Провадження № 11-кп/4808/114/25
Категорія ч.2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника потерпілого адвоката ОСОБА_11 на вирок Івано-Франківського міського суду від 05 грудня 2024 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, громадянина України, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Івано-Франківського міського суду від 05 грудня 2024 року, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання - позбавлення волі на строк 4 роки без позбавленням права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Іспитовий строк постановлено обчислювати з моменту проголошення вироку.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 7 409 гривень процесуальних витрат у кримінальному провадженні за проведення експертиз.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 , ПАТ «Страхова компанія «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» про відшкодування шкоди задовольнено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 200 000 гривень моральної шкоди, з яких 57 000 вважати уже сплаченими, та 20 000 гривень витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» на користь ОСОБА_10 витрати на лікування в розмірі 44 130,15 гривень; шкоду пов`язану із тимчасовою втратою працездатності в розмірі 50 313,32 гривень; моральну шкоду в розмірі 4722,17 гривень.

Арешти накладені ухвалами суду скасовано.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України. Судом встановлено, що ОСОБА_8 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, як особа, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

Так, 03.08.2023 року, близько 23 год. 05 хв., ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «BMW 520I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в м. Івано-Франківську по вул. Коновальця, зі сторони вул. Отця Блавацького, у напрямку вул. Петлюри.

В той час, попереду автомобіля марки «BMW 520I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , проїзною частиною, прямолінійно в попутному напрямку, в правій смузі руху, на велосипеді марки «Optima Battle» рухався ОСОБА_10 .

Водій ОСОБА_8 проявив неуважність, не урахував дорожню обстановку, яка склалася, не обрав безпечної швидкості руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, з моменту виникнення перешкоди для руху, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, унаслідок чого вчинив наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 .

При цьому, водій ОСОБА_8 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме:

п. 1.7., відповідно до якого водії зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як велосипедисти;

п. 2.3., в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, технічним станом транспортного засобу, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п. 12.1., в якому зазначено, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п. 12.3., згідно якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

п. 1.10., стосовно терміну «перешкода для руху» - нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу.

У результаті порушення ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України відбулась дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої велосипедист ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми живота та його органів з двохмоментним розривом селезінки, крововиливом в черевну порожнину, що викликало необхідність у проведенні операції (Спленектомія. Дренування черевної порожнини), які відповідно до висновку експерта, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як таких, що є небезпечними для життя в момент спричинення; закритого перелому тіла 12-го хребця грудного відділу хребта, закритої тупої травми лівої гомілки з гематомою м`яких тканин та гострим посттравматичним тромбозом глибоких вен гомілки, які відповідно до висновку експерта відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, які викликали тривалий розлад здоров`я, і не є небезпечні для життя в момент спричинення; рани в ділянках голови та лівої ноги, які відповідно до висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я; саден в ділянках голови та лівої руки, які відповідно до висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В поданій апеляційній скарзі представник потерпілого адвокат ОСОБА_11 не оспорюючи доведеність вини, правильність кваліфікації дій обвинуваченого вважає, що оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню з постановленням нового вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість, а також через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Зазначає, що суд прийняв рішення, яке повністю протирічить ним же наведеному, помилково сприйнявши визнання підозрюваним своєї вини, як прояв щирого каяття і активного сприяння розкриттю злочину, визнавши їх обставинами, що пом`якшують покарання.

Звертає увагу, що поведінка обвинуваченого з часу вчинення кримінального правопорушення і до винесення судом рішення свідчить про відсутність щирого каяття, оскільки останній станом здоров`я потерпілого не цікавився, будь-яких ознак турботи до нього не проявляв, не докладав зусиль відшкодувати або в інший спосіб усунути шкоду, задану його діями здоров`ю і каліцтвом.

В поведінці обвинуваченого під час судового розгляду були відсутні ознаки щирого свого осуду та дійсного жалю. Цивільний позов визнав тільки на суму 100 000 грн.

Також вказує, що визнання обвинуваченим свої вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.

Наявні дані про особу обвинуваченого, відсутність судимостей, саме по собі не є такими, які б давали суду можливість призначити невиправдано м`яке покарання.

