печерський районний суд міста києва
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.05.2025 Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретарів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000013 від 08.06.2022 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сімферополь, АР Крим, громадянина України, з повною вищою освітою, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 , будучи громадянином України, добровільно зайняв посаду в незаконних судових органах, створених на тимчасово окупованій території, а саме посаду голови так званого «Раздольненського районного суду Республіки Крим», за наступних обставин.

Так, внаслідок загострення політико-соціальної напруженості в Україні в період 19-22 лютого 2014 року (розстріли на Майдані Незалежності у м. Київ, втеча ОСОБА_7 ) проросійські політичні та інші організації і об`єднання, підтримувані Російською Федерацією (далі - РФ), активізували свою антиукраїнську діяльність, спрямовану на ескалацію ситуації, що склалася, особливо у південно-східних областях України, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі.

В Автономній Республіці Крим та м. Севастополі 03.02.2014 року пройшов ряд мітингів проросійських сил, у ході яких організатори та політичні діячі публічно закликали до насильницької зміни конституційного ладу та до захоплення державної влади в Криму. Того ж дня лідер партії «Русский блок» ОСОБА_8 заявив про створення з числа добровольців загонів самооборони.

Вказані загони так званої «Самооборони Криму» спільно із кадровими військовослужбовцями РФ (як тими, що дислокувались на базі Чорноморського Флоту РФ згідно двосторонніх договорів між Україною та РФ, так і тими, що незаконно переправились з території РФ) забезпечили захоплення адміністративних будівель України, блокування українських військових частин та організацію і проведення незаконного «референдуму щодо самовизначення Криму» на території Криму, що в подальшому публічно підтвердили найвищі керівники Росії, включно з президентом РФ - ОСОБА_9 .

У період з кінця лютого 2014 року по початок березня 2014 року зазначеними підрозділами Збройних сил РФ було блоковано та захоплено будівлі Верховної ради АР Крим (м. Сімферополь, вул. К. Маркса, буд. 18), Ради міністрів АР Крим (м. Сімферополь, просп. Кірова, буд. 13), будівлі органів державної влади та місцевого самоврядування, приміщення та підрозділи МВС України, військові об`єкти ЗС України, ГУР МО України, ВМФ України.

Таким чином, з 20.02.2014 року РФ здійснила окупацію території України - півострова Крим із застосуванням збройних сил, військових підрозділів та парамілітарних утворень. При цьому, сам факт окупації Автономної Республіки Крим був засуджений як міжнародною спільнотою, так і законодавством України та набув широкого висвітлення в офіційних виданнях та медійному просторі.

06.03.2014 року в приміщенні Верховної Ради АР Крим у порушення ч. 2 ст. 2, ст. 73, п. 2 ч. 1 ст. 85, ст. 132, Конституції України та п. 2 ч. 3 ст. 3, ст. ст. 6, 18, 27 Закону України «Про всеукраїнський референдум» депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято незаконну постанову № 1702-6/14 «О проведении общекрымского референдума», згідно якої 16.03.2014 мав відбутися так званий «референдум», на який винесли питання входження АР Крим та м. Севастополя до складу Російської Федерації на правах суб`єкта федерації. 06.03.2014 року Севастопольська міська рада на позачерговій сесії прийняла рішення № 7151 з аналогічним змістом.

Відповідно до зазначених постанов, 16.03.2014 року проведено незаконний референдум із заздалегідь відомим та підконтрольним РФ результатом, який в подальшому став формальною підставою для прийняття незаконного рішення про включення до складу РФ території АР Крим і міста Севастополя на правах суб`єктів федерації.

Конституційний суд України своїм рішенням № 2-рп/2014 у справі № 1 13/2014 16.03.2014 року визнав постанову ВР АР Крим № 1702 6/14 від 06.03.2014 року неконституційною.

У подальшому, 17.03.2014 року депутатами Верховної Ради АР Крим, в порушення ч. 2 ст. 2, ст. 73, п. 2 ч. 1 ст. 85, ст. 132, Конституції України, прийнято постанову № 1745-6/14 «О независимости Крыма», згідно з якою на підставі Декларації про незалежність Республіки Крим і міста Севастополя, прийнятої на позачерговому пленарному засіданні Верховної Ради АР Крим 11.03.2014 та позачерговому пленарному засіданні Севастопольської міської ради 11.03.2014, створено нелегітимне державне утворення «Республика Крым».

