Справа № 521/2223/22
Номер провадження:1-кп/521/465/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 травня 2025 року м. Одеса
В провадженні Хаджибейського районного суду м.Одеси перебуває зазначене кримінальне провадження, судовий розгляд триває.
Прокурор заявив клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , яке підтримав в судовому засіданні, оскільки строк тримання під вартою обвинуваченого спливає , посилаючись на тяжкість висунутого обвинувачення, яке є особливо тяжким, та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які на цей час не зменшилися та продовжують існувати. Просив врахувати, що ОСОБА_4 під час розгляджу даного кримінального провадження був ще засуджений за умисний злочин та раніше визначений розмір застави є дієвим запобіжником уникнення наведених ризиків.
Захисник ОСОБА_6 заперечувала проти клопотання прокурора, зазначивши, що обвинувачений тривалий час перебуває під вартою, ризики, які мали місце під час обрання запобіжного заходу, на цей час суттєво зменшилися та навіть зникли, тому просила застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, оскільки обвинувачений має постійне місце проживання у м.Одеса. У випадку продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просила зменшити раніше визначений розмір застави, оскільки визначена застава є непомірною для обвинуваченого. Покарання за іншим вироком суду обвинвачений вже відбув.
Обвинувачений ОСОБА_4 підтримва думку захисника.
Вислухавши думки сторін, вивчивши клопотання, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.
Під час розгляду питання доцільності продовження дії запобіжного заходу оцінці судом підлягають наявність та/або продовження існування ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК. Згідно ст.178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється - є однією з обставин, що враховуються при обранні запобіжного заходу.
ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від семи до дванадцяти років з конфіскацію майна, раніше неодноразово судимий, має постійне місце проживання, не одружений. Враховуючи особу обвинуваченого, наявність місця проживання у обвинуваченого, наявних ризиків, суд не може виключити ризику його ухилення, оскільки існує реальна загроза, що останній може переховуватись від суду, незаконно впливати на інших обвинувачених та потерпілих, також може вчинити інше кримінальне правопорушення.
При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) буде здійснювати відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, тому суд відхиляє посилання сторони захисту на недоведеність ризиків стороною обвинувачення, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
З урахуванням наявності існування наведених ризиків, передбачених ст.177 КПК України, виникла необхідність у вирішенні питання щодо продовження дії застосування запобіжного заходу стосовно обвинуваченого.
Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу. Та відповідно до п.5 ч.2 зазначеної статті запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Вимоги КПК України не вимагають доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) буде здійснювати відповідні дії, однак вимагають доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому. При цьому суд приходить до висновку, що саме обгрунтування наявних ризиків, відомості про особи обвинувачених, тяжкість висунутого обвинувачення у своєї сукупності доводять відсутність підстав для застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу. Ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. На час розгляду клопотання судом ще не досліджені докази у повному обсязі, судовий розгляд розпочато спочатку, тому наведені, на які посилається прокурор, продовжують існувати.
Тяжкість обвинувачення, хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював і те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
При цьому суд враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, проте при вирішенні питання про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст.177 КПК України, які на час розгляду клопотання є реальними.
Виходячи з характеру та обставин інкримінованого злочину, беручи до уваги особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, оцінивши в сукупності всі наведені обставини, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора та необхідності продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 . Підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який судом не встановлено.
ОСОБА_4 для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, раніше було визначено розмір застави 80 прожиткових мінімумів для працездатної особи, що складає 181600 гривень. Визначений розмір застави є мінімальним для особливо тяжких злочинів. Враховуючи наведене, судом не встановлено підстав для визначення меньшого розміру застави для обвинуваченого, ніж визначено вимогами КПК України, що є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості висунутого йому обвинувачення і зможе забезпечити належну процесуальну поведінку останнього.
Керуючись ст.ст. 331, 176,177, 183, 193,194, 196 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) днів до 18 липня 2025 року включно без зміни раніше визначеного розміру застави.
Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її винесення.
Суддя ОСОБА_1