ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №953/2669/24 Головуючий І інстанції: ОСОБА_1
Провадження№ 11-кп/818/1045/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст. 336 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у приміщенні Харківського апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на вирок Київського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_8 ,

встановила:

Вказаним вироком,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кочеток Чугуївського району Харківської області, громадянина України, українця, із середньою спеціальною освітою, одруженого, має на утриманні неповнолітнього сина 2011 року народження, працюючого на посаді робітника в АТ «Трест Житлобуд-1», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався і підстав для його застосування суд не вбачав.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту фактичного затримання обвинуваченого.

Згідно вироку, Відповідно до Закону України про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та Указу Президента України № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», з 24.02.2022 на території України оголошено загальну мобілізацію у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань.

Указом Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» 735/2023 від 06 листопада 2023 року, затвердженого Законом № 3430-ІХ від 16.11.2023, строк проведення загальної мобілізації продовжено з 14.02.2024 на 90 діб.

Так, 27 листопада 2023 року ОСОБА_8 , який відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», є військовозобов`язаним під час воєнного стану, отримав повістку для прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 , до якого з`явився 27.11.2023 та пройшов військово-лікарську комісію після чого, будучи придатним згідно довідки ВЛК № 1/1180 від 27.11.2023 до військової служби, отримав повістку для відправлення 28.11.2023 до військової частини НОМЕР_1 та проходження військової служби.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитись до військової частини, або збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах.

Так, 28.11.2023, ОСОБА_8 , маючи прямий умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер, свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, будучи придатним до військової служби, згідно довідки військово-лікарської комісії №1/1180 від 27.11.2023, з метою ухилення від мобілізації, без поважних на те причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 у зазначену дату, та 08.02.2024 надав письмову заяву про відмову від призову на військову службу у зв`язку із мобілізацією.

Своїми умисними та протиправними діями обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України, тобто ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Не погодившись з вказаним вироком суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Київського районного суду м. Харкова від 10.02.2025 щодо ОСОБА_8 скасувати; звільнити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України на підставі ст. 47 КК України у зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу АТ «Житлобуд-1», а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що на час досудового розслідування та на момент розгляду справи у суді першої інстанції обвинувачений не заперечував обставин справи. Суд невірно трактував поведінку обвинуваченого, адже він дійсно розкаявся. Обвинуваченому дійсно соромно за ситуацію, він розуміє суть поставленого йому в провину кримінального правопорушення, визнає, що не прибув за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_3 для подальшого відправлення у війська для проходження служби.

Також не прийнято до уваги, що обвинувачений уперше притягується до кримінальної відповідальності, повністю визнає свою вину та усунув умови, що стали підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності, а саме оформлено його бронювання. Обвинувачений з лютого 2022 року активно допомагає Збройним Силам України, донатить та поширює інформацію про силу ЗСУ. Обвинувачений не заперечував ніколи проти проходження військової служби, але на даний час він є заброньованим та вважає за пріоритет виконувати обов`язки за місцем роботи.

Відповідно до Протоколу трудового колективу АТ «Житлобуд-1» прийнято рішення про звернення до суду з клопотанням про передачу ОСОБА_9 на поруки колективу АТ «Житлобуд-1».

Захисник вважав, що виправлення ОСОБА_8 можливе без застосування до нього кримінального покарання, а перебування обвинуваченого у колективі, який звернувся про передачу його на поруки, сприятиме його виправленню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних доводів щодо суворості призначеного ОСОБА_8 покарання, то відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, особу ОСОБА_8 , який раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра, нарколога не перебуває, одружений, має на утриманні неповнолітнього сина 2011 року народження, працевлаштований ва АТ «Трест Житлобуд-1».

В той же час судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання враховано, що останній є військовозобов`язаним, однак умисно проігнорував своїм конституційним обов`язком щодо захисту Батьківщини. При цьому, останнім не було надано належних даних про неможливість станом на листопад 2023 року або станом на теперішній час виконання військового обов`язку за мобілізацією в особливий період за станом його здоров`я, оскільки за результатами ВЛК від 27.11.2023 він визнаний придатним до військової служби.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66, 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

Навівши зазначені обставини, суд визначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої йому статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання є мінімальним, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

Надаючи оцінку твердженню захисника обвинуваченого щодо необхідності врахування таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття ОСОБА_8 , колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 хоча і визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, проте ані в його словах, ані в діях не вбачається засудження своєї поведінки, враховуючи, що вчинивши, інкриміновані йому дії, обвинувачений проігнорував своїм конституційним обов`язком щодо захисту Батьківщини.

В апеляційній скарзі захисника зазначається, що обвинуваченому ОСОБА_8 з 13.09.2024 надано бронювання строком до 12.08.2025, а 19.02.2025 надано бронювання до 10.02.2026. Крім того, обвинувачений вважає за пріоритет виконувати обов`язки за місцем роботи.

Вказана позиція обвинуваченого, на переконання колегії суддів не може свідчити про повне визнання ним своєї вини у вчиненому, негативній оцінці вчиненого діяння, бажання виправити ситуацію та готовність понести заслужене покарання, що є характерними ознаками щирого каяття.

В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого, як на підставу звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання посилається також на наявність у останнього позитивної характеристики за місцем мешкання і роботи, наявність постійного місця проживання, наявність міцних соціальних зв`язків, систематичне здійснення допомоги ЗСУ, проте, колегія суддів наголошує, що дані факти самі по собі, за відсутності інших суттєвих обставин, не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим умисного кримінального правопорушення та не можуть слугувати безумовними підставами для звільнення обвинуваченого від відбування покарання, враховуючи, що призначене покарання є мінімальним, що передбачене санкцією інкримінованої обвинуваченому статті.

Що стосується апеляційної вимоги про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею на поруки трудовому колективу, колегія суддів констатує, що відповідно до ч. 1 ст. 47 КК України особу, яка вперше вчинила кримінальне правопорушення невеликої або середньої тяжкості та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Однак, враховуючи, що факт щирого каяття ОСОБА_8 у вчиненому ним кримінальному правопорушенні матеріалами кримінального провадження не підтвердився, колегія суддів вважає, що підстави для звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею на поруки трудовому колективу у даному провадженні відсутні.

Усі інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що саме такий вид покарання, як позбавлення волі строком на 3 роки, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку і звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з наведених захисником мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - без задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,418,419 КПК України колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від10 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: