Провадження №11-кп/801/797/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

засудженого в режимі відеоконференції ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2025 року про відмову в задоволенні подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань № 1» про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, -

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло подання начальника ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» про заміну засудженому ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України. Подання мотивоване тим, що ОСОБА_8 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 349, 27 ч. 2-392, 15 ч. 2, 393 ч. 2, 70, 71 ч. 2 КК України. Станом на 25.10.2024 року відбув 24 роки 2 місяці 7 днів призначено строку покарання. Відповідно до рішенням комісії установи (протокол № 21 від 25.10.2024 року) засуджений ОСОБА_8 став на шлях виправлення. Наведене стало підставою звернення з вказаним поданням.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2025 року відмовлено в задоволенні зазначеного клопотання.

Мотивуючи прийняте рішення суд вказав, що матеріали подання та додані до нього докази не дають підстав вважати, що засуджений став на шлях виправлення, оскільки засуджений притягувався до дисциплінарної відповідальності одинадцять разів, за більше ніж 21 рік відбування покарання має лише 3 заохочення, не працевлаштований, заходи індивідуальної програми виконує частково, що свідчить про неналежну поведінку засудженого під час відбування покарання та ставить під сумнів успішність процесу виправлення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.

В апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_8 ставиться питання про скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2025 року. Просить винести рішення, яким задовольнити клопотання керівника установи виконання покарань про пом`якшення покарання з урахуванням відбутого покарання майже двадцять п`ять років позбавлення волі, щоб загальний строк ув`язнення не перевищував тридцяти років.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду прийнята з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки він відбув більше 24 років призначеного строку покарання, за час відбування покарання має три заохочення, стягнення погашені, у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, дотримується правомірних взаємовідносинах з персоналом, дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується, виконує покладені законом вимоги персоналу установи. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок, до виконаних робіт із благоустрою території установи ставиться з розумною ініціативою, висловлює позитивні наміри на життя, виконавчі провадження відсутні, таким чином Вінницький міський суд дав невірну оцінку його особі, тому вважає ухвалу незаконною.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Засуджений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, наведених в ній. При цьому засуджений наголосив, що діючі на даний час положення ст. 81, 82 КК України з урахуванням фактично відбутого ним покарання майже 25 років повністю нівелюють безальтернативність призначеного раніше покарання у виді довічного позбавлення волі.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала суду не відповідає.

Вимогами п. 2 та п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26 квітня 2002 р. визначено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Матеріали про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, які подають органи, що відають виконанням покарання мають відображати процес виправлення засудженого на протязі всього періоду відбування ним покарання, у зв`язку з чим орган має надати дані про попередні судимості, відшкодування матеріальних збитків та витяг із рішення спостережної комісії.

Згідно положень п. 17 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 р., суду слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребі у наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Частинами 12, 13 ст. 154 КВК України визначено обставини, які враховуються під час вирішення питання про заміну більш м`яким (позбавлення волі на строк від 15 до 20 років) покарання у виді довічного позбавлення волі.

Зазначені норми зобов`язують приймати таке рішення з урахуванням висновку адміністрації установи щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі, складання якого здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Метою подання такого висновку є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Також, Міністерством юстиції України відповідно до наказу №294/5 від 19.01.2023 року було затверджено «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого» згідно з ч. 1 Порядку зазначається, що цей Порядок визначає обсяг, механізм оформлення персоналом установи виконання покарань матеріалів стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким (далі - заміна покарання) відповідно до статей 81,82 Кримінального кодексу України, а також інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, для визначення ступеня виправлення засудженого.

У відповідності до ч. 3 Порядку адміністрація установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого статтями 81, 82 Кримінального кодексу України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання та надіслати клопотання до суду щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Разом з поданням до суду надаються документи, перелік яких встановлений пунктом 9 розділу VI Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року № 847/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 14 червня 2012 року за № 957/21269 (далі - Інструкція), та висновок щодо ступеня виправлення засудженого (далі - висновок), форма якого наведена в додатку до Методики визначення ступеня виправлення засудженого.

Згідно з ч. 8 Порядку передбачається, що засуджений до довічного позбавлення волі додатково до подання щодо можливості представлення його до заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк повинен подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації (далі - індивідуальний план), форма якого затверджується Міністерством юстиції України. Індивідуальний план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженому усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженого після звільнення. Індивідуальний план складається засудженим до довічного позбавлення волі разом з начальником відділення СПС у термін не більше ніж 15 календарних днів після завершення проведення оцінки ризиків вчинення повторного правопорушення у двох примірниках. Один примірник зберігається у засудженого, другий - у начальника відділення СПС. Стан його виконання перевіряється заступником начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи кожні шість місяців, про що робиться відповідна відмітка.

Відповідно до матеріалів провадження та ухвали ОСОБА_8 засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10.10.2005 року за:

-ст. 349 КК України на 12 років позбавлення волі;

-ст. 27 ч. 2 - 392 КК України на 10 років позбавлення волі;

-ст. 15 ч. 2 - 393 ч. 2 КК України на 8 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворих покарань більш суворими призначено ОСОБА_8 12 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КК України приєднано невідбуте покарання призначене вироком Апеляційного суду м. Києва від 12.02.2004 року шляхом поглинання менш суворих покарань довічним позбавленням волі, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2006 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_8 залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 10.10.2016 року у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано засудженому ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 21.06.2003 року по 06.05.2004 рік, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27.06.2022 року зараховано в строк відбування покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10.10.2005 року, за правилами, передбаченими ст. 72 ч. 5 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, строк попереднього ув`язнення та перебування у СІЗО з 06.05.2004 по 24.04.2006 року.

Початок строку відбування покарання 21.06.2003 року.

Таким чином, на момент звернення із поданням ОСОБА_8 відбув визначений ч. 5 ст. 82 КК України строк покарання та за вказаним критерієм покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Таким чином, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років за наявності двох умов: відбуття засудженим ОСОБА_8 не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання та доведення останнім, що він став на шлях виправлення.

З характеристики та матеріалів особової справи вбачається, що ОСОБА_8 відбуває покарання з 21.06.2003 року, має три заохочення, стягнення погашені, у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, дотримується правомірних взаємовідносинах з персоналом, дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується, виконує покладені законом вимоги персоналу установи. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок, до виконаних робіт із благоустрою території установи ставиться з розумною ініціативою, висловлює позитивні наміри на життя, виконавчі провадження відсутні. Відповідно до рішення комісії установи (протокол № 21 від 25.10.2024 року) засуджений ОСОБА_8 став на шлях виправлення.

Як вбачається із медичної довідки, ОСОБА_8 24.10.2024 року був оглянутий лікарем-терапевтом. Висновок: ІХС. Атеросклеротичний кардіосклероз БЛНпГ. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. 2 ст. ризик ССУ високий. Метаболічна кардіопатія. СН Іст. Ожиріння аліментарно-конституційне ІІ ст. (ІМТ 37,6 кг/м2). Хронічний холецистит, фаза ремісії. Псоріаз розповсюджений, стадія нестійкої ремісії. Призначено лікування: Клосарт 50мг таб 2р, АСК 75 мг на ніч в терапевтичному дозуванні. Рекомендовано раціональне харчування, контроль АТ, відмова від шкідливих звичок (паління).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання, не надав належної оцінки обставинам, що свідчать про наявність ознак виправлення засудженого, відповідно до положень статей 81, 82 КК України, зокрема положень Методики визначення ступеня виправлення засуджених, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 19 січня 2023 року №?294/5.

Також, суд першої інстанції, всупереч принципу юридичної визначеності, надав правову оцінку попереднім дисциплінарним стягненням, які вже були погашені, як чиннику, що нібито ставить під сумнів факт становлення на шлях виправлення засудженого ОСОБА_8 та виключає можливість застосування заміни покарання.

Такий підхід суперечить положенням ч. 14 ст. 134 КВК України, а також усталеній практиці Касаційного кримінального суду, викладеній зокрема, у постанові від 17.09.2020 у справі №?739/1140/18, відповідно до якої суд сформулював важливу правову позицію щодо оцінки поведінки засудженого при розгляді питань, пов`язаних із реалізацією його прав, зокрема щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким або умовно-дострокового звільнення. Суд дійшов висновку, що погашені дисциплінарні стягнення не мають правових наслідків і, відповідно, не можуть бути використані для формування негативної оцінки особи засудженого. Їх урахування при вирішенні питань, що стосуються зміни виду покарання чи дострокового звільнення, є неприпустимим.

Таким чином, суд наголосив, що врахування погашених стягнень порушує принцип правової визначеності та суперечить змісту статей 134 та 81 Кримінально-виконавчого кодексу України, які регламентують порядок обліку стягнень та умови застосування заохочень і пільг до засуджених осіб.

Суд апеляційної інстанції також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сукачов проти України» (заява №?14057/17, рішення від 30.01.2020), у якому Суд визнав наявність системної проблеми в Україні щодо тривалого утримання осіб у неналежних умовах позбавлення волі, що порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини встановив, що відсутність в Україні ефективного превентивного та компенсаційного механізму щодо таких порушень не лише не запобігає їх виникненню, а й унеможливлює ефективне поновлення прав потерпілих осіб.

Відповідно до принципів, сформульованих у рішенні «Сукачов проти України», держава зобов`язана не лише утримуватись від порушення прав людини, а й вживати активних заходів для їх ефективного поновлення, у тому числі шляхом перегляду умов тримання та оцінки можливості пом`якшення покарання. Враховуючи тривалість перебування засудженого у таких умовах, це має враховуватись як обставина, що знижує пенологічну доцільність подальшої ізоляції засудженого від суспільства.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що процедура заміни довічного покарання на покарання на певний строк є не проявом гуманності чи поблажливості, а чітко врегульованим механізмом, закріпленим у кримінальному, кримінально-виконавчому та процесуальному законодавстві, а також нормативно-правових актах, які визначають порядок оцінки ступеня виправлення засудженого.

Ця процедура передбачає обов`язкову наявність об`єктивних і системних критеріїв таких як позитивна поведінка засудженого протягом усього строку відбування покарання, виконання індивідуального плану виправлення і ресоціалізації, наявність відповідного висновку адміністрації установи, відсутність ознак соціальної небезпеки особи та фактичне відбуття не менше 15 років покарання. Таким чином, заміна покарання ґрунтується на правовій доцільності, підтвердженій відповідними фактичними та нормативними даними, а не є виключною прерогативою суду на власний розсуд.

Судом першої інстанції, всупереч вказаним вимогам, не було забезпечено всебічної оцінки усіх необхідних факторів, що мають бути враховані при вирішенні питання про заміну покарання. Рішення було зведено до формального аналізу лише наявності у засудженого в минулому дисциплінарних стягнень, які на момент розгляду вже були погашені, та те, що засуджений не працевлаштований що, це не залежало від його волі.

Такий підхід суперечить законодавчим приписам, зокрема положенням ч. 14 ст. 134 КВК України, та практиці Касаційного кримінального суду, і не відповідає стандарту комплексної оцінки процесу виправлення засудженого за весь період відбування ним покарання.

Оцінивши в сукупності наведені обставини, колегія суддів доходить висновку, що засуджений ОСОБА_8 став на шлях виправлення, має позитивні характеристики, відбув понад 24 роки покарання, що перевищує мінімальний строк, необхідний для заміни покарання відповідно до чинної редакції ст. 82 КК України, і що його подальше утримання у формі довічного позбавлення волі втрачає пенологічну доцільність.

У зв`язку з цим, відмова суду першої інстанції у заміні покарання є необґрунтованою, а тому апеляційна скарга засудженого у цій частині підлягає задоволенню.

Стосовно доводів засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання з урахуванням фактично відбутого покарання майже двадцять п`ять років позбавлення волі, щоб загальний строк ув`язнення не перевищував тридцять років, суд наголошує, що за приписами ч. 5 ст. 82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Такі положення закону про кримінальну відповідальність вказують на те, що заміна більш м`яким (на певний строк) покарання щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, здійснюється судом виключно у випадку відбуття не менше п`ятнадцяти років, однак такий строк є лише мінімальним, після відбуття якого до засудженого можливо застосувати положення ч. 5 ст. 82 КК України. При цьому закон про кримінальну відповідальність не обмежує максимального такого строку.

Повертаючись до цього провадження, з урахуванням висновку комісії Державної установи «Вінницька установа виконання покарань № 1» від 25.10.2024 щодо ступеня вправлення засудженого, відповідно до якого ОСОБА_8 набрав 67 балів (більше 65 балів), що свідчить про те, що останній став на шлях виправлення. Проте з урахуванням особи засудженого та поведінку під час усього терміну покарання, на переконання суду останньому необхідно замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на максимальний строк позбавлення волі, визначений ч. 5 ст. 82 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2025 року про відмову в задоволенні подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань № 1» про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк скасувати.

Подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань № 1» про заміну засудженому ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України задовольнити.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України замінити засудженому ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10.10.2005 року за ст. 349, 27 ч. 2-392, 15 ч. 2, 393 ч. 2, 70, 71 КК України, на покарання у виді 20 (двадцяти) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 , у виді 20 (двадцяти) років позбавлення волі рахувати з моменту постановлення ухвали про заміну покарання, тобто з 27.08.2025.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: