ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/394/25
Номер справи місцевого суду: 766/7151/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

16 липня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката: ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 22 травня 2025 року в кримінальному провадженні №0000439 від 21 жовтня 2024 року стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22 травня 2025 року задоволено клопотання прокурора та ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою терміном до 20 липня 2025 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 22 травня 2025 року скасувати та застосувати більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений зазначив, що розгляд його кримінального провадження здійснюється колегіально у складі трьох суддів, хоча стосовно цього клопотання він не подавав.

Крім того, судом було порушене його право на захист, оскільки проігноровано клопотання про відмову від захисника та про безпосередню участь у судовому засіданні.

Зазначає, що постановлена ухвала є незаконною та необґрунтованою.

Також, вказує, що стороною обвинувачення не доведено, існування заявлених ризиків.

Звертає увагу, що він раніше не скоював правопорушень, є несудимим та не має намірів скоювати правопорушення.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу просили її задовольнити.

Прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 22 травня 2025 року залишити без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Щодо клопотання обвинуваченого про безпосередню участь в судовому засіданні.

В апеляційній скарзі обвинуваченого міститься клопотання про забезпечення його безпосередньої участі в судовому засіданні. Поруч із цим, місто Херсон входить до переліку територій де ведуться бойові дії та систематично зазнає ракетних та артилерійських ударів, а також піддається вогневому ураженню безпілотних літальних апаратів, що значно ускладнює етапування обвинуваченого до приміщення суду та може ставити під загрозу його життя та здоров`я.

Відповідно до положень ч.2 ст.336 КПК України суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

За наведених обставин, з огляду на повноваження, передбачені ч.2 ст.336 КПК України, для забезпечення швидкого та ефективного здійснення правосуддя, недопущення порушення розумних строків апеляційного розгляду, а також забезпечення безпеки осіб в умовах воєнного стану, участь обвинуваченого ОСОБА_8 в судовому засіданні 16 липня 2025 року забезпечено в режимі відеоконференції з приміщення ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор».

Щодо законності складу суду, що постановив ухвалу про продовження дії запобіжного заходу.

З матеріалів провадження вбачається, що розгляд клопотання здійснено складом суду, що визначений відповідно до вимог чинного Кримінального процесуального законодавства.

Так, положеннями ч.1 ст.31 КПК України визначено, що кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється суддею одноособово, крім випадків, передбачених частинами другою, третьою цієї статті.

Згідно з частиною 3 вказаної статті кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів, а за клопотанням обвинуваченого - судом присяжних у складі двох суддів та трьох присяжних. Кримінальне провадження стосовно кількох обвинувачених розглядається судом присяжних стосовно всіх обвинувачених, якщо хоча б один з них заявив клопотання про такий розгляд.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_8 інкриміновано вчинення особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, за скоєння якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна.

З огляду на санкцію ч.2 ст.111 КК України, а також положення ч.3 ст.31 КПК України, для визначення колегіального складу суду, що розглядатиме справу клопотання обвинуваченого не є необхідним. Крім того, зі змісту матеріалів справи вбачається, що обвинуваченому роз`яснено право на суд присяжних.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає порушень у визначенні складу суду для розгляду справи стосовно ОСОБА_8 .

Щодо законності ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати чи доведено стороною обвинувачення обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також наявність обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Таким чином, суд, продовжуючи строк дії запобіжного заходу на стадії судового провадження, має перевірити чи не зменшилися на цій стадії кримінального провадження встановлені раніше ризики і чи зможе більш м`який запобіжний захід запобігти цим ризикам.

Окрім цього суд має врахувати у сукупності також інші відомості, зокрема про тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, а також соціальні зв`язки, відомості, що характеризують особу обвинуваченого.

Лише за результатами аналізу всіх перелічених факторів суд може прийти до висновку щодо необхідності продовження стосовно обвинуваченого раніше обраного запобіжного заходу чи щодо недоцільності цього.

На переконання суду апеляційної інстанції, попри доводи апеляційної скарги обвинуваченого, суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог законодавства.

Так, матеріали провадження свідчать, що на розгляді Херсонського міського суду Херсонської області перебуває кримінальне провадження №0000 від 21 жовтня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

В ході судового розгляду даного кримінального провадження прокурор звернувся до суду із клопотанням в якому просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою на 60 днів без визначення застави.

Своє клопотання прокурор обґрунтовував тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України за скоєння якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна, при цьому на даному етапі кримінального провадження продовжують існувати ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується.

На думку сторони обвинувачення запобігти вказаним ризикам можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, адже інші більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти наведеним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, розглянувши вказане клопотання, суд першої інстанції встановив подальше існування заявлених прокурором ризиків того та дійшов висновку про наявність правових підстав для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки лише шляхом застосування найсуворішого запобіжного заходу можливо запобігти наведеним ризикам.

