УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року

м. Київ

справа № 480/2397/14-к

провадження № 51- 2649 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 липня 2013 року за № 0000989, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Глинжени Резинського району Республіки Молдови, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 вересня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 850 гривень.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_4 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що21 липня 2013 року приблизно о 18:30 на території СВТ «Рябінушка», поблизу с. Кир`яківки Миколаївської області, ОСОБА_4 під час словесної сварки з ОСОБА_5 умисно наніс потерпілому близько трьох ударів дерев`яним бруском в обличчя, праве та ліве передпліччя. Після цього ОСОБА_4 зайшов на територію своєї дачної ділянки, де взяв невстановлену в ході досудового розслідування вогнепальну зброю та здійснив один постріл у бік ОСОБА_5 . Своїми діями ОСОБА_4 спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді крововиливу в області лівої верхньої кінцівки, крововиливу та саден в області правого плеча, крововиливу на обличчі, крововиливу та садна в області лівого надпліччя, тобто легкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Свою позицію мотивує тим, що апеляційний суд, незважаючи на те, що доводи апеляційних скарг сторони захисту стосувалися невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та недопустимості низки доказів, усупереч вимогам статей 23, 94, 95, 404 КПК України відмовив у задоволенні клопотання скаржників про повторне дослідження доказів у справі, тим самим порушивши засади безпосередності дослідження доказів, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду з цього приводу.

Мотиви суду

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 438 КПК України передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Положеннями ст. 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Оскаржене судове рішення відповідає наведеним вимогам закону.

Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у порядку ст. 405 КПК України, погодився з ухваленим рішенням та обґрунтовано залишив його без зміни.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, тобто у завданні умисних легких тілесних ушкоджень, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК України.

Тоді як позицію сторони захисту щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду у ході апеляційного розгляду було визнано безпідставною.

Залишаючи без задоволення апеляційні скарги сторони захисту, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну оцінку вчиненому.

Доводи касаційної скарги прокурора зводяться до незгоди з відмовою апеляційного суду у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні. Однак така позиція скаржника є необґрунтованою.

Частиною 3 ст. 404 КПК України визначено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

Сама по собі незгода учасника кримінального провадження із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

При цьому колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що судовий розгляд проведено з дотриманням норм КПК України, місцевий суд дослідив докази у повному об`ємі та без порушень і дав оцінку як окремо кожному доказу, так і усім зібраним у кримінальному провадженні доказам у їх сукупності та взаємозв`язку щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Водночас колегія суддів погодилась з наданою оцінкою доказам та висновками суду першої інстанції в цілому, а тому підстав для повторного безпосереднього дослідження доказів не було.

Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України, на чому послідовно наголошує Верховний Суд у своїх рішеннях. Повторне ж дослідження доказів або дослідження доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, може здійснюватися апеляційним судом виключно у передбачених процесуальним законом випадках та з урахуванням застережень, що закріплені ч. 3 ст. 404 КПК України.

За таких обставин, позиція прокурора щодо порушення апеляційним судом вимог статей 23, 94, 95, 404 КПК України є надуманою та не ґрунтується на положеннях кримінального процесуального закону.

Не заслуговують на увагу й доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду при вирішенні заявлених клопотань, з огляду на те, що в зазначених прокурором рішеннях, на відміну від розглядуваного випадку, йшлося про обов`язок апеляційного суду дослідити ті докази, які підпадали під особливості, визначені ч. 3 ст. 404 КПК України, та яким було надано іншу оцінку, ніж та, що була надана судом першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для зміни або скасування оскарженого судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї матеріалів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3