Справа № 305/529/25
Провадження по справі 1-кп/305/249/25

ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2025 Рахівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рахів кримінальне провадження, відомості про яке внесено в ЄРДР 29.11.2024 за № 0000755 за ознаками ст. 336 КК України у відношенні

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополь, Запорізької області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, не працює, раніше не судимого,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_4 , перебуваючи на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи військовозобов`язаним та згідно з довідкою військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 №10/4011 від 16.11.2024, виданої відповідно до наказу МОУ «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» №402 від 14.08.2008, був визнаний придатним до військової служби, за результатами якої підлягав призову на військову службу під час мобілізації.

З метою призову на військову службу, ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 був зарахований в команду № НОМЕР_1 та згідно з повісткою про відправку повинен був з`явитися о 12 год 00 хв., 27.11.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою АДРЕСА_2 , для подальшого призову під час мобілізації на військову службу до ЗСУ України.

Будучи у наведений спосіб належно повідомленим та заздалегідь попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, а також будучи завчасно повідомленим про час та місце явки - 12 годину 27.11.2024, ухилився та не прибув до командира військової частини за адресою АДРЕСА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) для призову на військову службу під час мобілізації в особливий період, повідомивши причини своєї неявки, посилаючись на віросповідання.

Таким чином ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно, ухилився від виконання свого конституційного обов`язку по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а саме призову на військову службу під час мобілізації в особливий період, чим порушивши вимоги ст. 65 Конституції України, Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» та вимоги ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не маючи на це законних підстав передбачених ст. 23 вказаного Закону України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину не визнав та показав суду, що з травня 2008 року похрестився у служителя Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, а з 22 жовтня 2022 року призначений керівним комітетом Релігійної організації на посаду священнослужителя - диякона. 21.12.2024 року звернувся з письмовою заявою до ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо причин не з`явлення по повістці з релігійних підстав.

Аналогічну заяву 21.12.2024 року скерував до ІНФОРМАЦІЯ_6 з проханням про заміну військового обов`язку на невійськову службу з мотивів релігійних переконань.

В даний час є внутрішньо переміщеною особою, 16.11.2024 року проходив медичну комісію ІНФОРМАЦІЯ_3 та був визнаний придатним до військової служби та таким, що підлягає призову на військову службу під час мобілізації. ІНФОРМАЦІЯ_4 був зарахований в команду № НОМЕР_1 та отримав повістку для явки у ІНФОРМАЦІЯ_4 на 12 год. 27.11.2024 року - АДРЕСА_2 , для відправки на військову службу. Про кримінальну відповідальність за ухилення від призову був повідомлений письмово, однак у день виклику - 27.11.2024 року не з`явився, з підстав належності до РО Свідки Єгови, де є активним учасником обіймаючи посаду диякона.

Його релігійні переконання та активна діяльність, усвідомлення того, що він не може брати зброю в руки, забороняють йому брати участь у військових діях, а тому з цих підстав відмовився від призову. Просив виправдати його з-під обвинувачення.

Свідок ОСОБА_6 показав суду, як штатний працівник ІНФОРМАЦІЯ_5 був присутнім, коли черговий вручав повістку ОСОБА_4 , для відправки до ЗСУ. ОСОБА_4 отримав повістку особисто під розписку для прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_5 на відправку в команду № НОМЕР_1 на 12 год 00 хв. 27 листопада 2024 року. Будучи повідомлений належним чином ОСОБА_4 повідомив про свою неявку, мотивуючи тим, що є ОСОБА_7 , а тому з релігійних міркувань не може бути військовозобов`язаним.

Свідок ОСОБА_8 пояснив суду. З ОСОБА_4 знайомий понад 3 роки. Характеризує його виключно з позитивної сторони.

ОСОБА_4 є активним учасником усіх зібрань, допомагає у вивченні ОСОБА_9 , допомагає тим, хто потребує допомоги, дотримується біблійних принципів, є духовним служителем. ОСОБА_10 немає наміру ухилятися від служіння, але не може бути військовослужбовцем.

Попри те, що ОСОБА_4 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні заперечив, його винуватість доведена в повному обсязі такими перевіреними в ході судового слідства доказами:

-згідно з повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_5 від 28.11.2024 року вбачається, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7 , без поважних причин (про це слідує з вказаного повідомлення) ухилився від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період;

-згідно з копією військового квитка серії НОМЕР_2 від 16.11.2024 року ОСОБА_4 значиться на військовому обліку та є придатним до військової служби;

-згідно з довідкою № 10/4011 від 16.11.2024 року рядовий запасу ОСОБА_4 придатний до військової служби;

-витягом з наказу №708 від 27.11.2024 року солдат ОСОБА_4 призваний на військову службу під час мобілізації на 27.11.2024 року;

-копією мобілізаційного розпорядження ОСОБА_4 та повісткою виданою ОСОБА_4 особисто під розписку, з якої слідує, що він сповіщений про явку до ІНФОРМАЦІЯ_5 на 12 год 27 листопада 2024;

-внаслідок неявки до ІНФОРМАЦІЯ_5 , 27.11.2024 року щодо військовозобов`язаного ОСОБА_4 наявне повідомлення про кримінальне правопорушення в порядку ст. 214 КПК України;

-директором КНП «Рахівський центр первинної допомоги, повідомлено НП ГУНП в Закарпатській області про те, що ОСОБА_4 до лікарів з приводу надання медичної допомоги не звертався в період з 28.11.2024 року;

-згідно з довідками від 21.10.2024 року № 16730, 30.12.2024 року № 19183, від 28.04.2025 року № 6141 ОСОБА_4 22.10.2022 року призначений на посаду диякона «Релігійного Центру Свідків Єгови в Україні», а з 18.05.2008 року освячений служителем цього релігійного об`єднання;

-ОСОБА_4 документований військовим квитком № 414270 від 12.06.2017 року та є придатним до військової служби й протягом 2015 року проходив альтернативну службу;

-повідомлення ОСОБА_4 про те, що він є за релігійним переконанням не може бути військовослужбовцем;

Вказані письмові докази є належними та допустимими, досліджені судом у повному об`ємі, жодна зі сторін їх не оспорювала.

Відповідно до Преамбули Конституції України, Конституція - Основний закон України.

У розділі ІІ Конституції закріплено права, свободи та обов`язки людини та громадянина.

Зокрема, відповідно до ст. 35 Конституції України передбачено, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Статтею 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Таким чином, проголосивши свободу вибору релігійного або ж іншого світогляду, держава не відмовляється від принципу рівності всіх перед законом закріпленого у ст. 24 Конституції.

Будь-які змістовні особливості, вимоги релігійних переконань сповідування громадянином, не можуть бути підставою для ухилення його від виконання загальних юридичних обов`язків.

Сторонами згідно з Конституцією України є держава та громадяни.

Тож, ані держава не повинна встановлювати з такого приводу жодних винятків для якихось категорій віруючих, ані, зі свого боку, громадянин, якої б релігії він не дотримувався, не має права відмовлятися від виконання загальних юридичних обов`язків.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Так ст. 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строків цих обмежень, серед статей, які не можуть бути обмежені, ст. 65 Конституції України не значиться.

Військова служба у Збройних Силах України визначається Законом України від 25.03.1992 року «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», а сам порядок проходження громадянами України військової служби відповідними категоріями затверджується Президентом України та регулюються нормативно-правовими актами.

Частиною 3 статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів релігійних переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Статтею 1 цього Закону передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.

Вказаний Закон встановлює, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби.

Заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, Законом не встановлена.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 - на всій території України введено воєнний стан.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 69/2022 у зв`язку, з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України - оголошено про проведення загальної мобілізації.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту). Безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України (ухилення від призову за мобілізацією), є відносини, що забезпечують обороноздатність України, зокрема, комплектування її Збройних Сил, на які відповідно до ч. 2 ст. 17 Конституції України покладаються найважливіші функції: оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості. Суспільна небезпечність ухилення від призову за мобілізацією обумовлена тим, що мобілізація пов`язується з умовами особливого періоду в державі - із загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Судом встановлено, що ОСОБА_4 будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни на невійськову службу, не маючи підстав на альтернативну службу під час мобілізації на особливий період, отримавши особисто повістку, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_5 для відправки у ВЧ НОМЕР_1 , для проходження військової служби в Збройних силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим ухилився від призову за мобілізацією.

Враховуючи, що об`єктивна сторона кримінального правопорушення за ст. 336 КК України виявляється в бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією, проаналізувавши зібрані в справі докази в їх сукупності дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України. Посилання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_4 на судову практику - рішення ЄСПЛ «Баятян проти Арменії», «Бухатарян проти Арменії», «Адян проти Арменії", "Цатурян проти Арменії", "Феті Демрташ проти Турції", на думку суду, є безпідставними.

Вказані судові рішення приймалися протягом 2011 - 2019 років і мотивовані щодо ухилення від призову на строкову військову службу, а не від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період та є суттєвим те, що такі держави, як Арменія (так вказано в рішенні), Азербайджан і Турція на той час не вели війну і там не було призову на військову службу під час мобілізації.

Суд звертає увагу на той факт, що з лютого 2022 року по цей час, фактично скоєно широкомасштабний віроломний напад на миролюбиву державу Україну без оголошення війни під мотивом «спеціальної операції» в Україну з територій сусідніх держав російської федерації та республіки білорусь, а захват території України продовжує збільшуватися.

З цією метою в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних, в тому числі й ОСОБА_4 , який у мирний час проходив альтернативну службу, а мобілізація є не якоюсь хаотичною дією, а має цілеспрямований характер.

Мобілізація є вимушеним заходом з боку держави України, яка веде не загарбницьку війну, а перебуває у стані «оборонної війни» та понад три роки перебуває у воєнному стані.

Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби не передбачено з тієї причини, що мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Вітчизни від протиправного військового вторгнення російської федерації.

Україна фактично веде визвольну боротьбу проти військової агресії, здійснюючи самооборону, а державні ресурси є обмеженими, в тому числі й військовими, тому мобілізація військовозобов`язаних з метою самозбереження державності та нації є виправданою.

Суд враховує також те, що третина території України є охоплено військовими діями.

Посилання про те, що релігійні переконання не дозволяють ОСОБА_4 одягати військову форму та брати в руки зброю, не може бути оцінено судом, як такі, що настільки обмежують можливість сповідувати певну віру, що виключає можливість виконання військового обов`язку військовозобов`язаного ОСОБА_4 , як громадянина України, з мобілізації під час воєнного стану, незалежно від його віросповідання як Свідка Єгови.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, свідків, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті та вироку суду, доведена повністю.

Підстав для виправдання ОСОБА_4 немає.

За таких обставин, суд дії ОСОБА_4 кваліфікує за ст. 336 КК України, оскільки він вчинив ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

При призначенні виду та міри покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є нетяжким, обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, неодружений, дітей не має, офіційно не працює, у громадському житті селища участі не бере.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, під час судового розгляду не встановлено.

Тому суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням наведених вище всіх обставин і того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари, як мети покарання, суд дійшов висновку, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі.

При цьому суд вважає, що звільнення ОСОБА_4 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України та встановлення іспитового строку не буде достатнім та необхідним для виправлення останнього, оскільки звільнення від відбування покарання з випробуванням військовозобов`язаного, який не маючи передбачених законодавством підстав для відстрочки від призову чи інших поважних причин, у період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації, умисно проігнорував конституційний обов`язок по захисту Батьківщини під час військової агресії ворога, не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень, а навпаки, створить впевненість у безкарності за відмову від захисту Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

При цьому суд враховує позиції Верховного суду, викладені в постановах від 15.04.2025 у справі №573/406/24, та від 15.11.2023 у справі 641/1067/23, відповідно до яких з урахуванням ситуації, яка наразі склалася в країні збройною агресією рф та конституційним обов`язком кожного громадянина по захисту Батьківщини, вчинений умисний нетяжкий злочин, передбачений ст. 336 КК України, представляє значну суспільну небезпечність, тому звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.

Запобіжний захід ОСОБА_4 під час досудового та судового розгляду не застосовувався.

Судові витрати відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

Речові докази відсутні.

Керуючись ст. ст. 373, 374, 615 КПК України, суд -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Термін відбуття покарання ОСОБА_4 , слід рахувати з дня фактичного його затримання після набуття даним вироком законної сили.

На вирок може бути подана апеляція до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку в канцелярії суду.

Суддя: ОСОБА_1