ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/17714/24

Провадження № 11-кп/820/150/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003471 від 01 жовтня 2023 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Острівчани Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, зареєстрованого та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, має на утриманні одну неповнолітню дитину, особи з 3-ю групою інвалідності, не працює, не має судимостей,

визнано винуватим за ч.2 ст.286 КК України та на підставі ч.1 ст.69 КК України призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

Цивільний позов прокурора задоволено повністю.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави в особі Національної служби здоров`я України витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 у КП «Хмельницька міська лікарня» Хмельницької міської ради в сумі 29 277 (двадцять дев`ять тисяч двісті сімдесят сім) грн 86 коп.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави в особі Хмельницької міської ради в дохід Хмельницької міської територіальної громади витрати на комунальні послуги за період перебування потерпілого ОСОБА_9 у КП «Хмельницька міська лікарня» в сумі 1 117 (одна тисяча сто сімнадцять) грн 98 коп.

Цивільний позов ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_6 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 300 000 (триста тисяч) грн моральної шкоди.

Судом вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

За вироком суду, 30 вересня 2023 року близько 14 год 41 хв ОСОБА_6 у порушення вимог п.16.13 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, перебуваючи за кермом автомобіля «ВАЗ-2104», д.н.з. НОМЕР_1 , наближаючись до перехрестя вулиць Хмельницька Центральна у с. Ружичанка Хмельницького району Хмельницької області, поряд магазину «Центр-Плюс», діючи недбало та необережно, не передбачив можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був та міг їх передбачити, не переконався у безпечності свого руху, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки, перед виконанням повороту ліворуч з вулиці Хмельницької на вулицю Центральну не надав перевагу в русі зустрічному транспортному засобу, а саме мотоциклу «LONCIN LX300GA», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого допустив зіткнення з останнім.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та порушення вимог Правил дорожнього руху водієм автомобіля «ВАЗ-2104», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 , водій мотоциклу ««LONCIN LX300GA», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми, поєднаної травми, забоїв і саден шкіри обличчя, закритої травми черевної порожнини і тазу, закритого нестабільного перелому кісток тазу, закритого відламкового перелому правої крижової кістки тазу із розривом крижово-клубового з`єднання справа, розриву лобкового симфізу, із розходженням, порушення цілісності тазового кільця, розриву стінки сечового міхура, гематурії, забоїв, підшкірних гематом ділянок тазу, верхніх і нижніх кінцівок, закритого перелому дистального метаепіфізу лівої променевої кістки із зміщенням кісткових уламків, забійної рани м`яких тканин правого колінного суглобу, які виникли від комбінованої дії на різні ділянки тіла ОСОБА_9 тупих твердих предметів, та при ударі різними ділянками тіла останнього об такі, які за своїм характером, у своїй сукупності відносяться до категорії тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння, що в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняє загрозливі для життя явища, і котре без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом закінчується чи може закінчитися смертю.

Своїми діями ОСОБА_6 порушив вимоги п.16.13 Правил дорожнього руху, зміст якого полягає в тому, що перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч.

Вищевказані порушення вимог безпеки дорожнього руху ОСОБА_6 перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, а саме із заподіянням ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження.

ОСОБА_6 підлягає кримінальній відповідальності за ч.2 ст.286 КК України (дії, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження).

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_6 просив вирок Хмельницького міськрайонного суду від 24 жовтня 2024 року скасувати; ухвалити новий вирок, яким призначити йому основне покарання на рівні мінімальної межі покарання, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, із застосуванням положень ст.75 КК України, зі звільненням від його відбування з випробуванням, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Не оспорюючи висновки місцевого суду про його винуватість у скоєнні кримінального правопорушення та встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи, уважав, що призначене покарання не відповідає характеру вчиненого кримінального правопорушення, його особі, а також іншим обставинам справи, які значно пом`якшують покарання та знижують ступінь суспільної небезпеки його дій.

Зазначав, що місцевий суд, призначаючи йому покарання за ч.2 ст.286 КК України, прийшов до помилкового висновку про необхідність призначення основного покарання із застосуванням положень ст.69 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки та відсутність підстав для застосування положень ст.75 КК України і звільнення його від покарання з випробуванням, в межах санкції статті.

Зауважував, що суд першої інстанції, реалізовуючи свої дискреційні повноваження при вирішенні питання призначення додаткового покарання, яке в даному випадку є необов`язковим, не зважив на відсутність підстав до його застосування і призначив його безпідставно.

Наголошував, що не погоджується з критичною оцінкою суду щодо його каяття у скоєному правопорушенні, через відсутність факту відшкодування потерпілому спричиненої шкоди, адже такий не є єдиним і визначальним при вирішенні питання призначення покарання, а враховується судом лише в сукупності з іншими обставинами.

Звертав увагу суду та просив урахувати те, що протягом строку досудового розслідування та судового розгляду він не мав постійного місця роботи, а тому вимушений був шукати тимчасові заробітки, які не були постійними і не приносили значних доходів. При цьому основна частина цих доходів йшла на утримання доньки та мами. Оскільки сума коштів, що залишались, була незначною і не могла покрити шкоду потерпілого разовим платежем, то він пропонував йому сплачувати щомісячно по 5-10 тисяч грн, а одного разу і 20 тисяч, однак це не влаштовувало потерпілого і він відмовився приймати від нього такі суми коштів у рахунок часткового відшкодування.

Зазначав, що суд першої інстанції задовольнив позов потерпілого ОСОБА_9 частково та стягнув з нього на користь останнього 300 000 грн моральної шкоди. Однак, для нього це значна сума коштів і він не має змоги її сплатити відразу, але зобов`язується платити частинами і не відмовляється від такого обов`язку.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просив вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і ухвалити новий вирок, яким:

- визнати винуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому основне покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК України без застосування ст.ст.69, 75 КК України та із позбавленням його права керувати транспортними засобами на строк 3 роки;

- виключити з мотивувальної часини вироку посилання на таку пом`якшуючу покарання ОСОБА_6 обставину як активне сприяння розкриттю злочину;

- задовольнити повністю цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 та стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) грн на відшкодування завданої останньому кримінальним правопорушенням моральної (немайнової) шкоди.

Уважав, що вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 є незаконним у частині призначеного основного покарання через його м`якість, оскільки таке покарання не відповідає тяжкості та тривалості наслідків вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення і таким чином це потягнуло неправильне застосування норм закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначав, що суд першої інстанції, застосовуючи положення ст.69 КК України, не навів переконливих мотивів свого рішення, як і того, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі буде сприяти досягненню мети покарання, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, яке не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення.

Зауважував, що потерпілий категорично не погоджується із зменшенням розміру моральної шкоди, який вирішив стягнути суд із обвинуваченого, оскільки навіть розмір вказаної у позовній заяві заподіяної йому моральної шкоди потерпілий ОСОБА_9 уважає надто замалим.

У результаті спричинених потерпілому тяжких тілесних ушкоджень він на тривалий час втратив здатність до самостійного пересування та був прикутий до ліжка і не міг пересуватися без допомоги інвалідного візка. Навіть після стаціонарного лікування та тривалої реабілітації потерпілий не може здійснювати ряд рухів та повноцінно обходити себе без допомоги інших осіб, він частково втратив здатність до самообслуговування.

Отримані під час ДТП травми назавжди позбавили можливості потерпілого повноцінно займатися спортом та підтримувати належну фізичну форму, виконувати будь-яку фізичну роботу по дому, допомагати своїм близьким по господарству, у т.ч. обробляти сад, город, виконувати роботу в їх будинку; позбавлений можливості обирати вільно працю, якою заробляти собі на життя, тощо.

Значні витрати на лікування та відсутність будь-якої допомоги з боку обвинуваченого фактично поставили сім`ю ОСОБА_9 на межу виживання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з узагальненим викладом змісту судового рішення та доводів апеляційних скарг; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого з викладених у ній мотивів та заперечили проти апеляційної скарги представника потерпілого; представника потерпілого Лозінського адвоката ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги сторони потерпілого та заперечення проти апеляційної скарги обвинуваченого; думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечив щодо апеляційної скарги обвинуваченого та підтримав апеляційну скаргу сторони потерпілого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених чинним законодавством.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Умотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, дав належну юридичну оцінку його діям і відповідно кваліфікував його дії за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю узгоджених між собою відносних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, зібраних у встановленому порядку і досліджених судом з достатньою повнотою, яким дана належна оцінка.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України ніким із учасників судового провадження не оспорюється. Тому відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України фактичні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, доведеність винуватості й кваліфікація його дій в апеляційному порядку не перевіряються.

Обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю.

Стосовно доводів апеляційної скарги представника потерпілого щодо безпідставно призначеного покарання із застосуванням ст.69 КК України нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.286 КК України, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ч.1 ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з положень ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації.

Згідно з усталеною судовою практикою, при призначенні судами кримінального покарання, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Відповідно до положень ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини, які пом`якшують покарання, якими визнав те, що ОСОБА_6 характеризується позитивно, раніше несудимий, активно сприяв розкриттю злочину, має на утриманні неповнолітню дитину, відсутність обставин, які його обтяжують, відношення обвинуваченого до вчиненого, досудову доповідь органу пробації, спосіб та обставини вчинення злочину, зокрема, те, що злочин є необережним та дійшов висновку про наявність підстав для застосування положень ст.69 КК України та призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією статті закону про кримінальну відповідальність, у виді обмеження волі на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що наведені місцевим судом відомості про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують його покарання, які були враховані при призначенні покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

ОСОБА_6 учинено кримінальне правопорушення, об`єктом якого є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, а його додатковим обов`язковим об`єктом життя та здоров`я особи, непорушність яких гарантовано Конституцією України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції хоча й послався на ступінь тяжкості кримінального правопорушення та відомості про особу обвинуваченого, проте, врахував їх не повною мірою, оскільки вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії тяжкого, невиправним наслідком якого стало заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження. Також недостатньо враховано й обставини, які спричинили ДТП, зокрема, грубе порушення обвинуваченим вимог ПДР, неврахування дорожньої обстановки, коли він не надав перевагу в русі зустрічному транспортному засобу, що фактично стало причиною ДТП.

Отже, визнання встановлених обставин, які пом`якшують покарання, на переконання колегії суддів, не здійснюють такого впливу на суспільну небезпечність вчиненого, щоб істотно знизити ступінь його тяжкості та що давало би обґрунтовані підстави для застосування положень ст.69 КК України.

Водночас, судом не враховано думку потерпілої сторони, яка, хоча і не є вирішальною при призначенні покарання, але є впливовою при обранні такого, зокрема, якщо мова йде про призначення його нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією статті закону про кримінальну відповідальність.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції не навів переконливих мотивів свого рішення, як і того, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі буде сприяти досягненню мети покарання, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, яке не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_6 , колегія суддів ураховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є тяжким злочином, суспільну небезпечність вчиненого, конкретні обставини його вчинення, наслідки, які настали, та думку потерпілої сторони про призначення суворого покарання.

ОСОБА_6 характеризується позитивно за місцем проживання, має на утриманні неповнолітню дитину, є особою з інвалідністю, що пом`якшує його покарання.

Водночас він з 2018 року перебуває під наглядом лікаря-нарколога, на даний час виявляє психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, неодноразово лікувався з цього приводу.

Голослівним є твердження обвинуваченого про факт перебування на його утриманні матері ОСОБА_11 , 1953 р.н., яка є особою пенсійного віку, оскільки сам обвинувачений не мав постійного місця роботи та відповідно доходів для її утримання.

Також апеляційний суд не бере до уваги як обставину, що пом`якшує покарання: активне сприяння розкриттю злочину, якого фактично не було, оскільки в ході досудового розслідування обвинувачений не повідомляв правоохоронним органам нових чи невідомих фактів у справі, не надавав доказів.

Визнання ж обвинуваченим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.

Отже, застосування судом першої інстанції положень ст.69 КК України є таким, що не відповідає тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого через його м`якість, тому апеляційна скарга потерпілої сторони в цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При вирішенні питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суду потрібно належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для справи.

Суд має обґрунтувати можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги обставини конкретного кримінального правопорушення, зокрема те, що злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, хоча і відноситься до злочинів, учинених з необережності, однак, полягає в тому, що вчиняється під час керування джерелом підвищеної небезпеки, а саме транспортним засобом.

У даному випадку допущення ОСОБА_6 грубих порушень правил безпеки дорожнього руху під час керування вантажним транспортним засобом, призвело до непоправних наслідків у виді тяжкого тілесного ушкодження потерпілого ОСОБА_9 та стійкого розладу його здоров`я, оскільки він не може самостійно пересуватись.

Потерпілий ОСОБА_9 в суді першої інстанції наполягав на призначенні обвинуваченому найсуворішого покарання у вигляді позбавлення волі, а в суді апеляційної інстанції заперечував через свого представника проти пом`якшення йому покарання.

Апеляційний суд наголошує й на тому, що після ДТП, яка відбулася 30 вересня 2023 року, обвинуваченим не вжито жодних заходів для відшкодування шкоди потерпілому, а лише неодноразово висловлювались наміри відшкодовувати її частинами.

Той факт, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше несудимий, має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується позитивно, а також його посткримінальна поведінка, не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість його виправлення без відбування покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про застосування до нього ст.75 КК України.

Відтак, на переконання колегії суддів апеляційного суду, обвинуваченому ОСОБА_6 необхідно призначити реальне покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч.2 ст.286 КК України з позбавленням права керування транспортними засобами і таке покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Щодо апеляційних вимог потерпілого у частині вирішення судом цивільного позову та необхідності збільшення розміру моральної шкоди, яку вони просять стягнути в сумі 350 000 грн, то колегія суддів уважає такі вимоги обґрунтованими.

Стягнувши з ОСОБА_6 на користь потерпілого 300 000 грн моральної шкоди, суд першої інстанції хоча й послався на обставини вчиненого, глибину моральних страждань потерпілого через винні дії обвинуваченого, але з достатньою повнотою цього не врахував.

Тому колегія суддів приходить до висновку про стягнення розміру моральної шкоди, зазначеної потерпілим ОСОБА_9 , яка є належним чином умотивована.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 418, 420, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задовольнити.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок та призначити обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 (три) роки.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 350 000 грн.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

На вирок може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3