Справа № 199/5584/25
ВИРОК

іменем України

17.06.2025 місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро кримінальне провадження № 0000203 від 06.12.2024 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Денисівка Лубенського району Полтавської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, немаючого на утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , пенсіонера, непрацюючого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 286 КК України, -

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

06.12.2024 приблизно о 09:20 годині ОСОБА_3 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21112», державний номерний знак НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_7 , рухався по вул. Охтирській з боку вул. Чернігівської в напрямку вул. Незламної в м. Дніпрі, де під час руху на перехресті вулиць Охтирська та Незламна у м. Дніпрі, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху при відсутності зовнішніх факторів, що змушували його порушувати ті або інші вимоги Правил дорожнього руху, внаслідок чого на вищевказаному перехресті скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався по головній дорозі вул. Незламна в м. Дніпрі справа наліво по ходу його руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: садна в проекції лівої надбрівної дуги, закритого черезвертлюжного перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків, які за своїм характером відносяться до середнього ступеню тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день) та відсутності ознак небезпеки для життя, згідно п.п. 2.2.1 та 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 № 6.

Своїми діями ОСОБА_3 порушив вимоги п.п. 10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України, в яких зазначено:

- п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

- п. 16.11 «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху» - невиконання яких перебувають у причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю та пояснив, що 06.12.2024 о 09:20 годині він керував автомобілем «ВАЗ 21112», державний номерний знак НОМЕР_1 , в якому також разом із ним перебувала дружина ОСОБА_7 . Здійснюючи рух по проїзній частині вул.Охтирська з боку вул. Чернігівської в напрямку вул. Незламної у м. Дніпрі, та, під`їжджаючи у другій полосі до перехрестя вул. Петрозаводська, він дивився за дорожньою обстановкою, йому ніхто не заважав, інших автомобілів не бачив. Раптово для нього в цей час сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої він врізався в інший автомобіль. Він зупинився, підійшов до водія транспортного засобу «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_2 , де побачив, що пасажир автомобіля «ВАЗ 2108», яким виявився ОСОБА_9 отримав травму в районі лодижки. Наділі, водій автомобіля «ВАЗ 2108» викликав швидку допомогу та 102. По приїзду бригади медиків, ОСОБА_9 забрали до лікарні, разом із ним поїхали його дружина ОСОБА_7 . Зі слів дружини йому відомо, що ОСОБА_9 госпіталізували до лікарні № 6 у м. Дніпрі, у нього травма лодижки. Після дорожньо-транспортної пригоди він у лікарню до потерпілого де ходив, матеріальну допомогу не надавав, оскільки вважає, що ОСОБА_9 заявив завелику суму компенсації. Він щиро кається, дуже шкодує, просить суд суворо не карати. Позовні вимоги не визнав повністю.

Допитаний в судовому засіданні представник потерпілого ОСОБА_5 пояснив, що дійсно внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 06.12.2024 о 09:20 годині від дій водія ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження: садна в проекції лівої надбрівної дуги, закритого черезвертлюжного перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків, внаслідок чого останній потрапив до лікарні, де й наразі проходить лікування, у зв`язку з чим було подано цивільний позов. Вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 суму 69881,22 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та суму 100 000 гривень в рахунок моральної шкоди.

В судовому засіданні всі учасники судового провадження не оспорювали обставини, при яких скоєно кримінальне правопорушення, тому суд з урахуванням пропозиції учасників судового провадження сторони обвинувачення, потерпілої сторони, сторони захисту на підставі приписів ч. 3 ст. 349 КПК України, що узгоджується з постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16.09.2024 (справа № 444/870/22; провадження № 51-2989 кмо 23), визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміє обвинувачений зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснив сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд приходить до висновку і вважає вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України повністю доведеною.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, як такі, що виразилися в порушенні Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Зокрема, під врахуванням особи винного слід розуміти врахування позитивних і негативних, соціальних, фізичних, психічних і правових елементів характеристики особи, що вчинила кримінальне правопорушення, які мають кримінально-правове значення.

Так, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, яке скоєно з необережності і, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до нетяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який свою вину визнав повністю, щиро каявся та активно сприяв розкриттю злочину, негативно оцінив вчинене ним кримінальне правопорушення, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, одружений, його поважний вік пенсіонер (1946 рік народження), котрий за місцем проживання характеризується задовільно, думку прокурора та потерпілої сторони.

Суд відносить повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, що згідно зі ст. 66 КК України пом`якшують покарання, оскільки обвинувачений визнав свою вину, що характеризуючи суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого ним кримінального правопорушення, означає, що особа визнає свою вину за усіма пунктами висунутого проти неї обвинувачення, дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює кримінальне правопорушення, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Враховуючи вищенаведені обставини, позицію прокурора та потерпілої сторони, які просили призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами; позицію захисту, самого обвинуваченого, які погодилися із пропозицією прокурора щодо покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд вважає за необхідне призначити покарання ОСОБА_3 у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 57 КК України та ч. 3 ст. 61 КК України покарання, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, а саме: у виді виправних робіт і обмеження волі не застосовуються до осіб, які досягли пенсійного віку, тому враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який вчинив кримінальне правопорушення будучи особою похилого віку (1946 рік народження), суд не застосовує передбачене статтю обвинувачення вказані види покарання.

Що стосується покарання у виді арешту, то при призначені обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, судом враховується його вік (1946 рік народження), стан здоров`я та думку прокурора та потерпілої сторони.

Крім того, суд не убачає правових підстав для призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_3 з урахуванням приписів ст. 69 КК України, так як ч. 1 ст. 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення ст.ст. 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Вказане узгоджується з постановами Верховного Суду Касаційного кримінального суду від 16.03.2023 (справа № 185/1030/22; провадження № 51-3134 км 22), від 04.04.2023 (справа № 733/33/22; провадження № 51 1360 км 23) та від 31.05.2023 (справа №727/6826/2; провадження № 51-1771 км 23).

Як вище зазначалось судом, основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення за ст.ст. 286, 286-1 КК України, є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, а вже його додатковим обов`язковим об`єктом життя та здоров`я особи.

Згідно з п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами. При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень Правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Як слідує з правової позиції викладеною в постанові Верховного Суду Касаційного кримінального суду від 04.10.2023 (справа №522/10025/21; провадження № 51-2329 км 23) суд, прерогативою якого є призначення покарання, «зв`язаний» системою покарань, і не може відступити від неї. Якщо додаткове покарання безпосередньо передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, то порядок його призначення залежить від особливостей конструкції цієї санкції. У випадку, коли додаткове покарання передбачається як обов`язкове до призначення, то це вже вирішено самим законодавцем, який, встановлюючи таку санкцію, тим самим покладає на суд обов`язок призначити додаткове покарання. При застосуванні таких санкцій відмова від призначення обов`язкового додаткового покарання можлива лише за наявності підстав, передбачених ч. 2 ст. 69 КК України.

З огляду на вищезазначене, судом застосовується до обвинуваченого ОСОБА_3 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Враховуючи вищезазначене на переконання суду, призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у виді штрафу буде відповідати його меті, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через приму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) та буде необхідним і достатнім для виправлення.

Тому, саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Потерпілий ОСОБА_9 звернувся до суду з цивільним позовом, котрий був уточнений його представником, в якому просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на його користь матеріальну шкоду в сумі 69881,22 гривень, що полягає в матеріальних затратах на лікування, та моральну шкоду в сумі 100 000 гривень, за спричинені душевні страждання внаслідок отриманих тілесних ушкоджень.

Прокурор просила стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_9 : матеріальну шкоду на суму документально підтверджених витрат ОСОБА_9 на лікування; моральну шкоду стягнути в сумі 100 000 гривень.

Обвинувачений ОСОБА_3 позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілого ОСОБА_9 не визнав.

Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений потерпілим ОСОБА_9 цивільний позов, який був уточнений його представником до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування спричиненої матеріальної та моральної шкоди, заподіяних внаслідок вчинення кримінального правопорушення, підлягає задоволенню.

Так, при вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_3 в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд виходить з наступного.

Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні, що визначено у ч. 2 ст. 127 КПК України.

Згідно з положеннями ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_9 підлягають задоволенню в повному обсязі в сумі 69881,22 гривень, яка пов`язана з витратами на лікування потерпілого ОСОБА_9 та документально підтверджена.

Вирішуючи позовні вимоги потерпілого ОСОБА_9 в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд звертає увагу на те, що не визнаючи позов потерпілого в частині відшкодування матеріальної шкоди, жодних доказів щодо несправедливої завищеної суми витрат на лікування потерпілого ОСОБА_9 , який продовжує лікуватися, стороною захисту не було надано і не спростовано, а не відокремлення медичних препаратів, які придбав та використовував потерпілий ОСОБА_9 на лікування травм, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 06.12.2024 та лікування супутнього захворювання на цукровий діабет на яке вказує сторона захисту, що є підставою для відмови в задоволені позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд вважає надуманими, неслушними, що спростовуються долученими до позову чеками (квитанціями) із назвами медичних препаратів, що використовуються саме на лікування тілесних ушкоджень, які були виявлені у потерпілого ОСОБА_9 згідно з висновком судово-медичної експертизи.

Вирішуючи питання цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_3 в частині відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, суд вказує наступне.

Відповідно до ст. 3 Конституції України Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Як передбачено ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, котра за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. У ч. 5 зазначеної норми процесуального закону встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як слідує з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода, виходячи з п. 1 і п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України може проявлятися у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахування інших обставин, які мають істотне значення, також при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Фізична особа, дією або бездіяльністю якої порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язана вчинити необхідні дії для його негайного відновлення (ч. 1 ст. 276 ЦК України). Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не учиняються, суд може постановити рішення про відновлення порушеного права, а також про відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням (ч. 2 ст. 276, ст. 280 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її заподіяла, за наявності її вини.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо відшкодування спричиненої моральної шкоди, потерпілий ОСОБА_9 посилався на те, що через необережну поведінку обвинуваченого ОСОБА_3 , у нього був порушений звичайний життєвий устрій, більше п`яти місяців він знаходився на стаціонарному лікуванні, переніс декілька операцій, внаслідок чого весь цей час не працював, зазнав сильний фізичний біль і страждання, тому і просив стягнути з обвинуваченого моральну шкоду, в сумі 100 000 гривень.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню, суд виходить із загального принципу розумності і справедливості, що закріплений в ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

За таких обставин, враховуючи роз`яснення, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, з урахуванням обставин дорожньо-транспортної пригоди характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань, перенесених потерпілим, який отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, та самого ставлення обвинуваченого ОСОБА_3 до лікування і відновлення потерпілого ОСОБА_9 , ґрунтуючись на принципах розумності і справедливості, не вважає суму, зазначену ОСОБА_9 в своїй позовній заяві завищеною, а такою, що відповідає вимогам закону, що узгоджується з постановою Верховного Суду від 25.03.2024 (справа № 175/825/21; провадження № 51-4295км23), а тому в якості компенсації моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_9 підлягає стягненню сума в розмірі 100 000 гривень.

Таким чином, задовольняючи позов у повному обсязі, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд вважає, що стягнення шкоди підлягає саме з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_9 , оскільки автомобіль «ВАЗ 21112», державний номерний знак НОМЕР_1 , котрим керував обвинувачений ОСОБА_3 під час дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилася 06.12.2024 не був застрахований, що підтвердила сторона захисту в суді при розгляді справи, та поліс обов`язкового страхування транспортного засобу відсутній, як у матеріалах кримінального провадження, так і у відкритому доступі на сайті Моторне (транспортне) страхове бюро України, що також узгоджується з постановою Верховного Суду від 25.03.2024 (справа № 175/825/21; провадження № 51-4295км23).

Міра запобіжного заходу ОСОБА_3 по даному кримінальному провадженню не обиралась.

За вимогами ч. 2 ст. 124 КПК України із ОСОБА_3 належить стягнути на користь держави витрати, пов`язані із проведенням судово-автотехнічної експертизи, в сумі 3565,60 гривень.

Питання про долю речових доказів вирішити відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.

Питання щодо майна, на яке накладено арешт ухвалою слідчого судді, суд вирішує у відповідності до приписів ч. 4 ст. 174 КПК України.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст. 369, 370, 373, 374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000,00 (п`ятдесят одну тисячу) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Міра запобіжного заходу ОСОБА_3 по даному кримінальному провадженню не обиралась.

Цивільний позов ОСОБА_9 задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 69881 (шістдесят дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят одну) гривню 22 (двадцять дві) копійки в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 100 000 (сто тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати, пов`язані із проведенням судово-автотехнічної експертизи, в сумі 3565 гривень (три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11.12.2024, шляхом заборони будь-яким особам права відчуження, розпорядження та користування на тимчасово вилучений 06.12.2024 в ході проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «ВАЗ 21112», державний номерний знак НОМЕР_1 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , належить ОСОБА_7 , адреса: АДРЕСА_1 скасувати.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11.12.2024, шляхом заборони будь-яким особам права відчуження, розпорядження та користування на тимчасово вилучений 06.12.2024 в ході проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_2 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , належить ОСОБА_10 , адреса: АДРЕСА_2 - скасувати.

Речові докази (постанови слідчого від 07.12.2024, 07.12.2024):

- автомобіль марки «ВАЗ 21112», державний номерний знак НОМЕР_1 повернути за належністю власнику ОСОБА_7 ;

- автомобіль марки «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_2 повернути за належністю власнику ОСОБА_10 .

На вирок можуть бути подані апеляційні скарги з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Учасникам судового провадження, які не були присутні при проголошенні резолютивної частини вироку, направити копію повного тексту вироку не пізніше наступного дня після ухвалення вироку (ч. 7 ст. 376 КПК України).

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1