ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 675/1506/24

Провадження № 11-кп/820/397/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

з участю: прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції з державною установою «Замкова виправна колонія (№ 58)» матеріали провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 02 квітня 2025 року, -

в с т а н о в и л а :

Як вбачається із матеріалів провадження, засуджений ОСОБА_6 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», звернувся до суду з клопотанням про звільнення його умовно-достроково, посилаючись на Конституцію України, рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року, практику Європейського суду з прав людини та Європейську Конвенцію з прав людини як джерело права.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 02 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, засуджений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги, в яких просили оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою клопотання засудженого ОСОБА_6 задовольнити.

Посилаються на те, що на момент звернення до суду ОСОБА_6 відбув більше 30 років позбавлення волі, характеризується позитивно, своєю поведінкою довів своє виправлення, а тому подальше утримання його в умовах позбавлення волі суперечить вимогам ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги з посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 п. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Виходячи з вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Наведених вимог суд першої інстанції дотримався в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, місцевий суд своє рішення мотивував тим, що для умовно-дострокового звільнення осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, таке покарання має бути заміненим на покарання на певний строк. Однак, ОСОБА_6 , засудженому до довічного позбавлення волі, відмовлено у заміні такого покарання на певний строк. Тому, його клопотання про умовно-дострокове звільнення задоволенню не підлягає.

З таким висновком погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Із матеріалів провадження вбачається, що вироком Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2002 року ОСОБА_6 засуджений за ст.ст. 69, 190-1, 223 ч. 2 КК України (1960 року), ст. 187 ч. 4 КК України (2001 року), ст. 42 КК України (1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 липня 2002 року вирок Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2002 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17 серпня 2016 року зараховано в строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 12 квітня 1998 року по 09 липня 2002 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Тобто, на момент звернення до суду із клопотанням ОСОБА_6 відбув більше 30 років позбавлення волі.

У своєму клопотанні засуджений ставить питання про застосування до нього умовно дострокового звільнення від відбування покарання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

На виконання вказаного Рішення Конституційного Суду України та рішень Європейського суду з прав людини, з метою усунення системної проблеми, 18.10.2022 Верховною Радою України прийнято Закони «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2689-ІХ, які набрали чинності 06.11.2022 року.

Вказаними Законами внесено зміни до КК України, КПК України та КВК України, зокрема, щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 КК України до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

За змістом п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

Тобто, з прийняттям Закону № 2690-ІХ з`явилась можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за визначеним цим Законом процесуальним алгоритмом із послідовним застосуванням положень ч. 5 ст. 82 КК України (заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років), а після відбуття не менше трьох чвертей цього строку - на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за п.3 ч. 3 ст. 81 КК України.

Таким чином, на даний час Кримінальним кодексом України передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Із матеріалів особової справи вбачається, що 15 серпня 2023 року після нормативного врегулювання державною порядку застосування ст.ст. 81, 82 КК України Комісією ЗВК № 58 з розгляду питань щодо застосування до засуджених заохочувальних норм відносно ОСОБА_6 вирішувалося питання щодо заміни йому покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням (Протокол № 16) і було відмовлено у заміні покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на певний строк, оскільки засуджений не довів своє виправлення. Зазначене рішення Комісії засудженим не оскаржувалося, повторно до Комісії про застосування заохочувальної норми ОСОБА_6 не звертався.

Отже, призначене ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі не було замінено таким на певний строк.

Водночас, відповідно до встановленого чинним законодавством порядку, без вирішення питання про попередню заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, неможливо застосування умовно-дострокового звільнення до засудженого, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, що прямо вбачається з положень п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України (в редакції Закону №2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року).

Таким чином, клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання задоволенню не підлягає, про що правильно вказав місцевий суд.

З урахуванням вищенаведеного, доводи апелянтів про незаконність оскарженої ухвали на увагу апеляційного суду не заслуговують.

Посилання сторони захисту на Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року як самостійну правову підставу для умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі є необґрунтованими, враховуючи наступне.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 3 Кримінального кодексу України, кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Правовий інститут «умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання» за своєю юридичною природою належить до кримінально-правових наслідків, і тому, відповідно до ч. 3 ст. 3 КК України, підстави застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання можуть визначатись тільки положеннями КК України.

Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021, згідно зі ст. 3 КК України, не є актом законодавства України про кримінальну відповідальність, і тому означене рішення КСУ не може виступати в якості самостійної правової підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі від відбування покарання всупереч положенням ч. 5 ст. 82, п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України.

Окрім того, пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Тому, при вирішенні судом клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції, згідно положень ст.ст. 2, 8, 9, 21, 30, 539 КПК України, не може надавати оцінку тому, як Верховна Рада України виконала Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 (повно чи наполовину). Повноваженнями суду в означеній справі, згідно ст. 30 КПК України, є здійснення правосуддя в порядку, передбаченому статтею 539 КПК України, а не оцінка ступеню виконання Верховною Радою України рішення Конституційного Суду № 6-р (II)/2021 від 16.09.2021 щодо внесення змін до ст.ст. 81, 82 КК України.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції, які б були підставою для скасування або зміни ухвали, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. ст. 81, 82, 404, 405, 407, 537 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 02 квітня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно дострокове звільнення, залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3