Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/465/25 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст.307 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Устинівського районного суду Кіровоградської області від 30 травня 2025 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Криворізького району Дніпропетровської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, військовозобов`язаний, адреса реєстрації та фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , не працює, не одружений, громадянина України, раніше не судимий,

продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме з 30 травня 2025 року до 28 липня 2025 року включно, з визначенням застави у сумі 196820 гривень 00 копійок.

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Устинівського районного суду Кіровоградської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000033 від 28 січня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурором підтримане подане до суду клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, яке обґрунтоване тим, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1, 3 та 5 ч.1 ст.177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений, за відсутності міцних соціальних зв`язків та передбаченого законом покарання за тяжкі злочини у сфері обігу наркотичних засобів у виді позбавлення волі строком від 6 до 10 років, може переховуватись від суду з метою уникнення покарання; незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, які не допитані судом та з якими він проживає в одному населеному пункті; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, з огляду на підтверджений під час досудового розслідування факт неодноразового незаконного збуту ним наркотичних засобів за невстановлених досудовим розслідуванням обставин щодо осіб, способу та місця їх придбання, що свідчить про можливість продовження зайняття обвинуваченим незаконною діяльністю.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 заперечив проти задоволення клопотання прокурора щодо продовження стосовно нього дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та вважав за можливе змінити стосовно нього запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

В підготовчому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 заперечила проти задоволення клопотання прокурора з огляду на недоведеність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які мають на даний час формальний характер, та, з урахуванням позиції її підзахисного, прохала застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту цілодобово.

Ухвалою Устинівського районного суду Кіровоградської області від 30 травня 2025 року задоволено вказане клопотання.

Продовжено ОСОБА_7 дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на шістдесят днів з 30 травня 2025 року до 28 липня 2025 року включно.

Строк дії ухвали визначено з 30 травня 2025 року до 28 липня 2025 року включно.

Визначено обвинуваченому ОСОБА_7 заставу в розмірі 65 (шістдесяти п`яти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає суму 196820 (сто дев`яносто шість тисяч вісімсот двадцять) гривень 00 копійок.

В задоволенні клопотання обвинуваченого та його захисника - адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу - відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, санкція яких передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 4 до 8 років (ч.1 ст.307 КК України ) та від 6 до 10 років (ч.2 ст.307 КК України), що, на думку суду, може свідчити про його суворість та наявність у зв`язку з цим ризику переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення можливого покарання.

Ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів за декількома епізодами, пов`язаними з придбанням, виготовленням, зберіганням з метою збуту та збутом наркотичних засобів в період часу з січня по квітень 2025 року, що, як наслідок переконує суд у можливості вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інших подібних кримінальних правопорушень в цій сфері.

На час розгляду клопотання у підготовчому судовому засіданні будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених п.п.1, 3 та 5 ч.1 ст.177 КПК України, судом встановлено не було, обставини провадження та особа обвинуваченого змін не зазнали, а інших обставин, які б давали підстави змінити або скасувати запобіжний захід стосовно нього судом не вбачається.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 та обрати йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України") після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого.

У рішенні в справі «Бойченко проти Молдови» від 11 липня 2006 року, справа № 41088/05, Європейський Суд з прав людини вказав, що одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без зазначення підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою.

Вказане рішення, відповідно до Закону України Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІУ від 23.02.2006р. є джерелом права в Україні нарівні з законами України, в тому числі і КПК.

Приписами КПК України визначено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч.2 чт.8 КПК України), кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч.5ст.9 КПК України).

На даний час нікому не відомо чи буде доведене дане обвинувачення в суді і відповідно до ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Тяжкість обвинувачення сама по собі, без інших факторів, які свідчать про необхідність взяття під варту не є підставою для прийняття такого рішення.

При постановленні оскаржуваної ухвали Устинівського районного суду Кіровоградської області були порушенні вимоги п.3 ч.1 та ч. 2 ст. 194 КПК України і вимоги ст.178 КПК України. Як вбачається з зазначеного, оскаржувана ухвала суду вказаним нормам не відповідає і не може вважатися законною та обґрунтованою, оскільки судом було продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою при недоведеності прокурором наступних необхідних обставин: наявності відповідних ризиків; неможливість застосування інших більш м`яких запобіжних заходів.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали клопотання, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України.

Обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 обвинувачення повністю підтверджується зібраними під час досудового розслідування кримінального провадження доказами, а саме: протоколом огляду грошових купюр від 26 березня 2025 року, протоколом огляду покупця та вручення грошей від 26 березня 2025 року, додатком до цього протоколу від 26 березня 2025 року, протоколом вручення покупцю спецтехніки від 26 березня 2025 року, протоколом вилучення спецтехніки від 26 березня 2025 року, протоколом огляду предметів від 26 березня 2025 року, висновком експерта від 28 березня 2025 року висновком експерта №СЕ-19/112-25/682-НЗПРАП від 22 січня 2025 року, висновком експерта №СЕ-19/112-25/4279-НЗПРАП від 28 березня 2025 року, вновком експерта №СЕ-19/112-25/4892-НЗПРАП від 24 квітня 2025 року, висновком експерта №СЕ-19/112-25/4888-НЗПРПАП від 25 квітня 2025 року, №СЕ-19/112-25/4823-НЗПРПАП від 10 квітня 2025 року, №СЕ-19/112-25/4822-НЗПРПАП від 10 квітня 2025 року та №СЕ-19/112-25/4825-НЗПРАП від 10 квітня 2025 року.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочину, обвинувачення у якому йому пред`явлено, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Отже, описані у клопотанні фактичні обставини кримінального правопорушення, у сукупності дають підстави дійти висновку про можливу причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України, що виправдовує застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зокрема, по справах «Смирнова проти Російської Федерації», «Летельєр проти Франції», «Вемгофф проти Німеччини», відповідно до яких тримання особи під вартою можливе лише у виняткових чотирьох випадках:

- при ризику неявки обвинуваченого на судовий розгляд;

- при ризику перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесові здійснення правосуддя;

- при ризику вчинення ним подальших правопорушень;

- при ризику спричинення ним порушень громадського порядку.

Усі чотири ризики мають бути реальними і обґрунтованими, аргументи на цей предмет не повинні бути загальними і абстрактними.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

В рішеннях Європейського суду з прав людини зазначені ризики, які дають підстави для обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу, а саме ризик неявки підозрюваного на судовий розгляд у справі «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопаді 1969 року, ризик перешкоджання з боку підозрюваного процесу здійснення правосуддя у справі «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року, вчинення ним подальших правопорушень у справі «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року.

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених пп. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні.

Тяжкість злочину у якому обвинувачується ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду.

Ризик переховування ОСОБА_7 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні 4 епізодів кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

З обвинувального акту вбачається, що у ОСОБА_7 відсутні обставини, які пом`якшують покарання.

Наведені обставини вже самі по собі можуть бути підставою та мотивом дляпереховування ОСОБА_7 від суду.

А тому, на думку колегії суддів ОСОБА_7 може використати наявні у нього засоби та можливості для переховування від суду, у тому числі можливі покинути територію України з метою уникнення кримінальної відповідальності.

При цьому, в умовах, які наразі існують в Україні, викликаних військовою агресією російської федерації проти України, у ОСОБА_7 збільшуються можливості для ухилення від суду, шляхом виїзду на непідконтрольну територію, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого та його місцезнаходження.

Зазначені обставини вказують на те, що ОСОБА_7 , оцінюючи можливі негативні наслідки для себе у разі засудження до покарання у вигляді позбавлення волі на тривалий термін, із можливістю уникнення ним покарання шляхом переховування від органу досудового розслідування та суду, може переховуватися від правоохоронних органів з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Також, колегія суддів погоджується з доводами судді щодо існування ризику незаконного впливу на свідків.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку, на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК).

За таких обставин, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

За таких обставин, не будучи не обмеженими у вільному спілкуванні із зазначеним колом осіб підозрюваний може здійснити вплив на свідків, з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 добре зазнає свідків та інших співучасників, тому є вагомі підстави вважати, що останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що всі свідки та фігуранти кримінального правопорушення на даний час ще не допитані, а тому, у разі обрання ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, - може здійсн6ити вплив на свідків.

Отже, на переконання колегії суддів, обов`язок, який полягає в необхідності утримуватися ОСОБА_7 від спілкування з визначеним колом осіб є об`єктивно виправданим.

Також, ОСОБА_7 може вчинити нові кримінальні правопорушення в сфері обігу наркотичних речовин, оскільки останній не працює, не одружений, тобто не має достатніх струмуючих факторів.

Отже клопотання прокурора стосовно наявності ризиків передбачених пунктами 1, 3, 5 ст.177 КПК України є таким, що знайшли своє повне підтвердження під час розгляду в суді першої та апеляційної інстанції.

В той же час колегією суддів не можу бути враховано доводи про те, що заявлені ризики по відношенню до ОСОБА_7 є маломовні, оскільки:

-не надано доказів належного виконання процесуальних обов`язків;

-не має достатнього рівня репутації, не працює, безробітній, постійного джерела доходу не має, не одружений, дітей та утриманців не має, волонтерською діяльністю не займався;

-наявна можливість перетину кордону, оскільки особи з будь-якою групою інвалідності можуть перетинати кордон без обмежень;

-обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбачених ч.1, ч. 2 ст. 307 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів.

Отже вказане свідчить про відсутність обставин, які можуть гарантувати виконання ОСОБА_7 процесуальних обов`язків.

Також, не можуть бути враховані про зміну запобіжного заходу на домашній арешт оскільки, як вбачається з ухвали ОСОБА_7 проживав у квартирі колишньої дружини з її дозволу.

Що стосується тверджень про те, що до ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п.1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_7 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є особливо тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Отже, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить належне виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

За таких підстав у разі застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за обставин цієї справи та серйозності висунутої проти ОСОБА_7 обвинувачення, з урахуванням встановлених ризиків, обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави, на думку колегії, не буду надмірним та таким, що принижує його гідність у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Устинівського районного суду Кіровоградської області від 30 травня 2025 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Устинівського районного суду Кіровоградської області від 30 травня 2025 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме з 30 травня 2025 року до 28 липня 2025 року включно, з визначенням застави у сумі 196820 гривень 00 копійок, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4