КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3971/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження, сформованого з кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000953, по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 305 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України,

за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 10 квітня 2025 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 10 квітня 2025 року продовжено відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 діб, тобто до 09 червня 2025 року включно.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду, вважаючи її незаконною, через невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає про порушення порядку розгляду клопотання про продовження строків досудового розслідування, що свідчить про незаконність оскаржуваної ухвали.

Посилається на необґрунтованість висунутої підозри. Зазначає що прокурор у клопотанні про продовження строку тримання під вартою вказує, що вина (а не підозра) обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому правопорушень підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження. При цьому прокурор не наводить доказів обґрунтованості саме підозри ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях.

Також звертає увагу, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення, а кваліфікація злочинів, нібито скоєних ОСОБА_6 є помилковою, надуманою та непідтвердженою матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи.

Також, за твердженнями захисника, ризики, на які посилався прокурор у поданому клопотанні та враховані судом першої інстанції, грунтується лише на припущеннях прокурора.

При цьому у клопотанні про продовження строку тримання підвартою не вказано та не доведено будь-якими доказами неможливість застосування до ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, що є порушенням вимог ст.194 КПК України.

Звертає увагу, що обґрунтування прокурором неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину,за який передбачене покарання у вигляді позбавлення волі строком від 7до 12-ти років, відповідно до усталеної практики ЕСПЛ не може бути достатньою підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу.

Також, за доводами апелянта, без урахування суду залишилось і те, що ОСОБА_6 до затримання мав постійне місце роботи та місце проживання.

За результатами апеляційного перегляду просить оскаржувану ухвалу суду про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно ОСОБА_6 , запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту,з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.

Захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду, вважаючи її незаконною.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник вказує, що у клопотанні про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 прокурор посилався на те, що останній може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливати на свідків в цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким іншим чином, вчинити інші кримінальні правопорушення. При цьому захисник зазначає, що заявлені ризики не підтверджуються жодними даними.

Просить врахувати, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, що відображено у справі ЄСПЛ «Боротюк проти України», та «Єчюс проти Литви».

Також сторона захисту просить врахувати, що ОСОБА_7 на даний час має постійне місце проживання в місті Києві, перебуваючи на волі, не порушуватиме покладених на нього процесуальних обов`язків, не займатиметься злочинною діяльністю та ніяким чином не може вплинути на хід судового розгляду у даній справі.

За результатами апеляційного перегляду просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою застосувати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

В судове засідання учасники провадження не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені завчасно та належним чином, клопотання про неможливість розгляду провадження у їх відсутність не подавали, що дає суду апеляційної інстанції підстави розглядати справу на підставі письмових матеріалів.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали сформованого контрольного провадження та проаналізувавши апеляційні доводи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з представлених до апеляційного суду матеріалів сформованого контрольного провадження, у провадженні Дніпровського районного суду м.Києва перебуває на розгляді кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000953 по обвинуваченню: ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст.305КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_12 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 305КК України, ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307КК України та ОСОБА_18 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч.1 ст. 263 КК України.

У судовому засіданні 10 квітня 2025 року прокурор заявила клопотання про продовження строку тримання під вартою, зокрема обвинуваченим ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , оскільки раніше визначений ухвалою суду строк закінчується 11 квітня 2025 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 10 квітня 2025 року продовжено відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 діб, тобто до 09 червня 2025 року включно.

Ухвалюючи рішення про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, суд визнав обґрунтованим продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшились і не зникли, зокрема те, що обвинувачені можуть переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою, з огляду на наступне.

За приписами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішення наголошував, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд у відповідності до вимог ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини враховує тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що ухваливши рішення про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд обґрунтовано врахував тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та інші обставини, передбачені ст.178 КПК України, які в сукупності можуть свідчити про продовження існування ризиків того, що обвинувачені можуть переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінального правопорушення.

Зокрема, перевіряючи наведені у клопотанні доводи прокурора на предмет продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, яке ставиться у провину обвинуваченим, тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у разі визнання їх винними у вчинених злочинах. При цьому, як визнав суд, наявні в матеріалах кримінального провадження докази та обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що обвинувачені, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, можуть переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінального правопорушення.

Оскільки наведені у клопотанні прокурора ризики є реальними і вони на момент розгляду клопотання про продовження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою не зменшилися, суд обґрунтовано визнав, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти вказаним ризикам.

При вирішенні питання про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під вартою суд також врахував дані, які характеризують особи обвинувачених, а також інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі і ті, на які містяться посилання в поданих апеляційних скаргах захисників.

Предметом судового розгляду були і ті обставини, на які посилаються захисники в поданих апеляційних скаргах, в тому числі щодо можливості застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, зокрема домашнього арешту.

Виходячи з рішення Конституційного суду України №4-р/2019 від 13 червня 2019 року у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, предметом апеляційного розгляду в даному провадженні є лише ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

В даному рішенні Конституційний Суд України констатував, що положення статей 3, 21, 29 Конституції України у системному зв`язку з частиною першою її статті 55 зобов`язують орган законодавчої влади при здійсненні регулювання обмеження права особи на свободу та особисту недоторканність у кримінальному судочинстві гарантувати такій особі право на судовий захист, у тому числі можливість оскарження в апеляційному порядку будь-яких форм та способів обмеження її конституційного права на свободу та особисту недоторканність, з обов`язковим збереженням справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, дотриманням вимог процесуальної дієвості, ефективності, швидкості процесу тощо.

За таких обставин, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в частині продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою на стадії судового розгляду, суд апеляційної інстанції в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте продовження строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).

Відповідальність за дотримання розумних строків тримання підозрюваного під вартою покладається в першу чергу на національні судові органи (рішення у справі "Геращенко проти України" п. 100).

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу. При цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Враховуючи характер вчинених злочинів, застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належної поведінки обвинувачених та може потягнути за собою настання негативних наслідків.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою, оскільки специфіка вчинення інкримінованих їм злочинів та суворість можливого покарання за вчинені злочини не дає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідно до вимог ст.370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 10 квітня 2025 року, якою продовжено відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 діб, тобто до 09 червня 2025 року включно, залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

________________ ________________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4