ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року

м. Київ

справа № 334/4325/23

провадження № 51-5606 км 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати

Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_6 та засудженого на вирок Запорізького апеляційного суду від 23 вересня 2024 року, яким

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Ленінський районний суд м. Запоріжжя вироком від 29 лютого 2024 року засудив ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст. 75 КК звільнив обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК.

23 вересня 2024 року Запорізький апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалив новий вирок, за яким призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті вирок залишив без змін.

За обставин, детально наведених у вироку суду апеляційної інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він у період часу з 16 до 25 грудня 2022 року, знаходячись у гостях за адресою: АДРЕСА_2 , в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, умисно, таємно викрав золоті прикраси - ланцюжок, масою 13,18 г, вартістю 21 088 грн та підвіс у вигляді хреста, масою 6,42 г, вартістю 11 278,01 грн, які належать ОСОБА_8 , заподіявши потерпілому майнової шкоди на загальну суму 32 366,01 грн.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

Захисник ОСОБА_6 , не погодившись із вироком суду апеляційної інстанції через невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі його підзахисного внаслідок суворості, подав касаційну скаргу, в якій просить змінити оскаржуване рішення та застосувати положення ст. 75 КК. Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд апеляційної інстанції за результатом апеляційного розгляду констатував відсутність обставин, які пом`якшують ОСОБА_7 покарання, проте наразі його підзахисний повністю визнає свою вину у вчиненому ним злочині, щиро розкаюється, вживає заходів до відшкодування завданої шкоди, перерахувавши потерпілому 2 500 грн.

Засуджений ОСОБА_7 у касаційній скарзі, доводи якої аналогічні доводам касаційної скарги захисника, просить змінити вирок апеляційної інстанції та застосувати положення ст. 75 КК.

На касаційну скаргу захисника прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, подав письмові заперечення, в яких, із наведенням відповідних обґрунтувань, просив скаргу залишити без задоволення, а вирок суду апеляційної інстанції - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений підтримали доводи касаційних скарг, просили змінити вирок апеляційного суду та застосувати положення ст. 75 КК.

Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг, просив залишити оскаржуване рішення без зміни.

Мотиви Суду

Положеннями ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК у касаційному порядку не оспорюються.

У поданих касаційних скаргах захисник та засуджений покликаються на невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, безпідставне незастосування ст. 75 КК, проте ці доводи Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів з огляду на таке.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до положень статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Зі змісту касаційних скарг вбачається, що захисник та засуджений фактично порушують питання про недотримання судом апеляційної інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання й пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції, передбаченої ч. 4 ст. 185 КК, а саме у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Водночас суд апеляційної інстанції визнав слушними доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного застосування місцевим судом положення ст. 75 КК.

При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції при застосуванні до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого (раніше не судимий, позитивно характеризується за попереднім місцем роботи), не взяв до уваги того, що ОСОБА_7 свою вину у вчиненому не визнав, не розкаявся.

Також суд апеляційної інстанції зважив на те, що ОСОБА_7 :

- протягом усього досудового розслідування та судового розгляду навіть частково не відшкодував потерпілому заподіяну майнову шкоду та перед ним не вибачився;

- не має стійких соціальних зв`язків, не працює.

З огляду на викладене колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на певний строк та не знайшов підстав для застосування положення ст. 75 КК, переконливо мотивувавши своє рішення в цій частині.

Призначене ОСОБА_7 судом апеляційної інстанції покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Крім того, Суд бере до уваги й те,що суд апеляційної інстанції призначив ОСОБА_7 покарання увиді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК.

При цьому колегія суддів уважає непереконливими твердження захисника та засудженого про повне визнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненому та його щире каяття з огляду на таке.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово висловлювався про те, що щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (постанова ВС від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к).

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 свою вину у вчиненому не визнавав, виклав свою версію подій, яка не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду.

Під час касаційного провадження ОСОБА_7 також не визнав обвинувачення в обсязі, встановленому судами, щирого каяття не продемонстрував.

З огляду на це колегія суддів уважає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років не буде становити надмірний тягар для особи і відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Також Суд зазначає, що захисник та засуджений, оскаржуючи вирок суду апеляційної інстанції в частині незастосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК, при цьому посилаючись на обставини, що пом`якшують покарання, не зазначають, яким саме чином указане перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, з огляду на те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК обставини, що пом`якшують покарання, передбачені ст. 66 КК, враховуються саме під час призначення покарання, а не при вирішенні питання щодо звільнення від його відбування.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвалений вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків з питання правильності призначеного ОСОБА_7 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник та засуджений у касаційних скаргах не навели, оскільки з огляду на положення ст. 414 КПК не зазначили чому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років є явно несправедливим через суворість, а тому вони в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо доводів захисника та засудженого про зміну судового рішення та звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, то Суд зазначає про таке.

Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів касаційного суду, зваживши на:

- тяжкість вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення;

- дані про його особу та інші обставини справи, які вже були враховані судом апеляційної інстанції,

дійшла висновку про те, що часткове відшкодування потерпілому завданого збитку на стадії касаційного розгляду в розмірі 2 500 грн (який є незначним з огляду на суму заподіяної шкоди), в цілому не спростовує законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Ураховуючи вищезазначене, Суд не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг захисника та засудженого в цій частині. Відтак підстави, передбачені ст. 438 КПК, для зміни вироку суду апеляційної інстанції не встановлені.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК, та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.

Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд

постановив:

касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого залишити без задоволення, а вирок Запорізького апеляційного суду від 23 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3