ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2132/25 Справа № 243/4706/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11

особи, яка подала заяву про взяття обвинуваченого на особисту поруку ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 травня 2025 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_11 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 травня 2025 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_11 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив, що ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, а також, що ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не зникли та не змінились під час розгляду клопотання. Вік та стан здоров`я обвинуваченого дозволяють застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Суд вважає, з урахуванням викладеного та особи обвинуваченого, що інші, більш м`які запобіжні заходи, є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим ст.177 Кримінального процесуального кодексу України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та застосувати до ОСОБА_11 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою із застосуванням електронних засобів контролю та визначенням ряду обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України. Вважає ухвалу незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, а тримання ОСОБА_11 під вартою свавільним. Вказує на необґрунтованість підозри. Зазначає, що судом не надано оцінку належності, допустимості та достовірності доказів та не враховано аргументи сторони захисту, щодо необґрунтованості обвинувачення. Звертає увагу, що клопотання прокурора не містить належного обґрунтування існування ризиків, а їх наявність не підтверджена доказами.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду та обрати ОСОБА_11 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, у тому числі у вигляді особистої поруки народних депутатів України: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 . Звільнити обвинуваченого ОСОБА_11 з під варти. В разі вирішення питання на користь сторони обвинувачення та продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_11 , визначити мінімальний розмір застави для категорії кримінальних правопорушень, у якому він обвинувачується. Вважає, що суд під час розгляду клопотання не в повному обсязі перевірив наявність підстав і мети застосування найсуворішого запобіжного заходу. Вказує на необґрунтованість підозри (обвинувачення). Звертає увагу на недоведеність прокурором заявлених ризиків. Наголошує, що суд безпідставно проігнорував заяви народних депутатів України, які поручались за обвинуваченого, підтвердили його позитивну репутацію, відсутність ризиків та просили визначити обвинуваченому розмір застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та застосувати до ОСОБА_11 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, наприклад домашній арешт, із покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, та можливим застосуванням електронного засобу контролю. Вважає, що суд не навів достатнього обґрунтування необхідності продовження строку тримання під вартою. Зазначає, що вказані прокурором підстави для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є ідентичними підставам, викладеним у попередніх клопотаннях, що свідчить про відсутність нових, конкретних фактів, які б виправдовували подальше обмеження волі обвинуваченого. Вказує, що зазначені прокурором ризики є недоведеними. Звертає увагу, що тяжкість покарання сама по собі не може бути єдиною підставою для тримання під вартою. На його думку, що з урахуванням особи ОСОБА_11 , стану його здоров`я та тривалого часу перебування під вартою (понад 12 місяців), до останнього можливо застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду та звільнити ОСОБА_11 з-під варти, передавши на поруки 10 депутатам України, заяви яких про передачу на поруки направлені до суду. У випадку, якщо суд не знайде підстав для звільнення ОСОБА_11 та передачі його на поруки, застосувати до ОСОБА_11 домашній арешт з перебуванням на розсуд суду у Тихвінському жіночому монастирі (м.Дніпро, вул. Надії Алексеєнко, 171, м. Дніпро), або у Миколаївському Самарському пустинному чоловічому монастирі (вул. Монастирська, 1, м. Новомосковськ, Дніпропетровська обл.). У випадку залишення ОСОБА_11 під вартою визначити мінімальну грошову заставу як альтернативний запобіжний захід. Зазначає, що суд проігнорував наведені нею факти, які доводять, що обвинувачення є необґрунтованим та безпідставним. Наголошує, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, відсутні. Ризик переховування був визначений судом першої інстанції без врахування особи обвинуваченого, який є священиком з бездоганною репутацією, яка заслуговує великої довіри. Вказує, що місцевий суд не обґрунтував неможливість застосування альтернативного запобіжного заходу, що вважає порушенням прав обвинуваченого, оскільки це суперечить вимогам розумності та пропорційності при обмеженні свободи.

Заслухавши суддю доповідача, доводи учасників судового процесу, дослідивши матеріали контрольного провадження, колегія суддів доходить наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 394 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.

Згідно вимог ст. 12 КПК України кожен, кого затримано через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення або інакше позбавлено свободи, повинен бути в найкоротший строк доставлений до слідчого судді для вирішення питання про законність та обґрунтованість його затримання, іншого позбавлення свободи та подальшого тримання. Таким чином, законність та обґрунтованість обмеження права на свободу та особисту недоторканність має бути перевірена судом у найкоротший строк.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 частини 1 вказаної статті.

Підставами застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Хоча зміст поняття «достатні підстави» не має чіткого законодавчого визначення, аналіз кримінального судочинства свідчить про те, що такими підставами є передбачувана небезпека вчинення обвинуваченим протиправних дій, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, та дозволять суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу.

У кримінальному судочинстві поняття ризиків передбачає як тактичні ризики, так і конкретні небажані для кримінального провадження наслідки поведінки підозрюваних та обвинувачених.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, тобто заходом кримінального процесуального примусу, оскільки такий захід дає можливість виявляти та зберігати докази, запобігти прогнозованій протиправній поведінці чи унеможливити ухилення від слідства та суду обвинуваченого. Такий превентивний та забезпечувальний захід спрямований на недопущення можливої протидії з боку обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, та є ефективним засобом коригування його неправомірної поведінки.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченого у вчиненні злочину, запобіжні заходи виконують позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріально-правовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 р., тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Як встановлено з наданих судом першої інстанції матеріалів, ОСОБА_11 обвинувачується у поширенні інформації про розташування підрозділів ЗСУ, СБУ та Національної Поліції України на трьох блок-постах Сил оборони України в районі с. Тетянівка Святогірської міської громади Краматорського району Донецької області (поблизу Святогірської лаври).

24.04.2024 р. ОСОБА_11 повідомлено про підозру у поширенні інформації про розташування ЗСУ чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, за можливості їх ідентифікації на місцевості, якщо така інформація не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом ЗСУ, МО України або іншими уповноваженими державними органами, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України та затримано за підозрою у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_11 продовжений під час судового провадження в суді першої інстанції на 60 днів до 21.07.2025 року включно.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого прокурор мотивував тим, що не перестали існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, що стало підставою для продовження строку обраного запобіжного заходу.

Вирішуючи питання про продовження строку застосування запобіжного заходу, суд першої інстанції дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість подальшого тримання ОСОБА_11 під вартою, та дійшов висновку про існування тих, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені: п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились і виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 р., тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у своєму рішенні від 26.07.2001 р. у справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинуваченого від суду є підтвердженим, оскільки тяжкість ймовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000р, у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Апеляційний суд наголошує, що вирішуючи питання необхідності продовження запобіжного заходу, слід виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не лише права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як потерпілого, так і суспільства в цілому.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості та законності застосованого до ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів враховує, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення покарання, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, вчинити інше кримінальне правопорушення, чи продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, можливість впливу на свідків.

З урахуванням цього, колегія суддів зазначає, що на теперішній час застосування більш м`якого запобіжного заходу не буде гарантувати виконання ОСОБА_11 своїх процесуальних обов`язків.

Можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою передбачають вимоги 183 КПК України. Вік та стан здоров`я обвинуваченого дозволяє застосувати до нього запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до вимог п. «е» ч. 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод (Рим, 1950 року) міра запобіжного заходу у вигляді взяття під варту обирається підозрюваному, обвинуваченому судом при наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ним правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню ним правопорушення чи його втечі після його вчинення, що вказана особа може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників кримінального провадження, перешкоджати провадженню іншим чином, а також вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Тяжкість, характер та обставини інкримінованих злочинів свідчить про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились, і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Тривалість судового розгляду, в даному випадку, не спростовує необхідність продовження обраного запобіжного заходу та викликана складністю кримінального провадження, великим обсягом обвинувачення та доказів, що належить дослідити, що саме по собі не утворює підстав для звільнення з під варти та не свідчить про неможливість подальшого застосування даного виду запобіжного заходу.

Слід зауважити, що відсутність, на даний час, фактів втечі обвинуваченого жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому. Фактично, належна процесуальна поведінка обвинуваченого зумовлена дієвістю обраного запобіжного заходу.

Судова колегія не вбачає в діях суду першої інстанції порушень кримінального процесуального законодавства, які б вплинули на законність прийнятого рішення про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_11 .

Висновок суду першої інстанції щодо законності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який, посилаючись на практику застосування ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рішеннях Кудла проти Польщі та МакКей проти Сполученого Королівства констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Проте, безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо невизначення альтернативного виду запобіжного заходу - застави, оскільки згідно з вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

З огляду на обставини провадження та підвищену суспільну небезпеку злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_11 , колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід не буде здатен забезпечити належну процесуальну поведінку останнього.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинуваченого під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Апеляційний суд звертає увагу, що при вирішенні питання про необхідність продовження застосування запобіжного заходу у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, продовження існування яких в даному випадку було беззаперечно встановлено.

Фактичні обставини та зміст обвинувачення у кримінальному провадженні не є предметом розгляду у справах даної категорії.

Доводи апеляційних скарг про бездоганну репутацію та статус, позитивні характеристики, наявність подяк, почесних звань та винагород, наявність постійного роду занять та тісних соціальних зв`язків не виключають наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про продовження застосування стосовно ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки обмеження його права на свободу в даному випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти його втечі та забезпечити належне виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Таким чином, перевіривши ухвалу суду в межах апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що підстави для її скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404 - 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , залишити без задоволення.

Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 травня 2025 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді