справа № 361/5826/25
провадження № 1-кс/361/963/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2025 року м. Бровари

Слідчий суддя Броварського міськрайонного суду Київської областi ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого, погоджене прокурором Броварської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у кримінальному провадженні № 0001019

від 22 травня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187 та

ч. 1 ст. 263 КК України, відносно підозрюваного:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Бобровиця Бобровицького району Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не депутата, не інваліда, не одруженого, раніше не судимого,

ВСТАНОВИВ:

23 травня 2025 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання слідчого Броварського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, погоджене прокурором Броварської окружної прокуратури про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у кримінальному провадженні № 0001019 від 22 травня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187 та ч. 1 ст. 263 КК України, відносно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Слідчий вказує на достатність даних для обґрунтованої підозри причетності підозрюваного до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, що підтверджується зібраними матеріалами у межах кримінального провадження, а саме протоколами проведення слідчих дій. Прокурор зауважує про наявність ризиків, визначених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема можливість підозрюваного: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. У клопотанні зазначено, що застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою не зможе в повній мірі запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити його належну процесуальну поведінку. Так, застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання є недоцільним, враховуючи тяжкість інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення. Особиста порука, домашній арешт та застава не гарантують належної процесуальної поведінки підозрюваного.

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 та просив його задовольнити з перелічених у клопотанні підстав.

Підозрюваний заперечив проти заявленого клопотання та просив у його задоволенні відмовити. На обґрунтування заперечень, зазначив, що він не збирається переховуватися від слідства, а навпаки співпрацює з ним, зокрема самостійно видав викрадені речі з гаражного приміщення. З цих причин, вважає, що ризиків про які зазначив прокурор не існує, а він буде належно виконувати процесуальні обов`язки і з застосуванням до нього іншого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту.

Захисник заперечила проти заявленого клопотання, оскільки вважає його безпідставним і просила відмовити у його задоволенні. Зауважила, що ризики вказані у клопотанні є надуманими та не доведеними жодними доказами. Захисник заявила, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання, малолітню дитину на утриманні, раніше не судимий є учасником бойових дій, доглядає за батьком, який має проблеми зі здоров`ям. Підсумовуючи наведене, зазначила, що більш м`який запобіжний захід, зокрема, домашній арешт може нівелювати вказані прокурором ризики та забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного у межах цього кримінального провадження.

Слідчий суддя, заслухавши учасників судового засідання, щодо заявленого клопотання, дослідивши долучені сторонами докази констатує таке.

Згідно з ч. 4 ст. 176 КПК України запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування та до початку підготовчого судового засідання - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ст. 178 КПК при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі ті, які перелічені в цій статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно з частинами 1 та 4 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ст. 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання. Строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом. Сукупний строк тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого під час досудового розслідування не повинен перевищувати дванадцяти місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів.

Дотримуючись приписів ст. 194 КПК України слідчий суддя по аналізує зазначені вище обставини. Зокрема, щодо обґрунтованості підозри ОСОБА_4 в інкримінованому правопорушенні суд зазначає таке.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у невстановлений в ході досудового розслідування час та місці, у ОСОБА_4 виник умисел направлений на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із проникненням у житло, вчиненого в умовах воєнного стану. Реалізуючи свій злочинний намір 22 травня 2025 року, приблизно о 13 год. 45 хв., ОСОБА_4 , одягнувши заздалегідь заготовлений одяг, що частково приховує його зовнішність, узявши предмет зовні схожий на пістолет, рацію та бронежилет із надписом «Поліція» прибув до будинку АДРЕСА_3 , що на праві приватної власності належить потерпілому ОСОБА_6 . Того ж дня, приблизно о 13 год. 50 хв., ОСОБА_4 діючи в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2402-ІХ, який неодноразово продовжувався та діє на всій території України до цього часу, реалізуючи свій умисел, направлений на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, переслідуючи корисливий мотив, маючи мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи їх негативні наслідки, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом та метою відкритого заволодіння майном, проник до приміщення будинку АДРЕСА_3 , підійшов до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та із застосуванням фізичної сили рук поклав останню на підлогу, обличчям донизу після чого перев`язав руки та ноги пластмасовими стяжками, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді пошкодження к/з апарату правого ліктьового та обох плечових суглобів, забої правої кисті. Надалі, ОСОБА_4 , продовжуючи протиправні дії з метою недопущення опору потерпілої та скориставшись її безпораднім станом коли ОСОБА_7 знаходилася у горизонтальному стані, лежачи обличчям донизу на підлозі, останній продовжив вчиняти дії спрямовані на заволодіння чужим майном. ОСОБА_4 , продовжуючи реалізацію свого умислу на заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, діючи в умовах воєнного стану, відкрито викрав зі спальної кімнати будинку золоті прикраси, а саме сережки, каблучку та брошку загальною вартістю близько 20 000 гривень, а також грошові кошти у сумі 700 долларів США (що відповідно до курсу НБУ еквівалентно 28 980 гривень) та 7 500 гривень. Після чого, ОСОБА_4 з викраденим майном залишив місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим на власний розсуд, завдавши своїми умисними протиправними діями майнової шкоди ОСОБА_6 на загальну суму 56 480 гривень.

Крім того, у невстановлені досудовим розслідуванням час, місці та спосіб, але не пізніше 22.05.2025, ОСОБА_4 , маючи та реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на придбання без передбаченого законом дозволу вибухового пристрою усвідомлюючи протиправний характер свої дій та їх наслідки, у порушення вимог п. 1 Додатку № 1, затвердженого постановою Верховної Ради України від 17.06.1992 № 2471-XII «Про право власності на окремі види майна», п.п. 1-4, 9, 15 Положення по дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 576, п. п. 2.8., 8.1., 8.2., 8.9 та положень глави 12 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України від 21.08.1998 № 622, діючи з прямим умислом, без наявності передбаченого законом дозволу придбав ручну уламкову наступальну гранату М-67 таким чином незаконно придбавши та розпочавши зберігання вибухового пристрою без передбаченого законом дозволу.

Після цього, ОСОБА_4 маючи умисел на зберігання вибухового пристрою без наявності передбаченого законом дозволу, розуміючи та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та їх наслідки, всупереч передбаченому законом порядку та без передбаченого законом дозволу, тобто у порушення вищевказаних нормативно-правових актів, переніс ручну уламкову наступальну гранату М-67 до місця свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , та поклав під ванну тим самим розпочавши незаконно зберігати вказаний вибуховий пристрій. Як наслідок, 22 травня 2025 року, у період часу з 20 год. 13 хв. по 22 год. 55 хв. в ході проведення обшуку у квартирі АДРЕСА_4 у приміщенні ванної кімнати виявлено та вилучено одну ручну уламкову наступальну гранату М-67. При цьому, ОСОБА_4 не вжив жодних заходів щодо інформування правоохоронних органів про наявні у нього вибухові пристрої та бойові припаси та не вчинив жодних дій щодо добровільної здачі вищевказаних предметів органам влади.

23.05.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України.

На стадії досудового розслідування слідчий суддя не має процесуальних повноважень вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення. Суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувальних заходів, у тому числі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Отже, суд повинен оцінити чи існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Слідчий суддя вважає, що станом на дату розгляду клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Такий висновок слідчого судді підтверджується доказами долученими слідчим до клопотання, а саме: заявою про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_7 , протоколом огляду місця події від 22.05.2025, протоколом допитом потерпілої, протоколом пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками за участю потерпілої, протоколами допиту свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , протоколом обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , довідкою та актом перевірки на наявність вибухових матеріалів від 22.05.2025, протоколом обшуку гаражного приміщення від 22.05.2025 й іншими документами у їх сукупності. Отже, перелічені докази є вагомими та об`єктивно пов`язують підозрюваного з інкримінованим злочином, тому слідчий суддя дійшов висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України.

Стосовно наявності ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та/або суду передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України слідчий суддя вказує таке.

ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України. Санкція за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України встановлює покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, тобто цей злочин є особливо тяжким згідно з ч. 6 ст. 12 КК України. Відтак, суд вважає тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих йому правопорушень та імовірність його реального відбування є вагомими факторами, які свідчать про потенційний ризик переховування ОСОБА_4 від органів досудового розслідування та/або суду. Обставини, що підозрюваний сприяє слідству не спростовує наявність такого ризику.

Проте, ризик втечі підозрюваного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Слідчий суддя враховує, що підозрюваний має постійне місце проживання і малолітню дитину на утриманні є раніше не судимим та стійкі соціальні зв`язки. Проте ці обставини, на думку суду не здатні стримати його від переховування від слідства, зокрема, він неодружений, ніде не працює і не навчається. Крім цього суд зауважує, що наявність у підозрюваного статусу учасника бойових дій не свідчить про бездоганну репутацію підозрюваного. З огляду на такі обставини та тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, суд оцінює ризик, передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, як цілком вірогідний.

Щодо наявності ризику передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме що підозрюваний може незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні суд зауважує таке.

Оцінюючи можливість впливу на свідків, слідчий суддя виходить із передбаченої КПК України процедури отримання, зокрема, свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме: спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. ч. 1, 2 ст.23, ст. 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на основі показань, які суд безпосередньо досліджував під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). Підозрюваний може бути обізнаний з даними осіб, які є свідками та потерпілою у цьому кримінальному провадженні. Відтак, існує значний ризик, що у разі обрання підозрюваному більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, підозрюваний зможе безперешкодно психологічно або фізично впливати на цих осіб з метою щоб ці особи змінили показання надані на стадії досудового розслідування або відмовились їх надавати суду. Отже, слідчий суддя дійшов висновку щодо існування ризика, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України.

Стосовно наявності ризику передбаченого п. 4 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, то мотиви його існування співпадають з обґрунтуванням ризику, визначеного п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України. Прокурор інших аргументів на підтвердження такого ризику не наводить та не конкретизує, як саме підозрюваний, перебуваючи на волі зможе перешкодити кримінальному провадженню. З наведеного, слідчий суддя констатує відсутність ризика, передбаченого п.4 ч.1 ст. 177 КПК України.

Стосовно можливості застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу аніж тримання під вартою слідчий суддя зауважує таке.

Особисте зобов`язання, на думку слідчого судді, не може бути застосовано до підозрюваного для запобігання наведеним вище ризикам з огляду на тяжкість інкримінованого йому правопорушення.

Особиста порука не може бути застосована до підозрюваного, оскільки немає заяв від потенційних поручителів.

Щодо запобіжних заходів у вигляді застави та домашнього арешту, то на переконання слідчого судді такі заходи недостатніми для запобігання вказаним вище ризикам, враховуючи тяжкість покарання за інкриміноване кримінальне правопорушення та недостатність соціальних зв`язків. Суд вважає, що наявність постійного місця проживання, малолітньої дитини на утриманні та те що підозрюваний є учасником бойових дій не є тими факторам, які зможуть запобігти спробам втечі ОСОБА_4 та можливості його незаконного впливу на свідків та потерпілу, у тому числі дистанційного, за допомогою засобів телефонного зв`язку. Разом з тим, ОСОБА_4 фактично проживав окремо від свого батька, а тому твердження сторони захисту, що він доглядав за ним є непідтвердженими. Відтак, суд вважає, що лопотання захисника-адвоката ОСОБА_5 та підозрюваного ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту слід залишити без задоволення.

Разом з тим, суд враховує, що вік та задовільний стан здоров`я підозрюваного не перешкоджають продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Відтак, беручи до уваги особливу суспільну небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину і те, що це правопорушення вчинене із застосуванням насильства суд не вбачає підстав для визначення підозрюваному розміру застави.

Враховуючи конкретні обставини справи, обґрунтовану підозру ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, який, відповідно до положення ст. 12 КК України, віднесено до категорії особливо тяжких, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів слідчий суддя дійшов висновку про необхідність обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб, тобто по 20 липня 2025 року включно.

Керуючись ст.ст. 131,132, 176-178, 183,184, 193, 194, 196, 197, 205, 206 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187 та ч. 1 ст. 263 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 днів з моменту затримання по 20 липня 2025 року включно, без визначення розміру застави та утримувати його в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Строк тримання під вартою ОСОБА_4 рахувати з моменту затримання з 22 травня 2025 року.

Клопотання захисника-адвоката ОСОБА_5 та підозрюваного ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту залишити без задоволення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Зобов`язати орган досудового розслідування негайно повідомити родичів ОСОБА_4 про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Копію ухвали вручити підозрюваному, захиснику, прокурору та направити до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 27.05.2025 о 16 год. 40 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1