Справа № 453/1278/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/160/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження № 0000581 від 07 червня 2024 року про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Гірське, Луганської області, зареєстрованої та проживаючої у АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, одруженої, здійснює догляд за пристарілим батьком, із вищою освітою, не працюючої, раніше не судимої,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на вирок Сколівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2024 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Сколівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2024 року ОСОБА_6 визнано винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначити їй покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1(один) рік.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробувальним строком на 2 (два) роки.

Відповідно до ч.1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.

Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та арешту майна.

Згідно вироку, ОСОБА_6 , 07 червня 2024 року, приблизно о 11 годині 05 хвилині, керуючи технічно справним автомобілем марки «Infiniti QX60», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по автодорозі «Київ - Чоп» у м. Сколе, Стрийського району Львівської області, у напрямку до м. Київ, проїжджаючи ділянку дороги 657 км. із заокругленням праворуч, порушила чинні вимоги Правил дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, а саме: Розділу 1 п.1.5; Розділу 2 п.п. 2.3 б), д); Розділу 12 п.п. 12.1, 12.9 б), які виразилися в тому, що вона керуючи автомобілем із перевищенням дозволеної швидкості руху в населеному пункті, не справилася із керуванням, в результаті чого допустила зіткнення із дорожнім відбійником справа після якого втратила керованість над транспортним засобом та допустила виїзд за межі проїзної частини дороги у кювет зліва відносно свого напрямку руху, в результаті якого пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження від яких загинула на місці події.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Сколівського районного суду від 13 грудня 2024 року відносно обвинуваченої ОСОБА_6 змінити. Вважати ОСОБА_6 винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та рахувати її засудженою до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами . Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування основного покарання з випробувальним строком на 1 рік.

В решті вирок Сколівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2024 року залишити без змін.

Не оспорюючи доведеність вини та призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України, вважає що іспитовий строк 2 роки призначений без врахування всіх обставин по справі. Перш за все ОСОБА_6 проживає в зоні бойових дій у м. Суми, щиросердечно розкаялась, сприяла як органам слідства так і суду встановити істину, про що вірно зазначено у вироку, виключно позитивно характеризується, потерпілий немає жодних претензій, як батько так і чоловік - інвалід знаходяться на її утриманні.

Вважає, що призначення двох років іспитового строку, є надто великий строк, оскільки вона не злочинниця, аварія трапилась в силу збігу обставин, їй немає від чого виправлятись, з цим погодились і органи слідства та прокурор, які жодних запобіжних заходів не застосовували, оскільки були впевнені у порядності обвинуваченої, а також суд, який погодився з рішенням органів слідства в цій частині.

Зазначає те, що судом не враховано, що кримінально - правове значення іспитового строку полягає у тому, що якщо під час його перебігу засуджена особа доведе своє виправлення не вчинятиме нових злочинів та вестиме законослухняний спосіб життя, для неї не настане негативних кримінально - правових наслідків у вигляді реального відбування покарання. Крім того, як слідує із мотивувальної частини вироку суд не навів ні одного мотиву необхідності призначення двох років іспитового строку.

Виходячи із вищенаведеного, вважає, що слід зменшити термін іспитового строку до одного року, змінивши вирок в цій частині, керуючись ст.411 ч.1 п.2 КПК України.

Крім того, апелянт не погоджується з застосуванням додаткового стягнення у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами з наступних мотивів. Так, у як слідує зі змісту диспозиції ст.286 ч.2 КК України передбачено покарання позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Зазначає, що у відповідності до правових позицій Верховного Суду коли санкція закону, за яким особу визнано винною передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення більш м`якого покарання При цьому це рішення повинно бути вмотивовано у вироку. Як слідує із вироку рішення про позбавлення права керувати транспортними засобами , в порушенні даних позицій , а також вимог ст.374 КПК України не є мотивованим. В той же час не враховано, що саме життєві обставини вимагають щоб ОСОБА_10 мала можливість керувати транспортним засобами - проживання в зоні бойових дій, постійні обстріли, обслуговування батька та хворого чоловіка , що фактично знаходяться у неї на утриманні. Таким чином дані обставини не тільки ускладнюють життя самої обвинуваченої, але і членів її сім`ї.

Виходячи із вищенаведеного, вважає, що вирок в частині призначення додаткового покарання є незаконним.

Обвинувачена ОСОБА_6 та адвокат ОСОБА_8 судом апеляційної інстанції було належним чином повідомлено про розгляд даного провадження на 12.00 год. 10.04.2025 року, однак в суд апеляційної інстанції останні не прибули з невідомих причин, клопотання про відкладення розгляду кримінального провадження адвокатом ОСОБА_8 було подано вже після розгляду даного кримінального провадження.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація її дій в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Перевіривши апеляційні доводи сторони захисту щодо звільнення обвинуваченої від відбування основного покарання з випробувальним строком на 1 рік та призначеного додаткового покаранням у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності у кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно матеріалів справи при призначенні ОСОБА_6 покарання місцевим судом враховано суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, яка позитивно характеризується по місцю проживання та праці, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, раніше не судима, а також той факт, що вона повністю визнала свою вину та щиро розкаюється у вчиненому кримінальному правопорушенні. Враховано те, що у потерпілого немає жодних претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченої, остання здійснює догляд за пристарілим батьком, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Вирішуючи питання щодо призначення ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, місцевим судом враховано, зокрема, конкретні обставини вчинення ним кримінального правопорушення, а саме те, що дії ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, як особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому смерть - вірно кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України, оскільки вона, керуючи транспортним засобом, порушила правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_9 .

Крім цього, місцевим судом перевірено і доводи сторони захисту про те, що батько так і чоловік - інвалід знаходяться на її утриманні, і право керування транспортним засобом ОСОБА_6 потрібно, щоб утримувати сім`ю.

Водночас, використання ОСОБА_6 транспортного засобу для утримання сім`ї, про що вказав в апеляційній скарзі захисник, не може бути безумовною підставою для призначення обвинуваченому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Інші доводи, на які покликається захисник, були враховані місцевим судом при призначенні обвинуваченому покарання.

На переконання колегії суддів висновок місцевого суду про призначення обвинуваченій ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України відповідає вимогам закону, і такий висновок належним чином вмотивований.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на законність судового рішення щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга сторони захисту до задоволення не підлягає.

Керуючись 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Сколівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2024 року щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3