ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/5117/24 Головуючий 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1653/25 Головуючий апеляційної інстанції - ОСОБА_2 Категорія: ч. 1 ст. 263 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та прокурора на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.05.2025, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Лозова Харківської області, громадянина України, із неповною середньою освітою, розлученого, непрацюючого, який є особою з інвалідністю ІІІ групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Відповідно до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід у виді домашнього арешту, застосований до ОСОБА_7 , залишено до вступу вироку в законну силу.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.ст.100, 126

КПК України.

Вказаним вироком встановлено, що у невстановлений судовим розглядом час, але не пізніше 19.04.2024, та у невстановленому судовим розглядом місці, у ОСОБА_7 виник умисел, направлений на зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на зберігання бойових припасів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи незаконно, тобто не маючи передбаченого законом дозволу, у металевій шафі, розташованій в приміщенні гаражу № НОМЕР_1 у гаражно-будівельному кооперативі №18 в м.Лозова Харківської області, який перебуває у власності і фактичному користуванні останнього, зберігав одну ручну гранату Ф-1 та одну ручну гранату РГД-5 до 19.04.2024.

19.04.2025 за адресою: м.Лозова Харківської області, гаражно-будівельний кооператив №18, гараж № НОМЕР_1 , на підставі ухвали слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17.04.2024, в період часу з 06:05 по 07:44, працівниками Лозівського РВП ГУНП в Харківській області проведено обшук, в ході якого в металевій шафі, розташованій у вказаному гаражному приміщенні, виявлено та вилучено одну ручну гранату Ф-1 та одну ручну гранату РГД-5, які відносяться до категорії бойових припасів.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковані за ч.1 ст.263 КК України, як зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись зі вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок, а кримінальне провадження - закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення вини особи у суді.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, вказує, що суд першої інстанції неправильно оцінив показання свідка ОСОБА_9 , яка перебуває у цивільному шлюбі з обвинуваченим, проте до 2023 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 , ставши на сторону обвинувачення, взяв до уваги суперечливі докази винуватості ОСОБА_7 .

Зазначає, що суд взяв до уваги показання свідка ОСОБА_11 , не зважаючи на те, що останній категорично заперечував обізнаність з обставинами справи, характеризував особу обвинуваченого як порядну людину.

Наголошує на тому, що суд врахував показання свідка ОСОБА_12 , попри його заінтересованість (як працівника поліції) та їх абсурдність: свідок не зміг пояснити, чому обвинувачений звертався до нього для підготовки вбивства, знаючи про його обов`язок доповідати керівництву. Також маршрут у 2 кілометри не був необхідною частиною плану злочину, оскільки обвинувачений понад 7 років проживав у м.Лозова і добре знав місцевість.

Вказує, що суд не звернув уваги на те, що вибухова речовина, схожа на пластилін у плівці (тротил), яка, за показаннями свідка ОСОБА_12 , зберігалася у шафі в гаражі обвинуваченого, не була виявлена під час обшуку, що ставить під сумнів достовірність показань свідка.

Просить взяти до уваги те, що гранати Ф-1 і РГД-5 з підривачами, виявлені під час обшуку, не повинні були використані у плані вбивства ОСОБА_13 , про який, за словами свідка, повідомляв обвинувачений. Це ставить під сумнів як правдивість показань свідка, так і причетність обвинуваченого, оскільки знайдені предмети могли бути підкинуті іншими особами.

Зазначає, що під час дослідження протоколів проведення негласної слідчої (розшукової) дії 28.11.2024 суд не дав належної правової оцінки діям поліцейського ОСОБА_12 , який порадами спонукав ОСОБА_7 до планування злочину, без чого обвинувачений не зміг би діяти самостійно.

Таким чином, захисник вважає, що докази, отримані працівником поліції ОСОБА_12 незаконними методами, є недопустимими, а показання цього свідка не узгоджуються з іншими доказами у справі, зокрема протоколом обшуку від

19.04.2024 (стосовно предмету злочину).

Крім того, вказує, що суд не оцінив достовірність показань свідка

ОСОБА_14 у взаємозв`язку із показаннями свідка ОСОБА_11 , який категорично заперечував сам факт конфлікту з обвинуваченим, а також наявність предметів, схожих на гранати або запали. Свідок ОСОБА_14 міг помилитися, оскільки бачив ситуацію миттєво, частково закриту від нього, і не мав досвіду розпізнавання боєприпасів.

Більше того, захисник зауважує, що суд залишив поза увагою репутацію свідка ОСОБА_14 , зокрема щодо його судимостей, не перевірив обставин його допиту та не з`ясував, яким чином органу досудового розслідування стало відомо про його можливі свідчення.

