова проти Росії», ЄСПЛ зазначив, що посилання на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа буде переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23 вересня 1998 року у справі «І.А. проти Франції», від 04 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти Польщі»).

При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнова проти Росії» ). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства ( суду ) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів ( рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

У рішенні «Тодоров проти України» ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Так, сам по собі факт вчинення інкримінованого обвинуваченому правопорушення та ймовірність призначення йому суворого покарання, за відсутності конкретних фактів його ухилення від суду, переховування, перешкоджання досудовому розслідуванню у будь-який спосіб, не свідчить про недостатність запобіжного заходу у виді нічного домашнього арешту.

Враховуючи вище, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 та зможе запобігти зазначеним ризикам, у зв`язку з чим клопотання сторони захисту обґрунтоване та підлягає задоволенню.

Зазначене відповідає і практиці Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у рішенні від 10.03.2009 року у справі «Биков проти Росії», заява № 4378/02, п. 64, Суд зазначив, що тягар доказування при вирішенні питань щодо продовжуваного позбавлення особи волі не повинен перекладатися на затриману особу, щоб вона доводила б наявність причин, які б виправдовували її звільнення з-під варти (див. постанову Європейського Суду з прав людини від 26.07.2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії», заява № 33977/96, § 85).

Відповідно до статті 5 § 3 Конвенції кожному, кого заарештовано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, …має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Відповідно до встановленої практики Європейського Суду з прав людини, для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, застосування такого заходу має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 р. у справі «Нештак проти Словаччини» (Neљќбk v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74, від 14 жовтня 2010 р. у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 2728 «Нечипорук і Йонкало проти України» (nechiporuk and yonkalo v. Ukraine) від 21 квітня 2011 року, п. 196). Поміщення під варту відповідно до статті 5 § 1 Конвенції повинно відповідати принципу пропорційності (див. справу Ladent v. Poland, заява № 11036/03, п. 55, ЕСПЧ 2008 ... (витяги)).

Особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину, завжди повинна бути звільнена з-під варти до суду, якщо тільки держава не може довести, що «є відповідні і достатні» причини, щоб виправдати триваюче тримання під вартою (див. справи Wemhoff v. Germany, рішення від 27 червня 1968 р., Series A № 7, стор. 24-25, п. 12; Yagci and Sargin v. Turkey, рішення від 8 червня 1995 р., Series A № 319-A, п. 52).

По справі «Хайрединов проти України» (38717/04, рішення від 1410.2010 року) Європейський суд по правам людини визнав порушення § 1 ст. 5 Конвенції у зв`язку з обставинами, коли національні органи не надали достатніх підстав для взяття під варту заявника, а суди не розглядали можливість застосування альтернативного запобіжного заходу.

В абз.. 2,5 п. 17 Інформаційного листа № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернув увагу судів першої та апеляційної інстанції на те, що суду необхідно враховувати вимоги дотримання розумного строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовження строку тримання під вартою. Загальне положення щодо розумних строків у таких випадках викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішенні у справі «Харченко проти України», згідно з якою «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості» (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Згідно ч.5 ст.202 КПК України у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною третьою статті 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Поряд з цим, при вирішенні клопотання сторони захисту щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , суд враховує, що ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами (ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 307 КК України), тому знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, з метою уникнення відповідальності за вчинене може переховуватись від суду, тому може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України з метою уникнення відповідальності. Однак, під час розгляду даного кримінального провадження, дій зі сторони ОСОБА_8 , які б свідчили про ухилення від суду не було, оскільки, за весь період перебування під домашнім арештом ОСОБА_8 прибував у судові засідання на виклики суду.

Також ризик незаконно впливати на потерпілих та свідків в даному кримінальному провадженні, зазначений у клопотанні прокурора, суд вважає недоведеним і не бере до уваги, оскільки, перебуваючи під домашнім арештом в нічний час доби вже тривалий час обвинувачений мав таку можливість, однак суду не надано доказів вчинення зазначених дій обвинуваченим.

При цьому, враховуючи дані про особу ОСОБА_8 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні малолітню дитину, стійкі соціальні зв`язки, працює неофіційно будівельником, стан його здоров`я, який хворіє, суд дійшов висновку, що такий вид запобіжного заходу, як особисте зобов`язання, зможе запобігти спробам обвинуваченого ухилитись від суду та забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Крім того, при вирішенні заявленого клопотання стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , суд враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином (ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України), тому знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, з метою уникнення відповідальності за вчинене може переховуватись від суду, тому може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України з метою уникнення відповідальності. Однак, під час розгляду даного кримінального провадження, дій зі сторони ОСОБА_7 , які б свідчили про ухилення від суду не було, оскільки, за весь період перебування під домашнім арештом ОСОБА_7 прибував у судові засідання на виклики суду.

Також ризик незаконно впливати на потерпілих та свідків в даному кримінальному провадженні, зазначений у клопотанні прокурора, суд вважає недоведеним і не бере до уваги, оскільки, перебуваючи під домашнім арештом в нічний час доби вже тривалий час обвинувачений мав таку можливість, однак суду не надано доказів вчинення зазначених дій обвинуваченим.

При цьому, враховуючи дані про особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, стійкі соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, працює ТОВ «ГІДРОБЕСТ», суд дійшов висновку, що такий вид запобіжного заходу, як особисте зобов`язання, зможе запобігти спробам обвинуваченого ухилитись від суду та забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Відповідно до ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Відповідно до ч.1 ст.179 КПК України особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо необхідності змінити щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжний захід з домашнього арешту в нічний час доби на особисте зобов`язання, з покладенням на них наступних обов`язків: прибувати за першим викликом до слідчого, прокурора та суду, на визначений ними час; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні.

З цих підстав суд, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 242, 314-318, 332, 369-372, 376 КПК України,-

ухвалив:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, залишити без задоволення.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_9 про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт в нічний час доби, задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Личанка, Бучанського району, Київської області, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби строком на 60 діб, починаючи з 17 липня 2025 року до 14 вересня 2025 року включно.

Покласти на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строком на 60 діб, тобто до 14 вересня 2025 року (включно) обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

- не відлучатися із місця свого проживання ( АДРЕСА_1 ), у період часу з 00:00 год до 05:00 год, окрім, як за викликом прокурора або суду у цьому кримінальному провадженні, за винятком випадків, що необхідні для перебування в укритті під час повітряних тривог та надання невідкладної медичної допомоги;

- прибувати за кожною вимогою до прокурора чи суду;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками по даному кримінальному провадженню.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з-під варти в залі суду негайно.

Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_6 самостійно прибути до Бучанського РУП ГУНП в Київській області для постановки на облік на час перебування під домашнім арештом.

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту в нічний час доби, залишити без задоволення.

Клопотання захисника ОСОБА_9 та обвинувачених ОСОБА_8 і ОСОБА_7 про зміну обвинуваченим запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту в нічний час доби на запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання на строк 60 діб, починаючи з 17 липня 2025 року до 14 вересня 2025 року включно.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби на запобіжний захід у виді особистого зобов`язання на строк 60 діб, починаючи з 17 липня 2025 року до 14 вересня 2025 року включно.

Покласти на обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- прибувати за першим викликом до слідчого, прокурора та суду, на визначений ними час;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні.

Визначити строк дії покладених на обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обов`язків до 14 вересня 2025 року включно.

Ухвалу направити для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинувачених до Бучанського РУП ГУНП в Київській області та Фастівського РУП ГУНП в Київській області.

Ухвала підлягає негайному виконанню та оскарженню не підлягає в частині застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання та може бути оскаржена протягом семи днів в частині застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час доби.

Головуюча суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3