ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/632/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.125 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11 березня 2025 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

01.05.2023 приблизно о 17:00 годині, ОСОБА_9 , перебуваючи неподалік від відділення «Нової Пошти» №20, розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.Патріотична, буд.48, в ході словесного конфлікту з ОСОБА_7 , що виник на ґрунті раптових неприязних відносин, діючи з прямим умислом на спричинення тілесних ушкоджень, наніс останньому два удари кулаком правої руки в ліву сторону скроне-щічну ділянку, чим спричинив забій м`яких тканин лівої скроне-щічно-величної ділянки, що кваліфікується, як легкі тілесні ушкодження.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК як умисне легке тілесне ушкодження. Йому призначено покарання у виді 180 годин громадських робіт.

Вирішено питання про запобіжний захід, цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок скасувати та ухвалити новий виправдувальний вирок. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що вирок суду є незаконним та таким, що ґрунтується на неповному дослідженні обставин справи та недопустимих доказах. Вказав про невизнання вини та відсутність у нього умислу на вчинення злочину.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 по пред`явленому йому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати. Закрити кримінальне провадження на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК.

Свої вимоги мотивував тим, що його підзахисний захищав себе від протиправного нападу з боку потерпілого (діяв в межах необхідної оборони), а тому в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК. Медичні документи підтверджують, що саме ОСОБА_9 першим зазнав нападу з боку ОСОБА_7 внаслідок чого отримав тілесні ушкодження, що призвели до тимчасової втрати працездатності та необхідності тривалого лікування. Водночас експертизи стану здоров`я ОСОБА_7 не підтверджують наявність у нього тілесних ушкоджень, які б могли бути завдані ОСОБА_9 . Судово-медичні експертизи спростовують наявність тілесних ушкоджень у потерпілого. Це означає, що відсутні об`єктивні докази вини ОСОБА_9 . Сторона обвинувачення надала суду неповний відеозапис (лише той фрагмент, де ОСОБА_9 дає відсіч нападнику), проте момент, коли ОСОБА_7 першим напав на ОСОБА_9 та застосував фізичне насильство, був свідомо прихований. Вказав, що під час судового розгляду не доведено суб`єктивної сторони злочину. Також зазначив, що досліджені судом електронні докази є електронною інформацією без ознаки саме доказу. Крім того, під час досудового розслідування захист був позбавлений права приймати участь у допиті свідків (перехресний допит), які відповідно до додатку до обвинувального акта є свідками сторони обвинувачення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг та наполягали на їх задоволенні; прокурора та потерпілого, які висловили заперечення проти скарг та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Частиною 1 статті 404 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.125 КК кримінального правопорушення ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

В апеляційних скаргах сторона захисту вказувала на недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК.

Разом з тим, досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а саме в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_7 легкого тілесного ушкодження.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_9 захищав себе від протиправного нападу з боку потерпілого (діяв у межах необхідної оборони), а тому в його діях відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення, є неспроможними.

З показань потерпілого ОСОБА_7 вбачається, що саме обвинувачений першим почав конфлікт, вийшовши зі свого автомобіля, ОСОБА_9 вдарив автомобіль потерпілого, зламав дзеркало, а потім почав наносити удари потерпілому.

Показання потерпілого ОСОБА_7 узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_10 , яка підтвердила, що саме ОСОБА_9 підійшов до автомобіля ОСОБА_7 та почав висловлювати йому свої претензії, після чого почалася бійка.

Частиною 1 статті 36 КК визначено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, - якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Отже вказаною нормою матеріального права передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно небезпечного посягання.

Проте, матеріали кримінального провадження не містять доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_7 відносно ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння, внаслідок якого обвинувачений міг перебувати у стані необхідної оборони.

Натомість конфліктна ситуація між потерпілим та обвинуваченим, що передувала вчиненню злочину, на переконання колегії суддів, свідчить про наявність умислу у ОСОБА_9 на спричинення ОСОБА_7 легкого тілесного ушкодження, однак не підтверджує факту перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, потерпілий не ніс загрози життю та здоров`ю обвинуваченого, потерпілий не мав при собі жодних предметів, які б могли бути застосовані ним для нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченому.

На дослідженому під час судового розгляду відеозаписові подій чітко видно, як ОСОБА_9 , поваливши на землю ОСОБА_7 намагався завдати йому удар ногою в тулуб і голову, але після того, як це йому не вдалось зробити умисно наніс два удари рукою в голову потерпілого. При цьому під час нанесення ударів потерпілий весь час лежав на спині, лише закриваючись від нанесених йому обвинуваченим ударів. Жодної загрози чи небезпеки для життя і здоров`я ОСОБА_9 потерпілий не становив і не міг становити.

Більш того, після нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 покинув місце події, не надавши ОСОБА_7 допомоги.

Таким чином, доводи сторони захисту щодо відсутності в діях обвинуваченого умислу на спричинення потерпілому легкого тілесного ушкодження та наявність в його діях необхідної оборони, колегія суддів вважає позбавленими підстав та розцінює як намагання уникнути ОСОБА_9 покарання за вчинене кримінальне правопорушення.

Твердження захисника про те, що медичні документи підтверджують, що саме ОСОБА_9 першим зазнав нападу з боку потерпілого внаслідок чого отримав тілесні ушкодження, колегія суддів вважає неспроможними виходячи з наступного.

З долучених обвинуваченим до матеріалів кримінального провадження фотокопій медичних документів, які не завірені належним чином, зокрема висновок лікаря травматолога від 03 травня 2023 року, в якому міститься запис в графі «скарги» про те, що ОСОБА_9 отримав забій грудної клітини справа 01 травня 2023 року, вбачається, що вказане тілесне ушкодження зафіксоване зі слів самого ОСОБА_9 .

В свою чергу, матеріали кримінального провадження засвідчують, що обвинувачений жодних судово-медичних експертиз з приводу нанесення йому тілесних ушкоджень не проходив, у зв`язку з чим неможливо встановити чи дійсно потерпілим наносились обвинуваченому якісь тілесні ушкодження.

Безпідставним є й посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що наданий стороною обвинувачення відеозапис є неповним, оскільки містить лише той фрагмент, де ОСОБА_9 дає відсіч нападнику, проте не містить моменту, коли ОСОБА_7 першим напав на ОСОБА_9 та застосував фізичне насильство.

З цього приводу судова колегія звертає увагу на показання потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 , які вказали, що ініціатором конфлікту був саме ОСОБА_9 , який підійшов до автомобіля потерпілого та почав висловлювати свої претензії, після чого почалася бійка, в ході якої обвинувачений наніс удари потерпілому.

Доводи захисника стосовно того, що судово-медичні експертизи не підтверджують наявність тілесних ушкоджень у потерпілого, які б могли бути завдані ОСОБА_9 , є надуманими та спростовуються змістом висновку експерта №715п від 02 травня 2023 року, яким встановлено забій м`яких тканин лівої скроне-щічно-величної ділянки у ОСОБА_7 , що кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

Посилання захисника в апеляційній скарзі, що досліджені судом електронні докази є електронною інформацією без ознаки саме доказу є неприйнятними з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, й матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні). Сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Відповідно до ст.7 Закону України від 22 травня 2003 року №851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг» у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Матеріальний носій лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Усі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Долучені до матеріалів провадження як речові докази DVD-R диски з відеозаписами обставин подій та слідчої дії у виді слідчого експерименту були виготовлені у зв`язку з необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається в електронному вигляді у виді файлів.

Таким чином, записані на оптичний диск носій інформації електронні файли у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документа.

Така позиція узгоджується із судовою практикою, де аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного кримінального суду від 22 жовтня 2020 року у справі №677/2040/16-к (провадження №51-5738км19).

Тому доводи апеляційної скарги в цій частині, на думку колегії суддів, не є такими, що підтверджують наявність істотного порушення КПК, яке б вплинуло чи могло вплинути на законність прийнятого рішення.

Доводи захисника про те, що під час досудового розслідування захист був позбавлений права приймати участь у допиті свідків (перехресний допит), не є підставою для скасування вироку суду, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції стороні захисту була надана така можливість.

Щодо вимоги захисника про закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК, колегія суддів зазначає, що скоєний ОСОБА_9 передбачений ч.1 ст.125 КК кримінальний проступок мав місце 01 травня 2023 року, а тому на момент перегляду вироку апеляційною інстанцією строки давності притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності не закінчилися.

При перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.125 КК кримінального правопорушення, за яке його засуджено, що у свою чергу обумовлює відхилення доводів апеляційних скарг сторони захисту.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли б перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час апеляційного розгляду не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування вироку суду першої інстанції, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11 березня 2025 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4