Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

29 квітня 2025 року м. Рівне

Справа № 559/4395/24

Провадження № 11-кп/4815/412/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ « Рівненський слідчий ізолятор» кримінальне провадження № 0000164 від 12.02.2024 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Артемівськ Донецької області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, одруженого, раніше не судимого, військовослужбовця, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 на вирок Рокитніського районного суду Рівненської області від 03 березня 2025 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 03 березня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, і призначено покарання п`ять років позбавлення волі, строк відбуття якого рахується з 28 жовтня 2024 року.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 128, 129 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст.3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ч.1 ст.1, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», будучи військовослужбовцем Збройних Сил України за призовом під час мобілізації на особливий період, проходячи військову службу на посаді молодшого інспектора прикордонної служби 1 категорії-водія (сапера) групи інженерної розвідки відділення інженерного забезпечення четвертої прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, близько 20 год. 00 хв. 05.01.2024 року самовільно залишив тимчасове розташування військової частини (Рівненська область м. Дубно), після чого, перебуваючи поза межами вказаної військової частини, проводив час на власний розсуд, припинивши виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності України.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 , покликається на суворість призначеного покарання і доводить, що судом при ухваленні вироку не було враховано повне визнання вини обвинуваченим, його розкаяння у своїх діях, міцні соціальні зв`язки та ту обставину, що ОСОБА_6 у 2022 році добровільно приєднався до лав ЗСУ та безпосередньо приймав участь у бойових діях

З урахуванням наведеного просить вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 03 березня 2025 року в частині призначеного покарання змінити і на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в один рік.

Іншими учасниками кримінального провадження апеляційні скарги не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника адвоката ОСОБА_7 , яка просить задовольнити апеляційну скаргу, підтримані обвинуваченим ОСОБА_6 , доводи прокурора, яка вважає вирок суду законним і просить залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, які, згідно положень ч.3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувалися, оскільки фактичні обставини ніким із сторін провадження на момент судового розгляду не оспорювалися і не заперечуються при апеляційному розгляді.

Твердження адвоката ОСОБА_7 про призначення ОСОБА_6 надто суворого покарання не є переконливими, оскільки термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність, між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, і ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.

При обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, врахував характер та ступінь вчиненого в умовах воєнного стану злочину, віднесеного законом до тяжких злочинів, особу ОСОБА_6 , який повністю визнав свою вину, активно сприяв в розкриттю злочину, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується за місцем проходження служби, є учасником бойових дій, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, і призначив йому мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 5 ст. 407 КК України, належним чином вмотивувавши прийняте рішення, яке з урахуванням ухилення від проходження військової служби в особливий період, не можна вважати надто суворим та невідповідним для попередження вчинення ОСОБА_6 нових злочинів.

З урахуванням того, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, і в умовах збройної агресії з боку іншої держави набуває особливого значення, покарання за самовільне залишення військовослужбовцем військової частини чи місця служби в умовах воєнного стану повинно досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженим, так і іншими особами.

Вчинений військовослужбовцем ОСОБА_6 умисний тяжкий злочин представляє значну суспільну небезпечність, а тому звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах ККС Верховного Суду від 05.02.2024 року у справі № 625/67/23, від 15.11.2023 року у справі № 641/1067/23, від 19.03.2024 року справа №676/4559/22.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 03 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали, ОСОБА_6 в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3