УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року

м. Київ

справа № 405/7880/24

провадження № 51 - 1247 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2025 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 09 грудня 2024 року,

встановив:

За вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 407 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

За вироком суду ОСОБА_5 скоїв умисні дії, що виразилися в нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем військової служби (крім строкової служби), за таких обставин.

Так, 02 червня 2017 року ОСОБА_5 укладено з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 153 від 02 червня 2017 року ОСОБА_5 з 02 червня 2017 року зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на посаду водія ІНФОРМАЦІЯ_1 військової частини. В подальшому, відповідно до наказу командира військової частини № 234 від 22 серпня 2018 року солдата ОСОБА_5 22 серпня 2018 року зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, а також на посаду гранатометника механізованого відділення - бойової машини механізованого взводу механізованої роти вказаної військової частини.

17 жовтня 2019 року о 08-00 год ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем та проходячи військову службу за контрактом на посаді гранатометника механізованого відділення - бойової машини механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , умисно діючи в порушення вимог статей 2, 11, 16-17, 127-128, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не з`явився вчасно на службу до розташування військової частини НОМЕР_1 , без поважних причин та ухилявся від проходження військової служби до 21 жовтня 2024 року, перебуваючи у різних місцях, використовуючи виниклий у зв`язку з цим вільний час на власний розсуд, що не пов`язано з виконанням його обов`язків з військової служби.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 27 березня 2025 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, просить вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2025 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 27 березня 2025 року щодо ОСОБА_5 змінити в частині призначеного покарання та пом`якшити призначене покарання із застосуванням ст. 75 КК.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що призначене його підзахисному покарання за своїм видом та розміром є явно несправедливим внаслідок своєї суворості, що судами належним чином не було враховано ряд пом`якшуючих обставин покарання. Зазначає, що у недотримання положень ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції не перевірив доводів його апеляційної скарги та не навів мотивів, з яких вирок суду першої інстанції залишив без зміни.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом за правилами ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильність кваліфікації його дій за вказаною статтею у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.

Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та попередження нових кримінальних правопорушень, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається із оскаржених судових рішень, суди попередніх інстанцій дотримались вимог закону України про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання.

З матеріалів касаційного провадження вбачається, що місцевий суд під час призначення ОСОБА_5 виду та розміру покарання врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК судимості не має, на обліку в психоневрологічному та наркотичному диспансерах не значиться, за місцем військової служби характеризується посередньо, за місцем проживання характеризується позитивно, приймав безпосередню участь в проведенні операції об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття, а обставин, що обтяжує покарання судом не встановлено. Суд дійшов висновку, що достатньою мірою покарання для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень обвинуваченим є покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 407 КК. При цьому, місцевий суд не знайшов підстав для застосування статей 69, 75 КК.

За результатом апеляційного перегляду вироку Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2025 року суд апеляційної інстанції не встановив порушень, допущених місцевим судом під час призначення покарання, погодився з його висновками та зазначив мотиви, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо призначення ОСОБА_5 покарання, вказавши, що районний суд правильно врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер і обсяг вчинених дій та їх наслідки, відомості про особу засудженого, наявність пом`якшуючої та відсутність обтяжуючих обставин покарання. Підстав для застосування ст. 75 КК колегія суддів апеляційного суду не встановила.

З урахуванням встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження та особи засудженого, судом апеляційної інстанції обґрунтовано не встановлено підстав для застосування положень ст. 75 КК.

Верховний Суд погоджується з рішенням апеляційного суду у вказаній частині та додатково зауважує про безпідставність тверджень захисника щодо можливого застосування стосовного його підзахисного приписів ст. 75 КК, оскільки засуджений перебував поза межами місця несення військової служби до 21 жовтня 2024 року (коли вже діяла норма ч. 1 ст. 75 КК у редакції Закону від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ). Тому доводи у касаційній скарзі про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням не ґрунтуються на законі.

Ухвала апеляційного суду належним чином обґрунтована та відповідає приписам статей 370, 419 КПК.

Покарання, призначене засудженому є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, а також попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі захисника, Суд не знаходить.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги захисника немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень з мотивів, зазначених у касаційній скарзі ОСОБА_4 , отже, у відкритті провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2025 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 09 грудня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3