Номер провадження: 11-кп/813/1084/25
Справа № 515/544/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 06.11.2024 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Татарбунари Татарбунарського району Одеської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з неповною середньою освітою, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей немає, не працюючого, раніше не судимого,

обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000885 від 02 серпня 2023 року,

установив

Зміст оскарженого судового рішення

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції:

Затверджено угоду про примирення від 29 березня 2024 року, укладену між обвинуваченим ОСОБА_8 та потерпілою ОСОБА_10 за участю захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 .

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286-1 КК України, і призначити йому узгоджене в угоді покарання із застосуванням ст. 69 КК України в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Також оскаржуваним вироком вирішено питання речових доказів, заходів забезпечення та процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 02 серпня 2023 року, приблизно о 15:45 год. обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, достеменно знаючи та розуміючи, що керування транспортним засобом у стані сп`яніння заборонено, приступив до керування легковим автомобілем «ВАЗ 2109», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який має технічну несправність гальмової системи задніх коліс чим допустив порушення вимог п. 2.3, п. 2.9. а) п. 31.1 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі Правила дорожнього руху України), який передбачає, що:

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

а) перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу;

п. 2.9. «Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».

п. 31.1. Технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.

У подальшому, 02.08.2023, приблизно о 15:45 год., у світлий час доби, у суху ясну сонячну погоду, без опадів, водій ОСОБА_8 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 2109», здійснював рух у м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області, по проїзній частині вул. Клюшнікова, на якій організовано двосторонній рух транспортних засобів та не поділена на смуги руху, з боку вул. Князєва в напрямку вул. Трудова, зі швидкістю, приблизно 73,8 км/год, чим порушив вимоги п. п. 12.4., 12.9. б) Правил дорожнього руху України, які передбачають, що:

п. 12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;

п. 12.9. «Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил»,

та в порушення вимог п. 2.3. в) Правил дорожнього руху України, відповідно до якого:

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

в) на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголівники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки»,

здійснював перевезення пасажирів не пристебнутих ременями безпеки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходився на передньому пасажирському сидінні праворуч, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка знаходилась на задньому сидінні ліворуч, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка знаходилась на задньому сидінні праворуч.

При наближенні до ділянки вул. Клюшнікова м. Татарбунари, яка розташована біля будинку № 56, водій ОСОБА_8 не переконався в безпеці свого руху, не обрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, стан проїзної частини, стан свого здоров`я та своє самопочуття, свої практичні навички керування транспортними засобами, а також особливості завантаження і стан свого автомобіля, щоб мати можливість постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, діючи з необережності та в порушення вимог п. п. 1.5., 2.3. б), 12.1. Правил дорожнього руху України, які передбачають:

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 12.1. «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»,

уважним не був, постійно не стежив за дорожньою обстановкою, внаслідок чого відповідно не відреагував на зміну дорожньої обстановки, не вжив належних і своєчасних заходів до зниження швидкості свого руху до безпечної та допустимої на даній ділянці дороги, а проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, продовжив рух із попередньою швидкістю, в результаті чого на вказаній ділянці вулиці не впорався із керуванням свого автомобіля і допустив його виїзд за межі проїзної частини, де допустив зіткнення автомобіля з придорожніми деревами розташованими на присадибній ділянці домоволодіння АДРЕСА_1 внаслідок чого ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження:

закриту черепно-мозкову травму у формі крововиливів під м`якими мозковими оболонками тім`яних ділянок головного мозку з наявністю синців правих параорбітальної та завушної ділянок;

закриту травму грудної клітки: перелом медіального краю правої лопатки, переломи задніх відрізків 3-4 правих ребер, двобічний «малий» гемоторакс, забій легень;

закриту травму хребта: переломи остистих відростків L2-L4, перелом правої бокової маси S1, перелом задньо-верхньої ості клубової кістки;

травму правої верхньої кінцівки: синців та різаних ран правого передпліччя, закритий перелом середньої третини правої ліктьової кістки.

Морфологічні особливості вищеописаних ушкоджень вказують на те, що вони заподіяні дією (діями) тупих твердих та гострих предметів, в тому числі могли утворитися в умовах транспортної автомобільної пригоди всередині салону автомобіля.

Всі ушкодження у ОСОБА_10 утворилися по одному механізму практично одночасно, або у вкрай короткий проміжок часу, таким чином, складають єдиний нерозривний морфологічний комплекс поєднаної травми голови, хребта, грудної клітки та правої верхньої кінцівки, який не був небезпечний для життя, при звичайному своєму клінічному перебігу викликає тривалий розлад здоров`я терміном понад 3-х тижнів (більше 21 дня) і за цим критерієм згідно п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (Наказ № 6 МОЗ України від 17.91.1995 р.) відноситься до категорії тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ тяжкості.

Допущенні водієм ОСОБА_13 порушення вимог п. п. 31.1, 12.1, 12.4, 2.9 а та п. 2.3 б Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та у своїй сукупності призвели до настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи осіб, які їх подали

На вказаний вирок суду, заступник керівника обласної прокуратури ОСОБА_14 подав апеляційну скаргу, в якій вважають вирок місцевого суду відносно ОСОБА_8 таким, що підлягає скасуванню з підстав незаконності та порушенням вимог закону України про кримінальну відповідальність та вимог кримінального процесуального Закону.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що:

-ухвалюючи оспорюваний вирок, місцевий суд, не маючи підстав для затвердження укладеної між сторонами угоди про примирення, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що потягло призначення особі покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі

-затверджуючи укладену між потерпілою особою та обвинуваченим та подану ними до суду угоду про примирення, суд першої інстанції не дотримався в повній мірі вимог ст. 469, ч. 7 ст. 474 КПК України, та затвердив угоду про примирення у провадженні, в якому вона не могла бути затверджена

-затверджуючи угоду, суд у вироку не навів переконливих обґрунтувань, чому прийшов до висновку про можливість її затвердження та призначення обвинуваченому покарання саме із застосуванням ст. 69 КК України: сукупність яких даних про особу обвинуваченого дали підстави вважати, що таке покарання досягне мети, передбаченої ст. 50 КК України, і буде справедливим і достатнім для його виправлення

-ч. 1 ст. 286-1 КК України є нетяжким злочином, якому покарання навіть за умови застосування ст. 69 КК України може бути визначено у виді штрафу в розмірі від трьох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років

-судом не врахована і практика Верховного Суду, яким неодноразово вказувалось на тому, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286-1 КК України, належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому позиція потерпілого щодо покарання, яке обвинувачений повинен понести за скоєне, під час вирішення цього питання судом, не є вирішальною

-поза увагою суду залишились інтереси суспільства, безпека окремих його громадян та по суті безкарність обвинуваченого за вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, наслідком якого стало спричинення тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

На підставі викладеного, прокурор просить вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 06.11.2024 року стосовно ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги

Потерпіла, будучи належним чином повідомленою про дату та час апеляційного розгляду, в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про причини своєї неявки не повідомила, а тому, за згодою учасників провадження, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання без участі потерпілої.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 , та обвинувачений ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, згідно з вимогами ч.3 ст.469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, не допускається.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України, є нетяжким злочином, що свідчить про можливість укладення угоди про примирення у кримінальних провадженнях такої категорії.

Водночас, зазначений злочин, передбачений розділом ХI КК України «Злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту», та має двооб`єктний склад, а саме: основним безпосереднім об`єктом даного кримінального правопорушення є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, перелік яких наведений у примітці до ст. 286 КК України, і лише його додатковим обов`язковим об`єктом виступає життя і здоров`я особи.

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» у такій категорії кримінальних проваджень угоди про примирення не допускаються.

Відповідно до постанови Верховного Суду України (справа № 5-27кс16 від 31.03.2016) на забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають складні зв`язки між принципами публічності і диспозитивності. Як зазначено в цьому рішенні, суд надає особливого значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок, і вважає, що для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія «інтерес».

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 756/11661/17.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху», прийнятим Верховною Радою України 16.02.2021, з метою більш жорсткого дотримання учасниками дорожнього руху Правил дорожнього руху, Кримінальний кодекс України доповнено ст. 286-1, санкція якої передбачає більш суворе покарання, ніж санкція ст. 286 КК України.

Крім цього, цим же законом внесені зміни до ст. ст. 45-48, 75 КК України щодо прямої заборони на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям, примиренням винного з потерпілим, з передачею особи на поруки, у зв`язку із зміною обстановки, а також звільнення від відбування покарання з випробуванням при засудженні за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Таким чином, законодавцем виокремлено в окремий склад кримінального правопорушення порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з його підвищеною суспільною небезпечністю порівняно з кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 286 КК України.

Для задоволення інтересу суспільства (публічного інтересу), який полягає у суворому покаранні осіб, які керують транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, Кримінальним кодексом України прямо заборонено звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного із потерпілим (ст. 46 КК України).

Ця заборона, як і інші заборони щодо звільнення особи від кримінальної відповідальності чи покарання із застосуванням ст. 75 КК України, свідчать про те, що у співвідношенні публічних і приватних інтересів у цій категорії справ переважає публічний (суспільний інтерес).

Безпосереднім об`єктом вчиненого ОСОБА_8 злочину є суспільні відносини, які забезпечують безпеку руху й експлуатацію транспортного засобу. Додатковим обов`язковим об`єктом виступають відносини життя та здоров`я особи і, хоча, протиправними діями ОСОБА_8 спричинена шкода потерпілій ОСОБА_10 , проте, ця шкода є лише проявом посягання на основний об`єкт - безпеку руху транспортного засобу.

Таким чином, суд першої інстанції, затвердивши угоду про примирення між обвинуваченим ОСОБА_8 та потерпілою ОСОБА_10 та ухваливши на її підставі обвинувальний вирок щодо ОСОБА_8 , допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме п. 2 ч. 7 ст. 474 КПК України, з якого слідує, що суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або Закону. Суд відмовляє у затвердженні угоди, якщо умови угоди не відповідають інтересам суспільства.

Апеляційний суд відхиляє доводи захисника ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційної інстанції, щодо позиції Верховного Суду, оскільки зазначена позиція не є релевантною з обставинами даного кримінального провадження.

Відповідно до вимог п. 3,4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що затверджена угода не відповідає інтересам суспільства, тому апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а оскаржуваний вирок скасуванню з направленням кримінального провадження щодо ОСОБА_8 на новий судовий розгляд у суд першої інстанції для проведення судового провадження в загальному порядку, під час якого слід перевірити доводи апеляційної скарги прокурора про призначення ОСОБА_8 надто м`якого покарання.

Керуючись 376, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити

Вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 06.11.2024 року, відносно ОСОБА_15 , обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000885 від 02 серпня 2023 року - скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000885 від 02 серпня 2023 року, відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, в суді першої інстанції, зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4