Рішенням Конституційного суду України № 3-рп/2014 у справі № 1 15/2014 від 20.03.2014 згадану вище «Декларацію про незалежність Республіки Крим і міста Севастополя» визнано неконституційною.

18.03.2014 року між Російською Федерацією та представниками нелегітимного державного утворення «Республика Крым» підписано договір про входження території АР Крим та м. Севастополя до складу Російської Федерації.

20.03.2014 року Державною Думою Російської Федерації прийнято Федеральний конституційний закон від 21.03.2014 року № 6-ФКЗ «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Згідно з вказаним законом, АР Крим та м. Севастополь, всупереч Хартії ООН від 26.06.1945 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 01.04.1999 року, Договору між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 20.04.2004 року, увійшли до складу РФ.

З метою реалізації політики окупації та остаточного приєднання тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь до складу РФ, а також придушення спротиву проукраїнського населення Криму, вищим керівництвом РФ було прийнято низку «законів та підзаконних нормативних актів», якими незаконно створено так звані судові, правоохоронні органи та органи місцевого самоврядування Республіки Крим.

Відповідно до ч. 2 ст.13 «О судебной системе Российской Федерации» від 31 грудня 1996 року № 1-ФКЗ: Порядок наділення повноваженнями голів, заступників голів, інших суддів касаційних судів загальної юрисдикції, апеляційних судів загальної юрисдикції, верховних судів республік, окружних, обласних судів, судів міст федерального значення, судів автономної області і автономних округів, районних судів, військових і спеціалізованих судів, арбітражних судів округів, арбітражних апеляційних судів, арбітражних судів суб`єктів Російської Федерації і спеціалізованих арбітражних судів встановлюється відповідним федеральним конституційним законом і федеральним законом про статус суддів.

Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону Російської Федерації від 26.06.1992 № 3132-I зі змінами та доповненнями «О статусе судей в Российской Федерации» - президент Російської Федерації в двомісячний термін з дня отримання необхідних матеріалів призначає суддів федеральних судів, а кандидатів у судді Верховного суду Російської Федерації представляє для призначення Раді Федерації Федеральних Зборів Російської Федерації або відхиляє подані кандидатури, про що повідомляється голові Верховного суду Російської Федерації.

Також, згідно зі ст. 86 «Конституції «Республики Крым»»:

1. Правосуддя в Республіці Крим здійснюється тільки судом.

2. У Республіці Крим діють федеральні суди і мирові судді. Повноваження, порядок утворення та діяльності федеральних судів визначаються законодавством Російської Федерації.

3. З ініціативи Державної Ради Республіки Крим, узгодженої з Верховним Судом Російської Федерації, в Республіці Крим можуть утворюватися судові ділянки і посади мирових суддів відповідно до законодавства Російської Федерації і законодавства Республіки Крим.

4. Статус, повноваження, порядок і гарантії діяльності суддів визначаються федеральним законом, а по відношенню до мирових суддів - також законом Республіки Крим.

Федеральним законом рф №154-Ф3 від 23.06.2014 «О создании судов Российской Федерации на териториях Республики Крым и города федерального значения Севастополя и о внесении изменений в отдельные законодательные акты Российской Федерации» створено систему судів на території «Республики Крым», зокрема, незаконно створено так званий «Раздольненський районний суд Республіки Крим» і в подальшому незаконно призначено суддів цього «судового» органу.

Водночас, згідно зі ст.ст. 1, 2 Конституції України, Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканою.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014, зокрема ст. ст. 1-3 визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою внаслідок збройної агресії Російської Федерації з 20 лютого 2014 року.

Вказані обставини також підтверджуються Звітом офісу прокурора міжнародного кримінального суду від 04.12.2017, згідно якого на тимчасово окупованій території України розпочався та триває збройний конфлікт між Україною та Російською Федерацією, Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН про територіальну цілісність України № 68/262, згідно якої територія України є цілісною та недоторканою, Резолюцією Парламентської асамблеї ради Європи № 2168, згідно якої Російська Федерація визнається державою-агресором.

Громадянин України ОСОБА_6 , уродженець м. Сімферополя Автономної Республіки Крим, Указом Президента України від 22.06.2009 року № 465/2009 був призначений на посаду судді Роздольненського районного суду Автономної республіки Крим та зарахований до штату цього суду.

Незважаючи на це, у громадянина України ОСОБА_6 при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах виник та сформувався стійкий злочинний намір, спрямований на зайняття посади в незаконному судовому органі.

Так, у 2014 році під час окупації Російською Федерацією частини території України, громадянин України ОСОБА_6 , будучи суддею Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим та маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення фактів анексії АР Крим з боку РФ, з власної ініціативи, добровільно вирішив особисто взяти участь в утворенні та функціонуванні на території АР Крим системи незаконних органів окупаційної судової влади.

Указом президента РФ від 02.01.2015 року № 4 «О назначении судей федеральных судов, о представителях Президента Российской Федерации в квалификационных коллегиях судей субъектов Российской Федерации и об утверждении состава президиума Дальневосточного окружного военного суда», ОСОБА_6 призначено суддею так званого «Раздольненського районного суду Республіки Крим».

За порушення присяги судді, Указом Президента України від 30.01.2016 року № 28/2016 ОСОБА_6 звільнено з посади судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим.

Реалізовуючи свій злочинний умисел на зайняття посади в незаконних судових органах на тимчасово окупованій території півострова Крим, ОСОБА_6 у 2022 році але не пізніше 18.03.2022 року (більш точна дата в ході досудового розслідування не встановлена), діючи з прямим умислом та усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч врегульованим чинним законодавством України суспільним відносинам у сфері національної безпеки України, перебуваючи на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, працевлаштувався до незаконно створеного окупаційною владою Російської Федерації судового органу на посаду голови так званого «Раздольненського районного суду Республіки Крим», де на даний час здійснює «правосуддя» від імені та в інтересах країни-агресора.

Достовірно знаючи про тимчасову окупацію Російською Федерацією з 20.02.2014 року території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що так званий «Раздольненський районний суд Республіки Крим» є незаконним судовим органом, перебуваючи на тимчасово окупованій території АР Крим, не пізніше 18.03.2022 року (більш точна дата в ході досудового розслідування не встановлена), працевлаштувався на посаду голови вказаного органу.

Указом президента РФ «О назначении судей федеральных судов и о представителях Президента Российской Федерации в квалификационных коллегиях судей субъектов Российской Федерации» від 18.03.2022 року № 127, ОСОБА_6 призначено на посаду голови так званого «Раздольненського районного суду Республіки Крим», строком на 6 років.

У подальшому, призначений на посаду голови так званого «Раздольненського районного суду Республіки Крим» ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні зазначеного незаконного судового органу, що розташований за адресою: тимчасово окупована територія АР Крим, с.м.т. Раздольне, вул. Леніна, буд. 44, приступив до виконання своїх безпосередніх обов`язків, де грубо й систематично порушує вимоги українського та міжнародного гуманітарного права, постановляючи судові рішення від імені Російської Федерації.

Своїми умисними діями з відправлення так званого «правосуддя», ОСОБА_6 сприяє реалізації політики окупаційної влади РФ на тимчасово окупованій території АР Крим та м. Севастополя.

У період з 18.03.2022 року по 10.08.2022 року слідством встановлені факти ухвалення під головуванням судді так званого «Раздольненського районного суду Республіки Крим» ОСОБА_6 щонайменше 72-х рішень по цивільним справам і 12-ти рішень по кримінальним справам.

В судовому засіданні допит обвинуваченого ОСОБА_6 не здійснювався через проведення судового розгляду в порядку спеціального судового провадження на підставі ч.3 ст. 323 КПК України.

Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження проводився за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 (in absentia), який показань суду не надав, що відповідає загальним засадам кримінального провадження, з урахуванням особливостей, встановлених законом. Стороною обвинувачення та судом використані всі передбачені законом можливості для дотримання прав обвинуваченого, зокрема, право на захист, на доступ до правосуддя, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя.

Дане кримінальне провадження здійснювалось за обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в місті Києві.

Відповідно до ухвали суду від 31 січня 2024 року, вказане кримінальне провадження призначено до судового розгляду та постановлено здійснювати спеціальне судове провадження у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 111-1 КК України.

Повістки про виклик обвинуваченого ОСОБА_6 на судові засідання до Печерського районного суду м. Києва, а також інформацію про процесуальні документи надсилались та публікувались судом відповідно до вимог ст. 323 КПК України, зокрема, в газеті «Урядовий кур`єр» та внесенням інформації на офіційному веб-сайті суду. В жодне судове засідання обвинувачений ОСОБА_6 не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив.

Таким чином, суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_6 , який в свою чергу повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння, вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої обвинувачений над собою не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді не бажає, а так само свідчать про його наміри ухилення від кримінальної відповідальності.

