ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/358/25 Справа № 694/3395/24 Категорія: ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 001237 від 17.09.2024 за апеляційною скаргою прокурора Звенигородської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 16 січня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Звенигородка Черкаської області, громадянина України, офіційно не одруженого, працюючого робітником з благоустрою групи благоустрою виконавчого комітету Звенигородської міської ради, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , несудимого,

засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених:

- ч. 1 ст. 307 КК України на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців позбавлення волі;

- ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, на 5 (п`ять) років позбавлення волі без конфіскації майна;

- ч. 1 ст. 317 КК України на 3 (три) роки 6 (шість) місяців позбавлення волі.

Остаточне покарання ОСОБА_7 призначено за сукупністю вироків, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком в 2 (два) роки та покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Прийнято рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у сумі 4377 грн 45 коп.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів.

У с т а н о в и л а :

За цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він, перебуваючи на замісній підтримувальні терапії КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування», розташованій за адресою: вул. Героїв Небесної Сотні, 79-В в м. Звенигородка Черкаської області, у невстановлений слідством день та час, отримав від лікаря-нарколога КНП «Звенигородська БЛІЛ» 5 таблеток білого кольору, які, згідно висновку експертизи №СЕ-19/124-24/14007-НЗПРАП від 25.10.2024, містять у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, загальною масою 0,024 г, та зберігав їх при собі з метою збуту до 27.09.2024, коли о 13 год. 05 хв, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх протиправних дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи у подвір`ї домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , незаконно збув, продавши за ціною 200 грн, особі з легендованими установчими даними ОСОБА_10 , до якої застосовано заходи безпеки шляхом забезпечення конфіденційних відомостей, залученому оперативними працівниками Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області до проведення негласної слідчої (розшукової) дії контроль за вчиненням злочину (оперативна закупка) в рамках кримінального провадження.

Крім того ОСОБА_7 , перебуваючи на замісній підтримувальні терапії КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування», розташованій за адресою вул. Героїв Небесної Сотні, 79-В в м. Звенигородка Черкаської області, 31.10.2024 отримав від лікаря-нарколога КНП «Звенигородська БЛІЛ» 21 таблетку метадону, які зберігав при собі з метою збуту до 02.11.2024, коли об 11 год 15 хв, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх протиправних дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи біля подвір`я домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , повторно, незаконно збув 2 таблетки, які, згідно висновку експертизи №СЕ-19/124-24/15853-НЗПРАП від 11.11.2024, містять у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, загальною масою 0,045 г, продавши за ціною 200 грн., особі з легендованими установчими даними ОСОБА_10 , до якої застосовано заходи безпеки шляхом забезпечення конфіденційних відомостей, залученому оперативними працівниками Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області до проведення негласної слідчої (розшукової) дії контроль за вчиненням злочину (оперативна закупка) в рамках кримінального провадження.

Також ОСОБА_7 в другій декаді серпня 2024 року, перебуваючи за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_3 , переслідуючи злочинний намір, спрямований на порушення правового режиму обігу наркотичних засобів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, надав підсобне приміщення свого домоволодіння ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою вживання наркотичного засобу, обіг якого обмежено метадон шляхом введення ін`єкції за допомогою медичного шприца.

Він же в першій декаді вересня 2024 року, знаходячись за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_3 , переслідуючи злочинний намір, спрямований на порушення правового режиму обігу наркотичних засобів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, надав одну із кімнат свого домоволодіння ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою вживання наркотичного засобу, обіг якого обмежено метадон шляхом введення ін`єкції за допомогою медичного шприца.

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку Звенигородського районного суду Черкаської області від 16.01.2025 в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить, дослідивши характеризуючі дані на обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним та засудити за: ч. 1 ст. 307 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі; ч. 2 ст. 307 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; ч. 1 ст. 317 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

Прокурор, не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, зазначає, що застосовуючи вимоги ст. 69 та ст. 75 КК України, суд не навів жодних конкретних обставин, за яких дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому одночасно більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом та подальшого звільнення від його відбування з випробуванням.

На думку прокурора, встановлені судом першої інстанції обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 не впливають на суспільну небезпечність вчиненого діяння, не знижують ступінь тяжкості вчинених ним злочинів та не дають підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

Також зазначає, що приймаючи рішення про можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, судом не зазначено, які саме дані про особу ОСОБА_7 вказують на можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Вказує, що поза увагою суду залишилося те, що ОСОБА_7 вчинив декілька епізодів умисних злочинів пов`язаних із незаконним обігом наркотичних засобів та психотропних речовин, які є тяжкими злочинами і передбачають покарання від 6 до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Крім того зазначає про неврахування судом того, що злочинну діяльність обвинуваченого припинено завдяки втручанню працівників поліції, що свідчить про систематичність його злочинної діяльності та стійку спрямованість на вчинення злочинів. При цьому визнання провини обвинуваченим, на думку прокурора, є лише намаганням уникнути більш суворого покарання за вчинені злочини.