Пояснює, що у судовому засіданні 06.03.2025 свідок ОСОБА_14 помилково сприйняв обвинуваченого спочатку за ОСОБА_13 , а потім сказав, що не знає останнього, що ставить під сумнів правдивість показань цього свідка.

У зв`язку з вищевикладеним захисник вбачає неповноту встановлення обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, яка вплинула на вирішення питання про винуватість обвинуваченого, оскільки мотив вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, а також об`єктивна

сторона злочину показаннями свідків не доводиться.

На вказаний вирок також була подана апеляційна скарга прокурора, який просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме - необґрунтованим застосуванням ст.75 КК України, що призвело до безпідставного звільнення обвинуваченого від відбування покарання та призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість. Також, на думку прокурора, суд безпідставно не застосував ст.ст.96-1, 96-2 КК України та п.5 ч.9 ст.100 КПК України, які підлягають застосуванню.

Вказує, що судом першої інстанції не надано належну оцінку тим обставинам, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.263 КК України, відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів. ОСОБА_7 , будучи працездатною людиною, непрацевлаштований, розлучений, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з приводу вживання алкоголю зі шкідливими наслідками. Крім того, обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , відповідно до ч.1 ст.66 КК України, відсутні.

Таким чином, прокурор робить висновок, що підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням відповідно до вимог ст.75 КК України не вбачається.

Крім того, наголошує на тому, що у даному випадку має бути застосована спеціальна конфіскація на підставі положень ст.ст.96-1, 96-2 КК України та п.5 ч.9 ст.100 КПК України, а також враховуючи те, що злочин, передбачений ч.1 ст.263 КК України, є умисним.

У зв`язку з цим прокурор просить ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.263 КК України у виді 5 років позбавлення волі. Відповідно до ст.ст.96-1, 96-2 КК України та п.5 ч.9 ст.100 КПК України застосувати спеціальну конфіскацію у виді конфіскації 2 запалів типу УЗРГМ-2 із маркуванням «83-86-583», корпусу гранати Ф-1 із маркуванням «107-88-77Т», корпусу гранати РГД-5 із маркуванням «-166-86T» у власність держави.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 брали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Захисник підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Обвинувачений також підтримав апеляційну скаргу свого захисника. При цьому, зазначені особи заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора в частині скасування звільнення від покарання з випробуванням; не заперечували проти застосування спеціальної конфіскації.

Захисник доповнив, що все було так як зазначено у апеляційній скарзі, а також те, що у даному випадку достатньо підстав сумніватися в тому, що ці бойові припаси належать саме ОСОБА_7 . Крім того, захисник просив врахувати, що обвинувачений позитивно характеризується, є особою з інвалідністю ІІІ групи, працює, ніколи не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, має сім`ю, на його утриманні перебуває донька його цивільної дружини та матір-пенсіонерка.

Обвинувачений пояснив, що свідки його оговорюють, а зазначені бойові припаси він побачив вперше при обшуку.

Прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу, подану стороною обвинувачення, наполягав на необхідності застосування спеціальної конфіскації на користь Збройних Сил України та на недоречності звільнення обвинуваченого від покарання з випробуванням. Крім того, прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого. Зазначив, що суд першої інстанції безпосередньо оцінив всі докази у даному кримінальному провадженні і дійшов до правильного висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника обвинуваченого та прокурора, думку обвинуваченого, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора - задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Проаналізувавши матеріали справи, а також зміст оскаржуваного вироку, колегія суддів дійшла висновку, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, повністю та об`єктивно підтверджується дослідженими у ході судового розгляду доказами, які, в свою чергу, є належними, достовірними і допустимими, а також взаємодоповнюючими та, при їх системному аналізі, достатніми для вирішення кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду судом першої інстанції було допитано та надано об`єктивну оцінку показанням, а саме:

- свідка ОСОБА_9 , допитаної в судовому засіданні, яка повідомила, що вона перебуває у цивільному шлюбі з обвинуваченим з 2023 року, а до цього перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 . Між ОСОБА_7 та її колишнім чоловіком ОСОБА_10 відбувся конфлікт з приводу сварки ОСОБА_7 з її та ОСОБА_13 спільною донькою. Вона, дійсно, знайшла за місцем проживання її та обвинуваченого колбочку круглої форми, яка була схожа на гранату, на що ОСОБА_7 повідомив їй, що це муляж гранати. Під час перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння, при ній він висловлював погрози її колишньому чоловіку. ОСОБА_7 працює в гаражі сам, без найманих працівників, вона бачила, що він ремонтував транспортний засіб племінника ОСОБА_7 - ОСОБА_15 . Їй відомо, що син ОСОБА_7 служить в Збройних Силах України;

- свідка ОСОБА_11 , допитаного в судовому засіданні, який повідомив, що він довгий час товаришує з ОСОБА_7 , і останній демонстрував йому гранату Ф-1, оскільки перебував в стані алкогольного сп`яніння;

- свідка ОСОБА_12 , допитаного в судовому засіданні, який повідомив, що з 2020 року працює оперуповноваженим Лозівського РВП ГУНП в Харківській області. Він знайомий з ОСОБА_7 близько 7-8 років, оскільки обслуговує у нього транспортний засіб, яким користується. Транспортні засоби ОСОБА_7 ремонтує в гаражі № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: м.Лозова Харківської області, гаражно-будівельний кооператив №18. На початку квітня 2024 року йому зателефонував ОСОБА_7 , який попросив про зустріч з ним, щоб поговорити. Він зустрівся з ОСОБА_7 , який розказав йому, що хоче підірвати колишнього чоловіка його цивільної дружини - ОСОБА_13 , зробивши самостійно вибуховий пристрій та прикріпивши його до днища транспортного засобу, яким користується ОСОБА_16 ОСОБА_7 знав, що свідок працює оперуповноваженим і попросив прокласти маршрут по м.Лозова, де не буде відеокамер спостереження. Після цього свідок про цей факт доповів керівництву, написавши рапорт. Через 2-3 дні у нього знов відбулася зустріч з ОСОБА_7 в ГБК-18, на якій ОСОБА_7 дістав із шафи гаражу і продемонстрував йому вибухову речовину, схожу на пластилін в плівці - тротил, повідомивши, що вистачить її 200 гр. для вибуху, потім поклав її назад. В цей час на свідкові була вдягнена аудіо-відео апаратура. ОСОБА_7 також повідомив, що в нього є племінник - ОСОБА_17 , який перебуває в Збройних Силах України і привіз ОСОБА_7 вибухівку. ОСОБА_7 повідомив свідку, що ремонтує транспортні засоби військовослужбовців зі Збройних Сил України і має доступ до патронів, гранат, які знаходяться в транспортних засобах військовослужбовців Збройних Сил України. В гаражі НОМЕР_7 ГБК-18 свідок бачив лише ОСОБА_7 , який проводив ремонт ТЗ, інших найманих працівників не було. ОСОБА_7 повідомив свідку про конфлікт, який стався з колишнім чоловіком його цивільної дружини - ОСОБА_10 , який начебто переріс у бійку. ОСОБА_7 просив прокласти маршрут для його пересування по м.Лозова від ГБК-18 до місця, де залишає транспортний засіб ОСОБА_16 , довжиною приблизно 2 км., де відсутні відеокамери спостереження. ОСОБА_7 розповів, що планує виготовити вибуховий пристрій в гаражі, потім пройти по маршруту до транспортного засобу ОСОБА_13 , на який прикріпити вибухівку і за допомогою використання мобільного телефону здетонувати її;

- свідка ОСОБА_14 , допитаного в судовому засіданні, який повідомив, що є знайомим обвинуваченого та відвідував його в гаражі № НОМЕР_2 , розпивав з ним спиртні напої. Навесні - влітку 2024 року, коли він вигулював собаку біля гаражу ОСОБА_7 , побачив всередині ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , які сперечалися між собою. Свідок бачив, як ОСОБА_11 заспокоював ОСОБА_7 , і як ОСОБА_11 забрав у ОСОБА_7 з рук предмет, зеленого кольору, ребристий, круглий, схожий на гранату. ОСОБА_11 вставив в цей предмет чеку. На його думку, ОСОБА_11 та ОСОБА_7 перебували в стані алкогольного сп`яніння, оскільки мали мляву мову. Свідку відомо, що в цьому гаражі ОСОБА_7 працює електриком і найманих працівників не має. Він бачив біля гаражу ОСОБА_7 авто військовослужбовців ЗСУ;

- свідка ОСОБА_18 , допитаної в судовому засіданні, яка повідомила, що вона була запрошена працівниками поліції до участі у слідчій дії - обшуку, який було проведено в гаражі № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: м.Лозова Харківської області, ГБК-18. Перед початком обшуку ОСОБА_7 була прочитана ухвала слідчого судді, після чого ОСОБА_7 відкрив гараж і працівники поліції почали проводити обшук, рухаючись по колу. Вона постійно була присутня під час обшуку, спостерігала за діями працівників поліції, не відволікалася, бачила, що постійно проводилася відеозйомка, оскільки на відеокамері горіла червона лампочка. У залізній тумбі в дальньому куті гаражу свідок бачила, як працівниками поліції було виявлено каску, в якій в чорному пакеті лежалі дві зелених гранати, одна з яких була за формою схожа на шишку, рельєфна. ОСОБА_7 був присутній під час обшуку, знаходився в стані алкогольного сп`яніння, виражався нецензурно;