В той же час, ухилення обвинуваченого ОСОБА_6 від правосуддя, суд оцінює як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Захисник у судовому засіданні просив виправдати обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч. 7 ст.111-1 КК України, оскільки його причетність до нього, а також вина ОСОБА_6 не доведені належними доказами. Адвокат вважав, що дії ОСОБА_6 відповідали положенням ст. 43 Конвенції про закони і звичаї війни, тобто були законними діями «окупанта».

Суд, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч.1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 111-1 КК України, за вищевикладених фактичних обставин, повністю підтверджується зібраними по кримінальному провадженню і дослідженими в судовому засіданні наступними доказами, а саме:

- даними протоколу огляду від 20.08.2022 із додатками - роздруківками сторінок сайту (т.2 а.с. 110-117), відповідно до якого оглянуто офіційний веб-сайт Президента України, який публічно доступний в мережі Інтернет, за URL-адресою: https://www.president.gov.ua , і виявлено Указ Президента України «Про призначення суддів» від 22.06.2009 р. № 465/2009, який розміщується за URL/адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідно до якого ОСОБА_6 призначено суддею Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим (т.2 а.с. 116);

- листом Офісу Президента України №45-01/174 від 07.07.2022, відповідно до якого матеріали стосовно припинення громадянства України ОСОБА_6 згідно з поданою ним заявою або внаслідок втрати громадянства України на розгляд Комісії при Президенті України з питань припинення громадянства не надходили (т.2 а.с. 16);

- копією анкети Сімферопольського міського центру ДІС щодо отримання громадянином України ОСОБА_6 06.10.2007 паспорту для виїзду закордон серії НОМЕР_2 від 21.09.2007 (т.2 а.с. 18-19);

- листом ДПС України від 17.06.2022 про відсутність відомостей про перетинання громадянином України ОСОБА_6 державного кордону, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим в період 17.06.2017 - 17.06.2022 (т.2 а.с. 47);

- даними протоколу огляду від 12.08.2022 із додатками - роздруківками сторінок сайту (т.2 а.с. 50-70), відповідно до якого оглянуто офіційний веб-сайт Президента Російської Федерації, який публічно доступний в мережі Інтернет, за URL-адресою: http://www.kremlin.ru, і встановлено, що Указом Президента РФ від 02.01.2015 №4 ОСОБА_6 призначено суддею так званого «Раздольненського районного суду Республіки Крим» (т.2 а.с. 62);

- даними протоколу огляду від 05.09.2022 із додатками - роздруківками сторінок сайту (т.2 а.с. 76-84), відповідно до якого оглянуто офіційний веб-сайт так званого «Раздольненського районного суду Республіки Крим», рішення якого публічно доступні в мережі Інтернет, за URL-адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно до якого суддя цього суду ОСОБА_6 за період 06.08.2022 - 05.09.2022 розглянув щонайменше 22 справи та постановив рішення іменем Російської Федерації;

- даними протоколів оглядів від 13.06.2022 із додатками - роздруківками сторінок сайтів (т.2 а.с. 88-109), відповідно до яких оглянуто відкритий Інтернет ресурс ІНФОРМАЦІЯ_5, відповідно до якого Указом президента РФ №127 від 18.03.2022 ОСОБА_6 призначено головою так званого «Раздольненського районного суду Республіки Крим».

Крім того, оглянуті відкриті інтернет видання за відповідними посиланнями:

ІНФОРМАЦІЯ_6

з яких встановлено, що ОСОБА_6 здійснює діяльність у зазначеному судовому органі так званому «Раздольненському районному суді Республіки Крим», створеному на тимчасово окупованій території України;

- інформацією з Вищої ради правосуддя та Вищої кваліфікаційної комісії суддів про внесення подання та дисциплінарної справи щодо звільнення ОСОБА_6 з посади судді Роздольненського районного суду АР Крим (т.2 а.с. 22-44);

- даними протоколу огляду від 13.08.2022 із додатками - роздруківками сторінок сайту (т.2 а.с. 5-14), відповідно до якого проведено огляд офіційного веб-сайту Президента України, який публічно доступний в мережі Інтернет, за URL-адресою: https://www.president.gov.ua, де виявлено Указ Президента України «Про звільнення суддів» від 30.01.2016 року №28/2016, згідно якого суддю ОСОБА_6 було звільнено з посади судді Роздольненського районного суду АР Крим.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України від 23.03.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав про те, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом також враховано, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Проаналізувавши та оцінивши досліджені в ході провадження у справі докази, суд вважає, що усі вищезазначені докази узгоджуються між собою, є належними, допустимими та достовірними.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення, або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.

