Провадження № 11-кп/824/4197/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

02 червня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 27 червня 2025 року включно.

В обґрунтування мотивів ухваленого рішення суд вказав про доведеність існування ризиків, які передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та про неможливість застосування відносно обвинуваченого більш м`якого аніж тримання під вартою запобіжного заходу, оскільки вони не зможуть забезпечить виконання обвинуваченим, покладених на нього обов`язків.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вказав про необґрунтованість висунутого йому обвинувачення за ст. 111 КК України та недоведеність прокурором наявності ризику переховування від суду, адже жодних зв`язків з представниками РФ він не має, є сиротою, родичів не має, відсутній закордонний паспорт, грошові кошти та навіть виїхати за межі м. Києва він не зможе через конфісковані документи та наявні блок-пости. Зазначив, що в матеріалах справи відсутні дані про наявність свідків, а тому ризик впливу на свідків також не може існувати, ризик знищення та/або спотворення речей, документів необґрунтований, оскільки всі матеріали знаходяться в СБУ, а тому незрозуміло яким чином він зможе їх знищити, а ризик вчинення іншого кримінального правопорушення взагалі є лише припущенням, не підтвердженим ніякими доказами. Крім цього, вказав, що прокурор помилково вважає, що стан його здоров`я задовільний та дозволяє йому перебувати в СІЗО, адже він має низку тяжких захворювань. Просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою застосувати до нього запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Прокурор та захисник до суду апеляційної інстанції не з`явились, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, обвинувачений ОСОБА_6 до суду апеляційної інстанції не доставлявся, що, відповідно до вимог ч. 4 ст. 422-1 КПК України не перешкоджає розгляду провадження.

Вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з апеляційної скарги обвинуваченого, ним порушене питання про скасування ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року.

Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції була постановлена 29 квітня 2025 року, строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою був визначений до 27 червня 2025 року включно, однак як вбачається з матеріалів справи, 22 травня 2025 року судом ухвалено вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 111 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому майна, а також вказаним вироком скасовано застосований до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, звільнено його з-під варти з переданням під нагляд співробітникам СБУ для проведення обміну як військовополоненого, що свідчить про те, що на день розгляду справи судом апеляційної інстанції ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року фактично втратила чинність, а висновки, які були зроблені у цій ухвалі, на сьогоднішній час втратили своє юридичне значення, що указує на неможливість скасування цієї ухвали судом апеляційної інстанції.

При цьому необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

За своєю правовою природою ризик вчинення підозрюваним, обвинуваченим дій (поведінки підозрюваного, обвинуваченого), перелік яких визначений ч. 1 ст. 177 КПК України, є твердженням, яке ґрунтується на доказах про імовірність протидії підозрюваного, обвинуваченого кримінальному провадженню у однин із способів, зазначених в указаній нормі закону. Така протидія може мати місце як у майбутньому, так і у нинішньому чи минулому. Проте, існування можливості такої протидії на майбутнє повинно підтверджуватися доказами станом на момент ухвалення відповідного рішення. Це твердження знайшло своє підтвердження у низці статей чинного КПК України. Зокрема, аналіз положень ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 194, ч. 1 ст. 196, ч. 3 ст. 199 КПК України дає підстави стверджувати те, що як у випадку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так і у випадку продовження строку дії цього запобіжного заходу суд вирішує питання про існування ризиків станом на час ухвалення відповідного рішення. У зв`язку із цим, колегія суддів вважає, що перевірка висновків суду першої інстанції про існування того чи іншого ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України, можлива лише під час дії ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою чи продовження строку тримання під вартою, тобто у час, коли ці ризики дійсні та існує реальна можливість перевірки їх існування. Та обставина, що станом на час розгляду справи оскаржувана ухвала втратила чинність у зв`язку з ухваленням вироку та зміною щодо обвинуваченого запобіжного заходу за вироком, унеможливлює скасування цієї ухвали, що вказує на необґрунтованість вимог обвинуваченого в частині скасування цієї ухвали. Колегія суддів також зважає на те, що відповідно до вимог ст. 407 КПК України до повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги відноситься прийняття рішення, пов`язаного виключно із втручанням у судове рішення шляхом його зміни чи скасування або невтручання шляхом залишення цього рішення без змін. У зв`язку із цим, за відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення, як такого, яке втратило чинність, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості ухвалити будь-яке рішення щодо тих обставин, які наведені апелянтом у апеляційній скарзі.

Колегія суддів зважає і на те, що нормами КПК України не передбачається можливості залишення апеляційної скарги без розгляду. Наведені вище обставини не дають також підстав для закриття апеляційного провадження.

Поряд із цим, як вже було зазначено колегією суддів вище, скасованим може бути лише чинне судове рішення, таке, яке породжує певні юридичні наслідки. Строк дії ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року фактично закінчився у зв`язку з ухваленням вироку від 22 травня 2025 року, яким застосований до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою скасований. Те, що ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 рокуна час ухвалення судом апеляційної інстанції рішення за апеляційною скаргою обвинуваченого є нечинною унеможливлює її скасування.

Із урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого у зв`язку із неможливістю скасування ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 27 червня 2025 року включно, а тому колегія суддів залишає апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, а зазначену ухвалу - без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4