- свідка ОСОБА_19 , допитаної в судовому засіданні, яка повідомила, що вона була запрошена працівниками поліції для проведення слідчої дії - обшуку. Обшук проводився працівниками поліції в гаражі, рухаючись по колу, велася відеозйомка. В шафі, яка знаходилася в гаражі, була виявлена каска, в якій в чорному пакеті лежалі дві зелені гранати, одна з яких була ребриста, також знайшли підривну машину для ініціювання вибуху, бронежилет. Обвинувачений під час обшуку перебував в стані алкогольного сп`яніння, ображав присутніх. ОСОБА_7 повідомив, що його син служить в ЗСУ. В подальшому ОСОБА_7 запросив свідка в кафе, де просив її надати неправдиві свідчення в суді про те, що йому гранати підкинули, на що вона відмовилась;

- свідка ОСОБА_20 , допитаного в судовому засіданні, який повідомив, що з 2020 року він є головою ГБК-18. Гараж НОМЕР_7 належить ОСОБА_7 , який є його єдиним власником. В зазначеному гаражі ОСОБА_7 ремонтує автомобілі, в тому числі транспортні засоби військовослужбовців Збройних Сил України. На території ГБК-18 не ведеться відеоспостереження, в ГБК №18 відсутні дублікати ключів від гаражів. Свідок не бачив, щоб хтось інший, окрім ОСОБА_7 , відкривав гараж останнього.

Поряд з цим суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені показання свідків об`єктивно підтверджуються, узгоджуються та доповнюються ще й наступними доказами, а саме:

- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000364 від 02.04.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 п.5 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України /том 1 а.с.98-99/;

- постановою прокурора Лозівської окружної прокуратури ОСОБА_21 про об`єднання матеріалів досудового розслідування у кримінальних провадженнях №0000364, №0000373 в одне провадження за №0000364 /том 1 а.с.107-108/;

- рапортом оперуповноваженого СКП Лозівського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_12 про надання дозволу на внесення відомостей до ЖЄО Лозівського РВП ГУНП в Харківській області про те, що до нього звернувся громадянин ОСОБА_22 , з повідомленням про те, що він на території м.Лозова Харківської області готується до вчинення особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я громадянина ОСОБА_23 способом, небезпечним для життя багатьох осіб /том 1 а.с.102/;

- рапортом оперуповноваженого СКП Лозівського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_12 про надання дозволу на внесення відомостей до ЖЄО Лозівського РВП ГУНП в Харківській області про те, що до нього 02.04.2024 звернувся громадянин ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який користується мобільним телефоном НОМЕР_3 ?, проживає за адресою: АДРЕСА_3 , користується гаражним приміщенням ГБК-18, гараж № НОМЕР_1 у м.Лозова Харківської області, з повідомленням про те, що він має намір вбити ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_3 (на прізвисько ОСОБА_13 ) з мотивів ревнощів за допомогою саморобного вибухового пристрою, а саме підірвати його автомобіль Toyota Land Cruiser Prado 150, д.н.з. НОМЕР_4 , коли ОСОБА_16 буде в ньому знаходитись. Також ОСОБА_7 просив його посприяти йому у вчиненні даного злочину, а саме провести його по маршруту, де камери відеоспостережень «Безпечна громада» мають сліпі зони, з метою його таємного пересування та конспірації /том 1 а.с.103/;??

- рапортом слідчого СВ Лозівського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_25 про надання дозволу на внесення відомостей до ЖЄО Лозівського РВП ГУНП в Харківській області про те, що в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000364 від 02.04.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.14 п.5 ч.2 ст.115 КК України, встановлено, що гр. ОСОБА_22 та інші, на даний момент невстановлені особи, за місцем свого мешкання зберігають зброю, вибухові пристрої, вибухові речовини та боєприпаси /том 1 а.с.106/;

- протоколом за результатами здійснення негласних слідчих (розшукових) дій - аудіо, -відео контроль особи від 02.05.2024, де задокументовано поведінку та розмову між особою, зазначеною як « ОСОБА_26 », та ОСОБА_7 12.04.2024 в період часу з 11 год. 53 хв. до 12 год. 30 хв. з MSDHC №96, MSDHC № 97 /том 1 а.с.93-97/;

- постановою слідчого СВ Лозівського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_27 про закриття кримінального провадження №0000364 від 02.04.2024, за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.14 п.5 ч.2 ст.115 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України /том 1 а.с.113-115/;

- ухвалою слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17.04.2024 про надання дозволу на проведення обшуку у гаражному приміщенні, розташованому за адресою: м.Лозова Харківської області, ГБК-18, гараж НОМЕР_7 /том 1 а.с.112/;

- протоколом обшуку від 19.04.2024 з відеозаписом, гаражного приміщення № НОМЕР_1 на ГБК 18, в ході якого виявлено на вилучено 2 запали типу УЗРГМ-2 із маркуванням «83-86-583»; корпус гранати Ф-1 із маркуванням «107-88-771»; корпус гранати РГД-5 із маркуванням «-166-86Т»; поліетиленовий пакет /том 1 а.с.147-155/.

- протоколом огляду речей та предметів від 07.05.2024, згідно з яким для огляду надані предмети, упаковані у чотири паперові сейф-пакети НПУ упаковки №№1-4. На одній з сторін пакетів маються пояснювальні написи та підписи осіб, виконані барвником синього кольору. На іншій стороні кожного пакету клапан додатково оклеєний паперовою пломбою синього кольору Національної поліції України. На кожній пломбі мається номер, а саме: на упаковці №1 «NPU-0619012», на упаковці №2 «NPU-0619011», на упаковці №3 «NPU-0619010», на упаковці №4

- актом перевірки об`єкта та наявності вибухових матеріалів від 07.05.2024, згідно з яким оглянуто два запали УЗРГМ-2, один корпус гранати Ф-1, один корпус гранати РПГ-5 /том 1 а.с.118/;

- висновком експертів №КСЕ-19/121-24/13502 від 21.05.2024, з довідками про категорію вибухонебезпечності виявлених вибухових матеріалів, згідно з яким предмети, надані для дослідження, є: корпусом ручної гранати Ф-1, промислового способу виготовлення, в окремому стані (без засобу підриву) до категорії вибухових пристроїв, бойових припасів не відноситься, є конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини; корпусом ручної гранати РГД-5, промислового способу виготовлення, в окремому стані (без засобу підриву) до категорії вибухових пристроїв, бойових припасів не відноситься, є конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини; двома підривачами до ручних гранат типу УЗРГМ, промислового способу виготовлення, які є вибуховими пристроями, до категорії бойових припасів не відносяться. У своїй сукупності (штатному з`єднанні) корпуси ручних гранат Ф-1 та РГД-5 з підривачами до ручних гранат типу УЗРГМ утворюють ручні гранати Ф-1 та РГД-5, які відносяться до категорії бойових припасів /том 1 а.с.119-129/;

- ухвалою слідчого судді Харківського апеляційного суду від 05.04.2024 про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а саме: зняття інформації з електронних комунікаційних мереж мобільного терміналу із абонентським номером НОМЕР_3 ?, яким користується ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що полягає у проведенні із застосуванням відповідних технічних засобів спостереження, відбору та фіксації змісту інформації, яка передається особою та має значення для досудового розслідування, а також одержанні, перетворенні і фіксації різних видів сигналів, що передаються каналами зв`язку; ?обстеження публічно недоступних місць, житла, чи іншого володіння особи, а саме, гаражу АДРЕСА_4 , яким користується ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою встановлення технічних засобів аудіо-, відеоконтролю особи; -аудіо-, відеоконтроль особи відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки є достатні підстави вважати, що його розмови, чи інші звуки, рухи, дії, пов`язані з його незаконною діяльністю чи місцем перебування, можуть містити відомості, які мають значення для проведення досудового розслідування вказаного злочину, а також розгляду справи по суті; візуальне спостереження у публічно доступних місцях відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , з метою пошуку, фіксації та перевірки відомостей про цю особу, її дії та поведінку, фіксації та встановлення тих, з ким ця особа контактує, встановлення адрес відвідування з використанням відеозапису, фотографування, спеціальних технічних засобів для спостереження /том 1 а.с.134-136/;

- характеристикою від 16.08.2024, згідно з якою ОСОБА_7 є членом ГБК-18 (бокс НОМЕР_7) з 14.09.2022. За період членства в ГБК №18 зарекомендував себе з позитивної сторони, користується повагою серед членів ГБК, надає допомогу військовослужбовцям Збройних Сил України в ремонті автомобільної техніки /том 1 а.с.170/;

Таким чином, суд першої інстанції дослідив всі обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно та всебічно перевірив зібрані під час досудового розслідування докази та дав їм кожному окремо та у сукупності належну оцінку, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.

Крім того, суд першої інстанції не погодився з кваліфікацією органом досудового розслідування дій обвинуваченого за ч.1 ст.263 КК України як придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, оскільки стороною обвинувачення не доведено факт придбання ОСОБА_7 однієї ручної гранати Ф-1 та однієї ручної гранати РГД-5.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частини другої цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках на потерпілого.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що так як доказів вчинення обвинуваченим придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу під час досудового слідства не було здобуто, і в суді не доведено належними та допустимими доказами, то зазначена обставина не дозволяє кваліфікувати дії обвинуваченого за ч.1 ст.263 КК України як придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу. В той же час суд не був позбавлений можливості винести обвинувальний вирок за ч.1 ст.263 КК України, оскільки зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу є самостійною підставою притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.263 КК України. Даний злочин відноситься до триваючих злочинів і є закінченим, зокрема, в момент його виявлення працівниками правоохоронних органів.

Що стосується доводів захисника обвинуваченого стосовно невстановлення достатніх доказів для доведення вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а саме зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Так, захисник зазначає, що покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 не відповідають фактичним обставинами справи, а також те, що судом першої інстанції було неправильно оцінено їхні покази.

Зазначені свідки були допитані у суді першої інстанції та надали свої показання суду безпосередньо. У такому випадку посилання сторони захисту на покази, отримані на досудовому розслідуванні, є не доречними, оскільки відповідно до вимог КПК України суд досліджує докази безпосередньо; показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Разом з цим, відповідно до ч.1 ст.65 КПК України, свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань.

Як вбачається з показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , вони є послідовними та логічними, узгоджуються між собою та з іншими доказами у кримінальному провадженні.

При цьому, свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів та повідомили суду ту інформацію, якою володіли, у зв`язку з цим апеляційним судом не вбачається підстав для сумніву у показах вказаних осіб. Доказів щодо упередження зазначених свідків стороною захисту не надано.

Також сторона захисту у змагальному процесі не була позбавлена можливості задавати свідкам питання, у тому числі з метою викриття їхньої необізнаності щодо діяльності ОСОБА_7 та використовувати отримані дані для відстоювання своєї позиції стосовно невинуватості обвинуваченого.

Твердження сторони захисту стосовно того, що суд першої інстанції неправильно оцінив покази цих свідків, після дослідження матеріалів справи також не підтвердилися. Прослухавши технічні записи судових засідань від 05.02.2025, 06.03.2025, під час яких було допитано вказаних свідків, можна зробити висновок, що надані ними покази достовірно відображені у вироку суду першої інстанції, а їхній зміст жодним чином не звужується.

Доводи сторони захисту про те, що під час обшуку в гаражі обвинуваченого не було виявлено вибухової речовини, схожої на тротил, яка, за показаннями свідка ОСОБА_12 , демонструвалася обвинуваченим раніше, не спростовує обставин, встановлених судом першої інстанції, та не має істотного значення для правильного вирішення справи.

Слід зазначити, що відсутність зазначеної речовини під час обшуку не виключає її наявності у момент, коли обвинувачений спілкувався зі свідком, а тому сам по собі цей факт не може свідчити про недостовірність показань останнього.

Водночас обвинуваченому інкриміновано саме незаконне зберігання однієї ручної гранати Ф-1 та однієї ручної гранати РГД-5, які були фактично вилучені в ході обшуку, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема протоколом обшуку та висновками експертів.

Таким чином, зазначені доводи не впливають на кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.1 ст.263 КК України та не мають суттєвого значення для висновків суду щодо доведеності пред`явленого обвинувачення.

Посилання сторони захисту на те, що суд першої інстанції не врахував репутацію свідка ОСОБА_14 , зокрема наявність у нього судимостей, не є переконливими та не впливають на допустимість чи достовірність його показань.

Відповідно до ст.94 КПК України, суд надає оцінку доказам на основі їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності для прийняття процесуального рішення.

Репутація свідка, у тому числі наявність судимостей, не є юридичним критерієм, який автоматично знецінює його показання або виключає можливість їх використання як джерела доказів.

У справі відсутні дані про те, що свідок ОСОБА_14 був зацікавлений у результатах провадження або перебував під тиском. Показання, які були надані ним 06.03.2025 у судовому засіданні, судом досліджені безпосередньо, відповідно до вимог ст.23 КПК України, та покладені в основу вироку у сукупності з іншими доказами.

Крім того, джерело отримання органом досудового розслідування інформації про можливі свідчення свідка не є обов`язковим для з`ясування у вироку, оскільки його допит проведено у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, а стороною захисту не доведено наявності процесуальних порушень при цьому.

Відтак, суд першої інстанції правомірно врахував показання свідка ОСОБА_14 як доказ, оцінивши їх з дотриманням вимог закону, а доводи захисника з цього приводу є необґрунтованими.

Таким чином, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та вироку, суд першої інстанції дослідив показання свідків безпосередньо у судовому засіданні відповідно до вимог КПК України, надав їм належну правову оцінку, визнав їх достовірними та послідовними, виклавши у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Суд сприйняв ці показання особисто, у судовому засіданні, що відповідає принципу безпосередності дослідження доказів, передбаченому КПК України.

Підстав не погоджуватись з оцінкою цих доказів судом першої інстанції колегія суддів не вбачає.

При цьому, колегія суддів критично ставиться до версії захисника обвинуваченого про непричетність ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, у зв`язку з тим, що до приміщення гаражу мали доступ сторонні особи і гранати йому могли підкинути, та розцінює її як надуману з метою уникнення відповідальності за вчинене. Докази, наявні в матеріалах справи, в повному обсязі спростовують зазначені доводи і підтверджують умисел обвинуваченого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а саме зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 є членом ГБК-18, користується гаражем № НОМЕР_1 . Гараж НОМЕР_7, де були знайдені бойові припаси, не має вільного доступу, оскільки зачиняється на замок; ключ від замку має лише обвинувачений, ключ від гаражу наявний в єдиному екземплярі, дублікатів ключа від гаражу № НОМЕР_1 в ГБК №18 не зберігається, що є перешкодою для доступу в гараж сторонніх осіб. Обвинувачений нікому не розказував про втрату ключа від гаражу на певний час. Обвинувачений власноруч відкривав гараж єдиним екземпляром ключа для проведення обшуку. В гаражі обвинувачений здійснював ремонт транспортних засобів самостійно, найманих працівників не мав. Отже, стороною захисту не доведено, що до гаражу був вільний доступ сторонніх осіб.

Доводи сторони захисту щодо непричетності обвинуваченого до підготовки вбивства, не підлягають оцінці в межах цього кримінального провадження, оскільки кримінальне провадження №0000364 від 02.04.2024 за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.14 п.5 ч.2 ст.115 КК України, було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, і не є предметом апеляційного перегляду.

Натомість суд першої інстанції правильно встановив факт незаконного зберігання бойових припасів, що підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст.94 КПК України, критерію «поза розумним сумнівом», оцінивши усі наявні докази, прийшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та цілком вірно кваліфікував його дії саме за ч.1 ст.263 КК України, а саме як зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу. У зв`язку з цим доводи захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення не є слушними і не підлягають задоволенню.

Перевіряючи доводи прокурора стосовно невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів вважає їх позбавленими правових підстав, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи зі вказаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі №682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України, невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання та звільняючи при цьому від його відбування, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а також особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив кримінальне правопорушення вперше, перебуває у цивільному шлюбі, неофіційно працює електриком, автомеханіком з ремонту транспортних засобів, є особою з інвалідністю ІІІ групи, як член ГБК-18 характеризується позитивно, має постійне місце проживання.

За висновком, викладеним в досудовій доповіді, виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі є можливим та не становить високої небезпеки для суспільства.

Відповідно до ст.ст.66, 67 КК України, судом першої інстанції зазначено про відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Навівши зазначені обставини, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що є всі підстави для застосування ст.75 КК України, а саме звільнення від відбування покарання з випробуванням з покладенням обов`язків, які сприятимуть виправленню обвинуваченого.

Переглядаючи вирок суду в частині правильності призначення ОСОБА_7 покарання, колегією суддів встановлено та не спростовано стороною обвинувачення обставини, що характеризують його особу, а саме те, що він раніше не судимий та не притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив кримінальне правопорушення вперше, перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_9 та виховує разом з нею її доньку, має матір, яка є пенсіонеркою, неофіційно працює електриком, автомеханіком з ремонту транспортних засобів, є особою з інвалідністю ІІІ групи, характеризується позитивно, має постійне місце проживання.

Згідно з висновком, викладеним в досудовій доповіді про обвинуваченого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, у т.ч. для окремих осіб, оцінюються як середні. Відділ з питань пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення або обмеження волі є можливим та не становить високої небезпеки для суспільства (в тому числі для окремих осіб) (том 1 а.с.57-59).

В матеріалах справи також наявна характеристика ОСОБА_7 , видана головою ГБК-18 м.Лозова від 16.08.2024. Так, ОСОБА_7 як член ГБК-18 характеризується з позитивної сторони та користується повагою серед інших членів ГБК, надає допомогу військовослужбовцям Збройних Сил України в ремонті автомобільної техніки (том 1 а.с.34).

Зазначене підтверджується й листом командира військової частини НОМЕР_5 , яка знаходиться у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_6 , згідно з яким увесь особовий склад батальйону «АЙДАР» висловлює глибоку вдячність ОСОБА_7 за допомогу, а саме бездоганний ремонт автомобільної техніки, яка допомагає виконувати бойові завдання (том 1 а.с.35).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що обвинувачений працює електриком, автомеханіком з ремонту транспортних засобів на неофіційній основі. Незважаючи на відсутність офіційного оформлення, зазначене свідчить про прагнення обвинуваченого до праці та отримання доходу, а тому доводи прокурора про те, що ОСОБА_7 не займається суспільно корисною працею, не відповідають фактичним обставинам справи.

Наявність обставин, що пом`якшують покарання, не є обов`язковою умовою для застосування положень ст.75 КК України щодо звільнення особи від відбування покарання з випробуванням. Основною умовою є оцінка судом особи винного, обставин справи та можливості його виправлення без відбування покарання, а тому доводи прокурора у цій частині також не можуть бути взяті до уваги колегією суддів.

Будь-яких нових даних, провокуючих особистість обвинуваченого, стороною обвинувачення надано не було у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора не знайшли свого підтвердження.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при досить повному та ретельному вивченні особистості обвинуваченого обґрунтовано зробив висновок про те, що дані, які характеризують ОСОБА_7 , поряд із відсутністю обставин, які можна визнати обтяжуючими, дають підстави дійти висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, однак в умовах здійснення контролю за його поведінкою.

Усі інші доводи апеляційної скарги щодо невідповідності призначеного покарання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що саме такий вид покарання, як позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки зі звільненням від відбування призначеного покарання, якщо ОСОБА_7 протягом іспитового строку, тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього, відповідно до ст.76 КК України, обов`язки, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для скасування вироку і призначення обвинуваченому покарання у виді 5 років позбавлення волі з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Щодо апеляційних доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягає застосуванню - ст.ст.96-1, 96-2 КК України та п.5 ч.9 ст.100 КПК України, суд апеляційної інстанції вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч.1 ст.96-1 КК України, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення в тому числі й умисного кримінального правопорушення, за яке передбачено основне покарання у виді позбавлення волі.

Згідно з п.3 ч.1 ст.96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави.

Крім того, відповідно до п.п.3-5 ч.9 ст.100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

При цьому, майно, що було предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом, та/або вилучене з обігу, передається відповідним установам або знищується; майно, яке не має ніякої цінності і не може бути використане, знищується, а у разі необхідності - передається до криміналістичних колекцій експертних установ або заінтересованим особам на їх прохання; гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, питання про долю речових доказів було вирішено в порядку ст.100 КПК України, у зв`язку з чим їх було ухвалено знищити.

Не застосувавши вищезазначені положення КК України, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що, відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для зміни судового рішення при розгляді справи судом апеляційної інстанції, а саме в частині вирішення долі речових доказів, шляхом конфіскації зазначених вибухових боєприпасів в дохід держави, в порядку ст.ст.96-1, 96-2 КК України.

Згідно з Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з 24.02.2022 введено воєнний стан на 30 діб, який в подальшому було продовжено (останній раз 15.07.2025 строком на 90 діб).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №186-р від 26.02.2022, зі змінами, внесеними згідно з Розпорядженням КМУ №225-р від 16.03.2022, вирішено передати необхідне для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та цивільного захисту населення в умовах воєнного стану конфісковане майно, майно, визнане безхазяйним, майно, за яким не звернувся власник до кінця строку зберігання (у тому числі майно, визначене у статті 184 Митного кодексу України), що за правом успадкування чи на інших законних підставах перейшло у власність держави, до сфери управління Державної служби з надзвичайних ситуацій, Міністерства оборони, інших центральних органів виконавчої влади та державних органів, які здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до закону, та правоохоронними органами.

У разі коли майно, визначене в абзаці першому цього пункту, не було передано в установленому порядку, таке майно передається відповідній обласній військовій адміністрації за місцем його знаходження після погодження із зазначеними в цьому пункті державними органами.

Враховуючи введення з 24.02.2022 воєнного стану на території України, необхідність забезпечення потреб оборони держави, забезпечення національної безпеки, відсічі збройної агресії російської федерації проти України, усунення загрози небезпеки, державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також, що чинним законодавством передбачено можливість передачі конфіскованого майна, що перейшло у власність держави, колегія суддів вважає, що знищення вилучених 2 запалів типу УЗРГМ-2 із маркуванням «83-86-583», корпусу гранати Ф-1 із маркуванням «107-88-77Т», корпусу гранати РГД-5 із маркуванням «-166-86T», є недоцільним, та вони підлягають спеціальній конфіскації у власність держави, в особі Міністерства оборони України.

У зв`язку із наведеним, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду в частині вирішення долі речових доказів - зміні з підстав, викладених вище.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.05.2025 по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.1 ст.263 КК України, - змінити.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора, - задовольнити частково.

На підставі ст.ст.96-1, 96-2 КК України та п.5 ч.9 ст.100 КПК України застосувати спеціальну конфіскацію у виді конфіскації 2 запалів типу УЗРГМ-2 із маркуванням «83-86-583», корпусу гранати Ф-1 із маркуванням «107-88-77Т», корпусу гранати РГД-5 із маркуванням «-166-86T» у власність держави в особі Міністерства оборони України.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4