Стверджує, що наведене вказує на підвищену суспільну небезпеку ОСОБА_7 та можливість його виправлення лише шляхом ізоляції від суспільства на певний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, думки прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити в повному обсязі з наведених в ній доводів, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 про законність, обгрунтованість рішення суду першої інстанції і безпідставність апеляційних вимог сторони обвинувачення, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не належить.

Частинами 1 та 2 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального, кримінального процесуального закону.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України та учасниками судового провадження не заперечується.

Кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за: ч. 1 ст. 307 КК України, як незаконний збут наркотичного засобу; ч. 2 ст. 307 КК України незаконний збут наркотичного засобу, вчинений повторно; ч. 1 ст. 317 КК України надання приміщення для незаконного вживання наркотичних засобів, колегія суддів визнає правильною, такою, що узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону щодо меж судового розгляду, передбачених ст. 337 КПК України.

Процедура розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, судом першої інстанції дотримана.

Вирішуючи питання про відповідність призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з вимог ст. 65 КК України про те, що воно призначається враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, яке, згідно ч. 2 ст. 50 КК України, має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

На виконання вимоги ст. 50, 65 КК України, призначаючи ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які є нетяжким (ч. 1 ст. 317 КК України) та тяжкими (ч. 1 та ч. 2 ст. 307 КК України) злочинами, обставини їх вчинення, дані про особу винуватого, який раніше не судимий, офіційно працевлаштований в КП «Благоустрій» Звенигородської міської ради, де характеризується позитивно, має постійне місце проживання, де характеризується задовільно, перебуває у фактичних шлюбних стосунках, з 2021 року перебуває на «Д» обліку у лікаря нарколога з діагнозом психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів та отримує замісну підтримуючу терапію у вигляді препаратів метадону, на спеціальному обліку у лікаря психіатра не перебуває, має похилий вік та ряд хронічних захворювань. Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 судом визнано його щире каяття та вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, за відсутністю обставин, що його обтяжує.

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд, дотримуючись принципу індивідуалізації, виходячи з конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень, зваживши на суспільну небезпеку вчиненого, прийшов до висновку про доцільність призначення ОСОБА_7 покарання, передбаченого ч. 1 та ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України, у виді позбавлення волі.

Водночас, у зв`язку із встановленням достатньої кількості пом`якшуючих покарання обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, прийнявши до уваги дані про особу винуватого, суд визнав доцільним призначити ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 307 КК України, на підставі положень ст. 69 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорює вид та розмір призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України, з яким цілковито погоджується і суд апеляційної інстанції, вважаючи, що сукупність встановлених судом і наведених у вироку обставин не дають підстав стверджувати, що воно є явно несправедливим через намірну суворість або м`якість.

Вирішуючи апеляційні вимоги прокурора щодо безпідставного застосування положень ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України, колегія суддів зазначає про таке.

Статтею 69 КК України передбачено право суду, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення, крім визначених випадків, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосовуючи положення ст. 69 КК України, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а, з урахуванням особи винного, умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

Під час апеляційного розгляду встановлена наявність обставин, які хоча і були враховані при призначенні ОСОБА_7 покарання, однак не були визнані судом першої інстанції такими, що пом`якшують покарання. Колегія суддів, враховуючи приписи ч. 2 ст. 66 КК України, уважає за доцільне визнати додатковими обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , його похилий вік (62 роки) та незадовільний стан здоров`я про що вказує наявність ряду хронічних захворювань, а саме: вірусний гепатит С, остеоартроз колінного суглоба, глаукома, катаракта, залишкові явища після перенесення туберкульозу легень (а.п. 57-61).

Наведені пом`якшуючі обставини, з урахуванням тих, які були установлені судом першої інстанції, а саме щире каяття ОСОБА_7 у вчиненому, що проявилося у повному визнанні ним винуватості, висловленні жалю з приводу вчинених незаконних дій, їх критичної оцінки та осуді, а також збут метадону 02.11.2024 внаслідок скрутного матеріального становища, з урахуванням характеризуючих даних на останнього, який, незважаючи на свій вік та стан здоров`я займається суспільно корисною працею, знаходяться в прямому зв`язку із вчиненим ним злочином, дають підстави для висновку, що індивідуальна тяжкість вчиненого обвинуваченим є нижчою від типової тяжкості злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Таким чином, беручи до уваги дані про особу обвинуваченого, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, суд апеляційної інстанції приходить до переконання про обгрунтованість призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України, а саме нижче від найнижчої межі, установленої в санкції цієї частини статті у виді позбавлення волі.

Колегія суддів зауважує, що покарання ОСОБА_7 , призначене судом першої інстанції, в тому числі, за ч. 2 ст. 307 КК України, а також остаточне покарання, призначене за сукупністю злочинів, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, буде пропорційним (у контексті п. 38 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ізмайлов проти Росії»), необхідним, справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а також відповідатиме принципу індивідуалізації кримінального покарання.

Щодо безпідставного звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, на що в апеляційній скарзі посилається прокурор, колегія суддів приймає до уваги положення ст. 75 КК України, роз`яснення Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2004, «Про практику застосування судами законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 № 12, усталену практику ВС щодо одночасного застосування положень ст. 69, 75 КК України та приходить до наступного.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За змістом ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому законодавець не забороняє одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування, наголошуючи виключно на тому, що для цього мають бути встановлені достатні підстави.

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання у виді позбавлення волі та можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував та оцінив ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, наявність обставин, що впливають на покарання.

Крім того судом обгрунтовано враховано конкретні обставини провадження за якими ОСОБА_7 , перебуваючи під диспансерним наглядом та отримуючи замісну терапію, збув метадон, який отримав від лікаря-нарколога, іншій наркозалежній особі, яка також перебувала на замісній терапії та отримувала наркотичні засоби, а також і те, що внаслідок його незаконних дій тяжких наслідків не настало.

Наведене, у сукупності із посткримінальною поведінкою обвинуваченого, який з моменту вчинення кримінальних правопорушень і до цього часу не вчинив нового кримінального правопорушення, не притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, інтегрований в суспільство, що підтверджується наявністю місця проживання, роботи, сім`ї, на думку колегії суддів, беззаперечно свідчить про усвідомлення ним вчиненого, виправлення власної поведінки та доцільність, на ряду із іншими обставинами у сукупності, його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, а прокурором наведені висновки не спростовані.

З огляду на викладене, призначене ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі, у визначених судом межах, із подальшим звільненням від його відбування з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, відповідає загальним засадам призначення покарання, тому колегія суддів не визнає його явно несправедливим, необґрунтованим, чи недостатнім для досягнення його мети.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої та апеляційної інстанцій у частині призначеного ОСОБА_7 покарання, не були враховані, а також свідчили б про недостатність призначеного покарання, у тому числі за ч. 2 ст. 307 КК України та остаточного покарання у виді позбавлення волі із звільненням від його відбування з випробуванням, стороною обвинувачення в апеляційній скарзі не наведено і під час апеляційного розгляду не встановлено.

Сумніви прокурора про нещирість каяття ОСОБА_7 , обгрунтованого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли, а доводи про те, що визнанням вини обвинувачений намагається уникнути більш суворго покарання за вчинені злочини, визнаються припущеннями.

Колегія суддів зауважує, що кількисть епізодів злочинних діянь, на яку посилається прокурор, не є визначальною при вирішенні питання про вид та розмір покарання, яке, у даному випадку, відповідає приписам ст. 50, 65 КК України.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 307 КК України, відповідно до вимог ст. 65, 69 КК України врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, за невстановленням обставин, що його обтяжують. Водночас, обгрунтовуючи свої висновки щодо звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного остаточного покарання з випробуванням, з-поміж іншого, суд також врахував дані про особу обвинуваченого, як того вимагають положення ст. 75 КК України.

Наведене вказує на те, що застосовуючи положення статтей 69, 75 КК України, місцевий суд дотримався вимог, передбачених цими нормами кримінального закону, а тому посилання прокурора про те, що суд першої інстанції під час застосування до обвинуваченого положень, передбачених ст. 69, 75 КК України, урахував одні і ті самі обставини, визнаються безпідставними.

За таких обставин колегії суддів визнає необгрунтованими твердження сторони обвинувачення щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінальних правопорушень та його особі внаслідок м`якості.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни чи скасування судового рішення, під час апеляційного перегляду не виявлено.

Керуючись ст. 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати

у х в а л и л а :

Вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 16 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Звенигородської окружної прокуратури ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді