Справа № 159/3334/24 Провадження №11-кп/802/296/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 (в режимі відеоконферензв`язку),

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 (в режимі відеоконферензв`язку),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ковель Волинської області, громадянина України, непрацюючого, з середньою освітою, розлученого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого і, востаннє вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27.04.2021 за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 19.04.2022 від відбуття подальшого покарання звільнений умовно-достроково на строк 1 місяць 26 днів, судимість не знята і не погашена у встановленому законом порядку, засуджено за ч.4 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 3 (три) місяці.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 28.01.2025.

Зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_7 період його попереднього ув`язнення з 01.04.2024 по 27.01.2025 включно із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню покарання у виді позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, що був обраний ОСОБА_7 залишено до набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1514 (одну тисячу п`ятсот чотирнадцять) грн. 66 коп. процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Вироком також вирішено долю речових доказів та питання щодо арешту на майно.

Згідно з даним вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він будучи неодноразово судимим і, останній раз вироком Ковельським міськрайонним судом Волинської області від 27.04.2021 за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став.

Так, він, 01 квітня 2024 року близько 14:20 год., в умовах воєнного стану, що діє на підставі Закону України від 06.02.2024 №3564-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», знаходячись неподалік будинку №6 б, що по вул.Сагайдачного в м.Ковель Волинської області, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, з метою відкритого викрадення чужого майна, усвідомлюючи, що потерпілий ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою з інвалідністю та не може чинити активний опір, відкрито, повторно, викрав у потерпілого, коли той знаходився на інвалідному візку, шкіряний гаманець вартістю 316,67 грн., в якому містилися кошти в сумі близько 200 грн., паспорт громадянина України у вигляді ID-картки, пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 , видані на ім`я потерпілого ОСОБА_9 , банківська картка АТ «Ощадбанк» НОМЕР_2 , а також тримач для сім-картки від номеру НОМЕР_3 , що не становлять майнової цінності, чим спричинив майнової шкоди потерпілому ОСОБА_9 на загальну суму 516,67 грн.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості обвинуваченого, правильності кваліфікації його дій, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок суворості.

Зазначає про те, що місцевий суд при призначенні йому покарання належним чином не врахував того, що обвинувачений повністю визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому, тяжких наслідків від вчиненого не настало, а сам потерпілий до нього претензій немає. Також не в повній мірі суд врахував, що тривале перебування ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі негативно впливає на стан його здоров`я. Окрім того, обвинувачений проживав з матір`ю пенсійного віку та має проблеми зі здоров`ям і відповідно потребує допомоги сина. ОСОБА_7 працював, хоча офіційно не був працевлаштований.

Посилаючись на викладене, захисник обвинуваченого вважає, що судом можливо призначити її підзахисному покарання із застосуванням положень ст.69 КК України та ст.75 цього ж Кодексу, яке на її думку буде достатнім та необхідним для досягнення основної мети покарання. У зв`язку з цим, просить змінити оскаржуваний вирок шляхом пом`якшення, призначивши обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, та на підставі ст.75 цього Кодексу, - звільнити від призначеного покарання встановивши іспитовий строк.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які скаргу підтримали та просили задовольнити, думку прокурора, яка вважала скаргу безпідставною у зв`язку з чим просила залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок, - без змін, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Згідно із ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження за згодою учасників судового провадження розглянуті в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. Встановлені судом фактичні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та його кваліфікація за ч.4 ст.186 України є правильними. При цьому, у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позицій. Діям обвинуваченого дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.

Разом з тим, сторона захисту в апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок суворості, оскільки вважає, що у суду є цілком законні підстави для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України та ст.75 цього ж Кодексу, тобто не пов`язане із реальним відбуттям покарання.

Проте такі доводи сторони захисту до уваги судом не приймаються з огляду на таке.

При призначенні покарання суд у відповідності до вимог ст.50, 65 КК України повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Як зазначено у п.1, 2, 3 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення Пленуму ВСУ при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі, поданій захисником обвинуваченого.

Як вбачається із вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і дані про його особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про необхідність призначення обвинуваченому за санкцією ч.4 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі ближче до мінімального строку, передбаченого санкцією цієї норми закону.

До обставин, що пом`якшують покарання суд правильно відніс щире каяття, а до обставин, що обтяжують, - вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю, та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував, що вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.186 КК України, згідно із ст.12 цього ж Кодексу відноситься до категорії тяжких злочинів.

Фактично з достатньою повнотою судом взято до уваги і дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме те, що ніде не працює, вину у вчиненому визнав повністю, однак раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, за що відбував реальну міру покарання, на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив, а знову ж вчинив умисний корисний тяжкий злочин, що відповідно свідчить про його небажання виправитись та стати на шлях виправлення.

Враховано судом і позитивну характеристику ОСОБА_7 з ДУ «Маневицька виправна колонія (№42)», а також думку потерпілого, який при призначенні покарання покладався на погляд суду.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.50, 65 КК України дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі і ближче до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.4 ст.186 КК України - 7 років 3 місяці.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виду і строку призначеного ОСОБА_7 покарання та вважає його необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення як ним так і іншими особами нових кримінальних правопорушень і таким, що не можна вважати надто суворим в даному випадку, як про це зазначає сторона захисту.

Водночас, з приводу апеляційних доводів сторони захисту про можливість застосування при призначенні покарання положень ст.69 КК України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Дійсно, положеннями ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У п.8 постанови Пленуму ВСУ роз`яснено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній, - послатися на ч.1 ст.69 КК України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Апеляційний суд зазначає, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення ст.66 та ст.69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Встановлена судом вищенаведена пом`якшуюча покарання обставини та дані про особу обвинуваченого в даному випадку з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, мети та мотиву, яким він керувався під час його вчинення, поведінки під час і після вчинення, на думку колегія суддів, не можуть вважатись такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання в розумінні ст.69 КК України.

Наведені стороною захисту доводи не містять у собі посилання на обставини, які б з огляду на положення ст.69 КК України можна було вважати такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, що відноситься до умисного корисливого тяжкого злочину проти власності, вчиненого в умовах воєнного стану.

З урахуванням того, що покарання у виді позбавлення волі, яке призначене обвинуваченому - 7 років 3 місяці і, яке апеляційний суд за викладених вище обставин вважає не суворим, то з урахуванням положень визначених ст.75 КК України, інститут умовного звільнення від відбування покарання в даному випадку застосований не може бути.

А тому, усі апеляційні доводи, які викладені в апеляційній скарзі сторони захисту щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони, як вбачається з оскаржуваного вироку, фактично повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Таким чином, підстав для скасування або зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання шляхом призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України, або ж ст.75 цього Кодексу, з мотивів наведених апелянтом, апеляційний суд не знаходить.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуваний вирок, - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2025 року, - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді