Дата документу 23.06.2025 Справа № 331/3598/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/3598/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/676/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 23 червня 2025 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 12 травня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який працює на посаді начальника конструкторського бюро ПрАТ «Мотор Січ», одружений, має на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

за участю захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції EASYCON,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 12 травня 2025 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на два місяці, без права внесення застави, а саме до 10 липня 2025 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 та змінити останньому запобіжний захід на більш м`який або визначити розмір застави.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що сторона обвинувачення не вказує жодних нових підстав, які б могли виправдати подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Також вказує, що сторона обвинувачення не наводить жодних доказів про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 альтернативного запобіжного заходу.

Окрім того, суд першої інстанції не визначає обвинуваченому ОСОБА_6 розмір застави.

Зауважує на тому, що суд першої інстанції не проаналізував належним чином підстави для зміни запобіжного заходу, а застосував принцип «автоматичної законності», доводи сторони захисту щодо підстав для зміни запобіжного заходу суд взагалі не проаналізував.

Сторона захисту вказує на те, що суд кожного разу робить посилання на норму частини 4 ст.183 КПК України, зміст якої сам по собі суперечить Конституції України.

Також, зазначає про те, що суд не надав належної оцінки обставинам, передбаченим ст.ст.177, 178 КПК України, та зловживаючи застосуванням норми ч.4 ст.183 КПК України, продовжує строк безальтернативного запобіжного заходу у виді тримання під вартою автоматично.

Захисник звертає увагу на тривалий строк перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, що свідчить про порушення п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вважає, що на даному етапі кримінального провадження - ризики зменшились.

Вказує, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виступили поручителями ОСОБА_6 та надали згоду на обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі, що належить їм на праві сумісної власності, про що надали відповідні заяви та клопотання.

На думку захисника, до обвинуваченого ОСОБА_6 можливо застосувати більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з носінням електронних засобів контролю, та такий запобіжний захід здатен цілком забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 його процесуальних обов`язків.

Окрім того, захисник вказує, що оскаржувана ухвала суду винесена без додержання вимог ч.1 ст.196 КПК України, а саме в ухвалі не зазначені обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не зазначені обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання цим ризикам, не вказані посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини, оскаржувана ухвала не містить викладення об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами та в ній не наведені належні і достатні мотиви та підстави її ухвалення.

Згідно з ухвалою суду, у провадженні Олександрівського районного суду міста Запоріжжя перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000416 від 17 травня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Обвинуваченому ОСОБА_6 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого продовжений ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 19 березня 2025 року до 18 травня 2025 року.

У судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 днів, клопотання обґрунтоване тим, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке віднесено до категорії особливо тяжких, усвідомлюючи невідворотність покарання, останній може переховуватись від суду. Прокурор посилається на наявність ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, на наявність ризику повторного вчинення кримінального правопорушення чи продовження здійснення дій, викладених в обвинувальному акті.

Захисники адвокат ОСОБА_10 та адвокат ОСОБА_7 проти клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 заперечували, просили відмовити в задоволенні клопотання та обрати щодо ОСОБА_6 альтернативний запобіжний захід.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав думку захисників.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участю не заявляв.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; аргументи обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Клопотання прокурора вказаним вимогам в цілому відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисників, прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, яке є особливо тяжким злочином.

Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на цей час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду; ризик перешкоджання провадженню іншим чином; ризик вчинення іншого кримінального правопорушення або його продовження - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який хоч і є раніше не судимою особою, має певні соціальні зв`язки, місце мешкання та позитивну характеристику, проте, наразі обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, вчиненого в умовах воєнного стану, за що передбачено суворе покарання - у виді позбавленням волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацію майна. Також, з матеріалів провадження убачається, що розгляд цього кримінального провадження по суті ще не завершений, всі докази судом першої інстанції не досліджені, в тому числі на час розгляду клопотання не були досліджені докази сторони захисту та не було допитано обвинуваченого ОСОБА_6 . При цьому, суд першої інстанції врахував те, що на території України продовжуються військові дії та збройна агресія рф, а інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальне правопорушення вчинено саме в період воєнного стану на користь держави-агресора. Також, інкриміновані ОСОБА_6 епізоди злочинної діяльності вчинялися з використанням месенджерів, доступу до яких у разі обрання запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, запобігти неможливо, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що викладене в сукупності свідчить про наявність ризиків, на які посилається прокурор, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, тяжкості інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_11 кримінального правопорушення, суворості можливого покарання та відомостей про особу обвинуваченого у сукупності, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді самим обвинуваченим та його захисником, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, доводи сторони захисту про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, на даному етапі кримінального провадження зменшились, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою, а доводи захисника про протилежне суперечать змісту самої ухвали.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

На думку колегії суддів, ризики, які встановлені судом першої інстанції, є обґрунтованими та підтвердженими наявними в справі доказами.

Зі змісту оскаржуваної ухвали убачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що встановлені судом ризики не зникли та на теперішній час не зменшилися, оскільки на території України продовжується воєнний стан та збройна агресія рф, а згідно з обвинувальним актом, інкримінований ОСОБА_6 особливо тяжкий злочин вчинений на користь держави-агресора. Як зазначалось вище, всі докази у кримінальному провадженні ще не досліджені, зокрема не були досліджені докази сторони захисту та не було допитано обвинуваченого ОСОБА_6 .

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд належним чином вмотивував.

Також, з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції убачається, що суд, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , обґрунтовано не визначив розмір застави зазначивши при цьому, що відповідно до вимог ч.6 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто, тільки тримання під вартою.

Частиною 4 ст.183 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Всі підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України судом першої інстанції враховані, в т.ч. судом враховано наявність ризиків, які існують до цього часу та не зменшились.

Саме з урахуванням підстав та обставин, передбачених вказаними статтями, суд прийняв обґрунтоване рішення не визначати розмір застави обвинуваченому ОСОБА_6 , оскільки альтернативний запобіжний захід у виді застави не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченого, з урахуванням встановлених ризиків, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Відповідаючи на доводи сторони захисту щодо тривалого перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, то колегія суддів звертає увагу на те, що наявними матеріалами провадження в достатній мірі доведено обставини, які виправдовують подальше утримання обвинуваченого під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання зазначеним вище ризикам.

Колегія суддів вважає, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінуються.

Стосовно доводів сторони захисту про те, що стороною обвинувачення не було надано жодних нових підстав, які б могли виправдати подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, колегія суддів звертає увагу на таке.

Як вже було зазначено вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики, на які посилався прокурор в клопотанні, існують до цього часу та не зменшились, а доводи сторони захисту про протилежне не є переконливими та суперечать фактичним обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що прокурором доведено, що обставини, які виправдовують застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, існують, тому суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення поданого клопотання.

В свою чергу, надані сторонами докази суд має досліджувати у встановленому законом порядку та оцінювати у їх сукупності.

Також, не погоджується суд апеляційної інстанції з доводами сторони захисту про те, що суд першої інстанції не проаналізував належним чином підстави для зміни запобіжного заходу, а застосував принцип «автоматичної законності», а доводи сторони захисту щодо підстав для зміни запобіжного заходу взагалі не проаналізував, з огляду на те, що зі змісту оскаржуваної ухвали убачається, що судом з`ясовані всі обставини, що мають значення при вирішенні питання щодо застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Посилання сторони захисту на те, що суд першої інстанції кожного разу робить посилання на частину 4 ст.183 КПК України, зміст якої, як стверджує захисник, суперечить Конституції України, на думку колегії суддів є безпідставним, з огляду на те, що вказана норма закону не визнана неконституційною у встановленому законом порядку та діє до цього часу.

Окрім того, у Рішенні Другого сенату Конституційного Суду України у справі за конституційними скаргами ОСОБА_12 , ОСОБА_13 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини шостої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України N 7-р(II)/2024 від 19 червня 2024 року Конституційний Суд України зауважив, що застосування за частиною шостою статті 176 Кодексу під час дії воєнного стану запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, громадської безпеки, миру, безпеки, людства та міжнародного правопорядку, за наявності ризиків, визначених статтею 177 Кодексу, є потрібним засобом для забезпечення ефективності розслідування цих злочинів і виконання завдань кримінального провадження в умовах воєнного стану, що обумовлено потребою посиленого захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України.

Як зазначено вище, ризики, передбачені статтею 177 КПК України, у цьому випадку наявні.

Обставини, на які, посилається сторона захисту, а саме те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 бажають бути поручителями та надали згоду на обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту за певною адресою, у квартирі, що належить їм на праві сумісної власності, про що надали відповідні заяви та клопотання (на що звертає увагу сторона захисту), на думку колегії суддів, не свідчать про відсутність вищевказаних ризиків та не зменшують їх з підстав, наведених вище, в т.ч. через тяжкість та суспільну небезпеку, характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 кримінального правопорушення, те, що воєнний стан та збройна агресія рф на території України триває, а також через суворість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вищевказаному правопорушенні, і те, що усі докази у провадженні ще не досліджені.

Не спростовують такого висновку і відомості з доданих до апеляційної скарги захисником документів, а саме копії паспорту ОСОБА_8 , пенсійного посвідчення ОСОБА_9 , свідоцтва про народження ОСОБА_6 , свідоцтва про право власності на житло №657 від 30 грудня 2008 року, свідоцтва про шлюб від 11 серпня 2012 року, свідоцтва про народження ОСОБА_14 від 15 листопада 2012 року, медичних документів ОСОБА_6 , нагород та позитивних характеристик ОСОБА_6 з місця роботи.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження немає, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.

Упередженості та тяганини з боку суду першої інстанції не убачається, як не убачається і порушення процесуальних прав обвинуваченого під час розгляду клопотання, а доводи сторони захисту про протилежне нічим не підтверджені.

Висновків суду по суті висунутого обвинувачення оскаржувана ухвала не містить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухвали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 12 травня 2025 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на два місяці, без права внесення застави, а саме до 10 липня 2025 року включно,залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3