Перевіривши зазначене судове рішення у відповідності із доводами апеляційної скарги обвинуваченого, суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже вони в повній мірі ґрунтуються на відомостях, що наявні в матеріалах провадження, які перевірені місцевим судом.

Зокрема, суд першої інстанції надав детальну оцінку, як відомостям про тяжкість та характер інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення в контексті застосування запобіжного заходу, так і питанню існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України у поєднанні із відомостями про особу обвинуваченого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.110 КК України (державна зрада умисне вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинене в умовах воєнного стану), за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна.

Так, виходячи із матеріалів справи ОСОБА_8 інкриміновано те, що він, перебуваючи в у м.Херсон та використовуючи можливості, пов`язані з трудовою діяльністю в ТОВ «Нова Пошта», активно передавав інформацію на антиукраїнські контенти щодо ситуації у м.Херсоні, розташування об`єктів інфраструктури, військових об`єктів, статистичних відомостей відносно вмісту та кількості поштових відправлень військовослужбовцям, які здійснюють оборону України у стримуванні військової агресії на Херсонському напрямку, фіксував місця скупчення цивільного населення.

Під час досудового розслідування слідчим суддею було перевірено питання причетності ОСОБА_8 до вказаного кримінального правопорушення.

На даному етапі кримінального провадження судом першої інстанції призначено судовий розгляд в якому перевірятиметься питання наявності в діях обвинуваченого ознак складу зазначеного злочину.

Крім того, зі змісту матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 має місце проживання та до затримання був працевлаштований. В той же час матеріали провадження не містять відомостей, щодо наявності у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків.

Надаючи оцінку висновкам суду про існування ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що наявні в матеріалах провадження відомості підтверджують подальше існування вказаних ризиків.

Так, існування ризику переховування обвинуваченого від суду обумовлене сукупністю обставин, що встановлені на даному етапі кримінального провадження, серед яких зокрема тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, адже зазначений особливо тяжкий злочин відноситься до категорії злочинів проти основ національної безпеки України, що в умовах воєнного стану, пов`язаного із взаємодією з державою-агресором, має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки. При цьому за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна. Таким чином з огляду на відсутність відомостей про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, близькість розташування місця проживання обвинуваченого до тимчасово окупованої території, а також наявність відомостей про його можливе спілкування з представниками країни-агресора, наявні достатні підстави вважати, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до переховування.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції обґрунтовано врахував існування ризику можливості вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, оскільки інкримінований обвинуваченому злочин спрямовані проти національної безпеки України, тому перебуваючи на волі, в умовах триваючої збройної агресії російської федерації проти України, існує ризик вчинення обвинуваченим аналогічного кримінального правопорушення.

Посилання апеляційної скарги обвинуваченого на те, що він є несудимим та до відповідальності не притягався, апеляційний суд хоч і приймає до уваги, проте вказані обставини, не є визначальними при оцінці ризику вчинення ним іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_8 , хоч і є несудимим, проте йому інкриміновано ряд діянь, а саме 12 епізодів, що скоєні з жовтня 2024 року по грудень 2024 року, які охоплюються ч.2 ст.111 КК України. Таким чином, наявні у матеріалах справи відомості свідчать про реальне існування ризику вчинення ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене існування наведених ризиків виправдовує необхідність подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому, як вірно вказав суд першої інстанції, наведеним ризикам неможливо запобігти шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Виходячи із переліку ризиків, що наявні в даному кримінальному провадженні, а також відомостей, що наявні в матеріалах справи, зокрема щодо характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, а також відомостей про його особу, запобіжні заходи у виді домашнього арешту, застави, особистого зобов`язання у даному випадку не зможуть запобігти ризику переховування чи вчиненню іншого кримінального правопорушення.

Крім того, з огляду на обставини даного кримінального провадження суд першої інстанції обґрунтовано зважив на положення ч.4 ст.183 КПК України та не визначив розмір застави.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вказаний висновок ґрунтується не тільки на тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у скоєнні інкримінованого злочину, та суспільній небезпечності інкримінованого злочину, а і сукупності наявних даних про особу обвинуваченого, передбачених ст. 178 КПК України.

Що стосується доводів обвинуваченого з приводу його участі в судових засіданнях в режимі відеоконференції, то на думку суду апеляційної інстанції такий порядок участі в судовому засіданні не порушує прав обвинуваченого, адже в даному випадку обумовлений безпековою ситуацією в Херсонській міській територіальній громаді, яка віднесена до території де ведуться бойові дії. Наведений спосіб участі обвинуваченого в судовому засіданні сприяє забезпеченню його безпеки.

Посилання обвинуваченого на те, що суд проігнорував його клопотання про відмову від захисника, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до змісту журналу судового засідання від 22 травня 2025 року вказане клопотання обвинуваченого вирішене судом у судовому засіданні та у задоволенні клопотання відмовлено.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 22 травня 2025 року стосовно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4