Крім того, у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Оцінюючи вищеописані зібрані по справі, досліджені та перевірені в судовому засіданні докази, суд визнає їх такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з інкримінованим правопорушенням, не спростовані в ході судового розгляду, передбачені як джерела доказування чинним законодавством України та зібрані у відповідності з процесуальними нормами.

Зважаючи на вищенаведені доводи та мотиви, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину доведена поза розумним сумнівом.

Посилання захисника на законний характер дії ОСОБА_6 і як наслідок, його позиція щодо необхідності виправдання його у вчиненні злочину у зв`язку з недоведеністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, при якому захисник послався на положення ст. 43 Конвенції про закони та звичаї війни, судом перевірялось і визнано безпідставним, оскільки спростовується сукупністю вищенаведених доказів, досліджених у судовому засіданні.

Так, за змістом ст. 43 Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатку до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі: з фактичним переходом до рук окупанта повноважень легітимної влади він вживає всіх залежних від нього заходів для того, щоб, по можливості, відновити і забезпечити громадський порядок і безпеку, дотримуючись існуючих у країні законів, за виключенням, коли це абсолютно неможливо.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_6 є громадянином України, цього статусу не позбавлявся і не звертався до повноважних органів із заявами про таке, відтак, ніякого відношення до статусу «окупанта» не мав, а відтак, продовживши після окупації території України - Автономної Республіки Крим, здійснювати правосуддя в так званому «Раздольненському районному суді Республіки Крим», виносячи рішення іменем Російської Федерації, ОСОБА_6 діяв протизаконно і на шкоду суверенітету та територіальній цілісності України.

Таким чином, виходячи із установлених фактичних обставин справи, суд вважає, що органом досудового розслідування умисні дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковані за ч. 7 ст. 111-1 КК України, як добровільне зайняття громадянином України посади в незаконному судовому органі, створені на тимчасово окупованій території

Суд при призначенні покарання враховує дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Обставини, які відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , судом не встановлені.

Приймаючи до уваги характер, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке віднесено до категорії особливо тяжкого злочину, обставини його вчинення, характер діяння, форму й ступінь вини, суспільну небезпеку скоєного ОСОБА_6 злочину проти держави України, відсутність пом`якшуючих обставин, хоча і приймаючи до уваги, що він раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_6 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі на певний строк з позбавленням права обіймати посади у судових та правоохоронних органах, а також посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно господарських функцій в органах державної влади і місцевого самоврядування на певний строк, та з конфіскацією майна.

При цьому, з огляду на те, що на даний час ОСОБА_6 є особою, що засуджена вироком Святошинського районного суду м. Києва від 11.09.2023 за ч.1 ст. 111 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, суд вважає необхідним остаточне покарання йому за сукупністю злочинів призначити із застосуванням положень ч.4 ст. 70 КК України.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 слід обраховувати з моменту звернення цього вироку до виконання, тобто із дня фактичного його затримання на виконання вказаного вироку суду.

Процесуальні витрати, речові докази у справі відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374, 376 КПК України, суд -

З А С У Д И В :

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 Кримінального кодексу України, та призначити йому покарання у виді 14 /чотирнадцяти/ років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади у судових та правоохоронних органах, а також посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно господарських функцій в органах державної влади і місцевого самоврядування, строком на 15 /п`ятнадцять/ років, та з конфіскацією майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 11.09.2023, більш суворим, визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 14 /чотирнадцяти/ років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади у судових та правоохоронних органах, а також посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно господарських функцій в органах державної влади і місцевого самоврядування, строком на 15 /п`ятнадцять/ років, та з конфіскацією майна.

Строк відбуття основного покарання ОСОБА_6 слід обрахувати з моменту його фактичного затримання для поміщення під варту на виконання цього вироку.

Строк відбуття додаткового покарання у виді позбавленням права обіймати посади у судових та правоохоронних органах, а також посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно господарських функцій в органах державної влади і місцевого самоврядування, слід рахувати з моменту відбуття ОСОБА_6 основного покарання.

Запобіжний захід ОСОБА_6 обраний йому ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.09.2022 у виді тримання під вартою залишити без змін.

Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно вручити учасникам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1