Частина друга ст. 286 КК України передбачає застосування додаткової міри покарання позбавлення права керування транспортним засобами , і воно є альтернативним, а тому суд у вироку повинен був мотивувати своє рішення, чому саме до винної особи він не застосував додаткову міру покарання.

Разом з тим, потерпілий був єдиним, хто постраждав від кримінального правопорушення та лишився єдиним по результатах розгляду справи, що є явно несправедливим.

Адже, життєвий уклад ОСОБА_8 жодних змін не зазнав, на відміну від потерпілого, який втратив здоров`я і навички, провів значну кількість часу і продовжує проводити в лікувальних закладах, намагаючись підтримати своє здоров`я, не маючи сил на сім`ю і дитину, зазнавши непоправних наслідків для свого здоров`я, став особою з інвалідністю.

З цих підстав вважає за необхідне скасувати оскаржуваний вирок суду і постановити новий без застосування ст. 75 КК України і застосувати додаткову міру покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 цього Кодексу.

Щодо розміру відшкодування моральної шкоди зазначає, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 містить детальні доводи з яких він виходив при визначенні розміру моральної шкоди в зазначеній сумі, і вказаний ним розмір повністю підтверджується відповідними доказами наявними в матеріалах справи.

Суд не врахував належним чином вимоги ч.ч.2 та 3 ст. 23 ЦК України.

Визначаючи розмір моральної шкоди для потерпілого та зменшуючи його більш ніж наполовину від зазначеної суми, суд першої інстанції повною мірою не врахував характеру вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків для потерпілого, глибини та тривалості моральних і фізичних страждань, пов`язаних із вчиненням щодо нього протиправних дій обвинуваченим, зокрема того, що внаслідок ДТП він отримав тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до тривалого лікування (239 днів лікарняних) і в результаті чого йому встановлено ІІІ групу інвалідності, що безумовно має негативний вплив на його життя, як і не врахував ступінь вини обвинуваченого.

Не враховано судом і ступінь погіршення за наслідками травм після ДТП фізичних здібностей потерпілого, що, зокрема мало наслідком вимушеного переведення його на іншу менш оплачувану посаду.

Відтак розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає сплаті обвинуваченим не було визначено із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням фізичних і моральних страждань потерпілого, конкретних обставин справи і наслідків вчиненого злочину та є занадто низьким.

Заявлений потерпілим розмір моральної шкоди не є ні надмірним, ні рівнозначним обсягу завданої йому шкоди немайнового характеру з огляду на його молодий вік і непоправимі наслідки, які настали для його здоров`я та супроводжуватимуть його все життя. А тому заявлений вказаний цивільний позов підлягав задоволенню в повному обсязі.

Просить вирок Івано-Франківського міського суду від 05 грудня 2024 року з наведених підстав скасувати та призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задовольнити в повному обсязі.

До початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав заперечення на зазначену апеляційну скаргу, в якому вказує, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки оскаржуваний вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Вказує, що наведені апелянтом міркування щодо безпідставного визнання судом обставин, що пом`якшують покарання, ґрунтуються на припущеннях або неправильній оцінці обставин справи та особи обвинуваченого і частково не відповідають дійсності.

Позиція потерпілого щодо призначення обвинуваченому реальної міри покарання, не може вважатися достатньою правовою перешкодою для звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції правильно оцінив усі обставини справи і дав їм належну правову оцінку, при цьому було дотримано принципів справедливості та індивідуалізації покарання.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд правомірно визнав щире каяття ОСОБА_8 , активне сприяння розслідуванню кримінального правопорушення. Адже ОСОБА_8 , як на стадії досудового розслідування, так і під час розгляду справи в суді визнав свою вину та дав правдиві, послідовні, такі, що повністю узгоджуються з іншими доказами, показання. Також ОСОБА_8 неодноразово вибачався перед потерпілим і висловлював щирий жаль з приводу завдання йому тілесних ушкоджень внаслідок ДТП.

Крім цього, ОСОБА_8 та його близькі родичі, як на стадії досудового розслідування, так і під час судового розгляду справи неодноразово спілкувалися із потерпілим ОСОБА_10 , надаючи тому грошові кошти в якості відшкодування завданої шкоди. Обвинувачений ОСОБА_8 регулярно перераховував потерпілому грошові суми із свого заробітку. Цю обставину підтвердив у судовому засіданні й сам потерпілий. Водночас обвинувачений не мав інших джерел доходу, крім заробітної плати, а тому не мав можливості відшкодувати шкоду потерпілому в розмірі, зазначену в цивільному позові.

Звертає увагу, що при призначенні покарання обвинуваченому, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого що підтверджено також прокурором у судовому засіданні, як обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Також суд врахував інформацію з досудової доповіді органу пробації.

Тому суд при призначенні покарання правильно врахував положення ст. 75 КК України і обґрунтовано звільнив обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання із встановленням іспитового строку.

Суд правомірно не застосував до ОСОБА_8 додаткове покарання позбавлення права керування транспортними засобами, яке є альтернативним. Водночас зазначає, що обвинувачений працює на посаді водія, заробіток на цій роботі є єдиним джерелом доходу, що забезпечує фізичне існування та мінімальні потреби для життя. Виключно із цього заробітку обвинувачений матиме змогу в подальшому відшкодовувати потерпілому завдану шкоду.

Зазначає, що щодо визначеного розміру моральної шкоди 200 000 грн., з яких 57 000 грн. вважати уже сплаченими, то суд при цьому виходив з положень ст. 23 ЦК України. Ця сума є обґрунтованою, такою що відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань потерпілого, іншим обставинам, які мають істотне значення. При визначені розміру моральної шкоди судом повністю враховано вимоги розумності та справедливості.

Просить апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Івано-Франківського міського суду від 05.12.2024 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Під час апеляційного розгляду:

- потерпілий ОСОБА_10 та його представник адвокат ОСОБА_11 підтримали подану апеляційну скаргу, просили вирок суду скасувати та задовольнити апеляційні вимоги;

- прокурор, обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 , заперечили проти поданої апеляційної скарги представника потерпілого, просили залишити її без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника потерпілого підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій, сторонами кримінального провадження не оскаржені, а тому апеляційний суд перевіряє законність вироку лише в частині призначеного покарання та щодо розміру цивільного позову про стягнення моральної шкоди.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається із оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 , в порядку ч.3 ст.349 КПК України, правильно зрозумів зміст обставин справи, і у зв`язку із повним визнанням вини, вважав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів, зібраних на досудовому слідстві, і що в подальшому він не матиме права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку. Інші учасники судового розгляду проти цього не заперечили.

Колегія суддів не вбачає порушень проведення судом судового розгляду в порядку ч.3 ст.349 КПК України, а тому фактичні обставини справи, які ніким з учасників процесу не оспорюються, апеляційним судом не перевірялися.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілого на м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання з підстав невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також в частині не призначення судом додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, є необґрунтованим, виходячи із наступного.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 цього ж Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Так, призначаючи ОСОБА_8 , покарання, суд в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, які відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів.

Пленум Верховного суду України у своїй Постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», п. 2, роз`яснив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог в частині призначення обвинуваченому покарання дотримався. Призначене покарання є справедливими та законними з врахуванням всіх фактичних обставин по справі, у їх сукупності, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_8 , є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а доводи апеляційної скарги представника потерпілого в цій частині, є безпідставними та непереконливими.

Поряд з вищенаведеним, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , врахував також дані про його особу та обставини, що пом`якшують покарання, зокрема: обвинувачений раніше не судимий, неодружений, на диспансерному обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, часткове відшкодування потерпілому шкоди, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що підтверджено також прокурором у судовому засіданні, як обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Обставин, що обтяжують обвинуваченому покарання судом першої інстанції не встановлено.

Як вбачається з досудової доповіді, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, результати оцінки ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення, а також його імовірної небезпеки для суспільства свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства.

Враховуючи наведене, а саме обставини, на які посилається представник потерпілого в апеляційній скарзі, як на підстави для призначення обвинуваченому покарання без застосування ст. 75 КК України із позбавленням права керувати транспортними засобами, були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 .

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, встановивши вину ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, врахувавши дані про особу обвинуваченого та обставини, які пом`якшують покарання та виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення йому покарання у межах санкції статті за вказаний злочин, а саме у виді 4 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами та на підставі положень ст.75 КК України правильно звільнив обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю два роки, із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього ж Кодексу, та що це покарання відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та його індивідуалізації.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не призначив обвинуваченому ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, виходячи із такого.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 своєї постанови №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначив, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 ст.287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

Пунктом 20 зазначеної постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Санкція ч.2 ст.286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, призначаючи покарання, правомірно не застосував до ОСОБА_8 додаткове покарання, а саме позбавлення права керування транспортними засобами, яке є альтернативним, при цьому врахував ступінь тяжкості вчиненного ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке є необережним тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого та обставини, які пом`якшують йому покарання, а також те, що обвинувачений працює водієм, і заробіток на цій роботі для нього є єдиним джерелом доходу, що забезпечує фізичне існування та мінімальні потреби для життя, також, виключно із цього заробітку обвинувачений зможе в подальшому відшкодувати потерпілому завдану шкоду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілого про відсутність у діях ОСОБА_8 такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття, є безпідставними.

Колегія суддів звертає увагу, що щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою провину як на досудовому розслідуванні, в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, активно сприяв розслідуванню кримінального правопорушення, висловлював жаль з приводу події та її наслідків запевняючи суд, що такого більше не повториться. Також, як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, частково відшкодовував заподіяну шкоду потерпілому, що підтверджується відповідними квитанціями в матеріалах провадження, в тому числі і поданими стороною захисту під час апеляційного розгляду.

Зазначені обставини, всупереч доводам апеляційної скарги представника потерпілого, не дають підстав вважати, що щире каяття обвинуваченого і активне сприяння розслідуванню кримінального правопорушення носять формальний характер і не підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілого щодо визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки він є значно заниженим, колегія суддів вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи потерпілий ОСОБА_10 подав позовну заяву про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Вимогами поданої позовної заяви просив окрім іншого стягнути з ОСОБА_8 449 230, 40 гривень моральної шкоди.

Так, згідно з вимогами ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням, або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 3 статті 23 ЦК України передбачена можливість відшкодування моральної шкоди грошовими коштами. При цьому розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено в ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пленум Верховного Суду України в п.9 своєї постанови №4 від 31.09.2013 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції хоча правильно встановлено, але при цьому не в повному обсязі враховано глибину, характер та обсяг фізичних та психічних хвилювань та страждань позивача, які виникли внаслідок отриманих ним травм.

Зокрема, судом не було в повній мірі враховано, що моральна шкода, заподіяна обвинуваченим позивачеві виразилась в тому, що внаслідок зазначеного ДТП, потерпілому спричинено моральні страждання, які повністю змінили його життя, він втратив свою попередню роботу і внаслідок заподіяного ушкодження вже не матиме змоги повернутися до колишнього способу життя та працездатності, а отже, і фінансової забезпеченості. На даний час позивач продовжує відчувати фізичний біль та страждання, яких він зазнав внаслідок ДТП, проходить постійні лікування та реабілітації, і внаслідок чого йому встановлено ІІІ групу інвалідності, що має непоправимий негативний вплив на його життя. Таким чином, все це призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, необхідності у відшуканні додаткових зусиль для організації свого життя.

Водночас, стягнення судом з обвинуваченого моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. на думку колегії суддів, є недостатнім, враховуючи зазначені вище фізичні і моральні страждання потерпілого.

Тому, оцінюючи наведені вище обставини у сукупності з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір завданої потерпілому моральної шкоди, який підлягає стягненню за рішенням суду, необхідно збільшити до 400 000 гривень, у зв`язку із чим вирок суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням конкретних обставин справи, така сума буде співмірною з моральними стражданнями потерпілого.

За таких обставин цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Згідно п.3 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції змінити в частині стягнення моральної шкоди.

В іншій частині оскаржуваний вирок підлягає залишенню без змін.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника потерпілого адвоката ОСОБА_11 підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 403 - 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника потерпілого - адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Івано-Франківського міського суду від 05 грудня 2024 року щодо ОСОБА_8 обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України в частині стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ) 400 000 гривень моральної шкоди.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_5