Справа № 368/89/25
УХВАЛА

Іменем України

"10" березня 2025 р. Слідчий суддя Кагарлицького районного суду Київської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кагарлику скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи (слідчого, керівника органу досудового розслідування, прокурора), -

В С Т А Н О В И В:

Скаржник ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою, в якій просить уповноважену службову особу, на внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР (слідчого, керівника органу досудового розслідування, прокурора) невідкладно, але не пізніше ніж протягом 24 годин з моменту отримання цього повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, внести відповідні відомості про вчинення кримінального правопорушення громадянкою ОСОБА_4 , за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченими ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (Шахрайство вчинене в особливо великих розмірах або вчинене організованою групою осіб), за фабулою « ОСОБА_4 , діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи протиправність своїх дій обманним шляхом незаконно заволоділа нерухомим майном що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , завдавши матеріальної та моральної шкоди в особливо великих розмірах тим самим вчинила особливо тяжкий злочин проти власності ,за ознаками складу злочину передбаченими ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України» та розпочати досудове розслідування та не пізніше ніж через 24 години з моменту отримання повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, надати обов заявника про кримінальне правопорушення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , витяг з ЄРДР та повідомити про початок досудового розслідування.

В обґрунтування своєї скарги покликається на те, що 09 січня 2025 року заявниками ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на ім`я начальника Кагарлицького відділу поліції Обухівського районного управління поліції ГУНП у Київській області, та керівника органу досудового розслідування була заявлена в порядку передбаченому ст. ст. 2, 7, 8, 9, 55, 56, 57, 60, 214 Кримінального процесуального кодексу України, заява № 01/08-01/25 з повідомленням про вчинення тяжкого кримінального правопорушення за ознаками складу злочину передбаченими ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (Шахрайство вчинене в особливо великих розмірах, за ймовірною участю інших співучасників злочину), громадянкою ОСОБА_4 .

Тобто внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР є обов`язковим, незалежно від думки керівника органу досудового розслідування, слідчого чи прокурора, щодо наявності чи відсутності складу злочину, оскільки без всебічного повного та неупередженого дослідження усіх обставин, оскільки це неможливо встановити на стадії прийняття заяви з повідомленням про кримінальне правопорушення. Така перевірка передбачена чинним КПК України (лише після внесення відомостей до ЄРДР, оскільки без внесення таких відомостей проведення досудового розслідування не допускається, ч.3 ст. 214 КПК України, а це є єдиний спосіб для перевірки та визначення наявності чи відсутності складу злочину. Такі висновки і узагальнення зазначені і Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ станом на 12.01.2017 року.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України «Органи державної влади, органи місцевого врядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб передбачений законодавством і конституцією України. Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України слідчий, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування слідчий зобов`язані неухильно дотримуватися норм чинного Кримінального процесуального кодексу України. Тому уповноважена на внесення відомостей до ЄРДР отримавши повідомлення про злочин, зобов`язана невідкладно внести відомості до ЄРДР та розпочати досудове розслідування навіть якщо розслідування не підслідне цьому органу та продовжувати розслідування до тих пір поки прокурор не змінить підслідність, неухильно дотримуючись норм чинного КПК України, враховуючи конституційні норми, зокрема ч. 2 ст. 19 Конституції України.

По суті вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_4 , повідомляє наступне.

ОСОБА_4 , діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, маючи за мету незаконно заволодіти нерухомим майном ,що належало на праві приватної власності ОСОБА_3 , яке було подароване в 2003 році його матір`ю ОСОБА_5 , скориставшись депресивним станом ОСОБА_3 , коли проти нього було відкрите кримінальне провадження, у березні 2015 року, уговорила його подарувати їй будинок та земельну ділянку, мотивуючи тим, щоб це нерухоме майно не було конфісковане під час розслідування кримінального правопорушення. Тобто договір дарування був складений ОСОБА_3 , формально, оскільки він продовжував мешкати у шлюбі з ОСОБА_4 і питання про відчуження цього нерухомого майна не ставилося протягом дев`яти років. І лише після того як у березні 2023 року шлюб укладений у 2007 році між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , був розірваний, ОСОБА_4 вирішила виселити з формально подарованого їй будинку ОСОБА_5 , і продати його. Продовжуючи свій злочинний план, який вона, як виявилося, виношувала протягом дев`яти років, ОСОБА_4 , звернулася спочатку до Кагарлицького відділу поліції Обухівського ГУНП в Київській області, а надалі до суду з вимогами виселення з будинку ОСОБА_5 . Тобто злочин, що готувався протягом дев`яти років, ОСОБА_4 , був повністю закінченим у 2024 році.

Цей злочин має усі ознаки складу злочину, передбачені ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (Шахрайство вчинене у особливо великих розмірах за ймовірним сприянням інших співучасників злочину) в діях громадянки ОСОБА_4 , вбачаються усі ознаки складу злочину та усі елементи злочину. Такі як наявність вини що полягає у посяганні на охоронюване законом право приватної власності, наявність передбаченого законом покарання за такі діяння, при існуванні усіх чотирьох елементів злочину, об`єкту, об`єктивної сторони, суб`єкту та суб`єктивної сторони.

Об`єктом злочину є охоронювана законом приватна власність нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 з вересня 2003 року. Об`єктивна сторона полягає у незаконному, обманним шляхом заволодіння ОСОБА_4 , нерухомим майном що належить ОСОБА_3 , який в той час перебував у депресивному стані та не зовсім усвідомлював свої дії.

05 травня 2007 року між ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 , було зареєстровано шлюб. Прізвище ОСОБА_7 було змінене на Волошин. 22 жовтня 2007 року у них народився син ОСОБА_3 .

На момент реєстрації шлюбу ОСОБА_3 вже мав у приватній власності житловий будинок з надвірними побудовами та земельну ділянку, на якій збудований будинок з надвірними будівлями, на підставі договору дарування.

11 вересня 2003 року за договором дарування № 4147 мати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 подарувала своєму сину цей будинок, яка приймала участь у будівництві будинку разом з своїми батьками та чоловіком, ще до народження ОСОБА_3 та після того. Введений в експлуатацію цей будинок був у 1989 році.

Тобто за чотири роки до реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 , ОСОБА_3 вже мав власне нерухоме майно, яке було йому подароване матір`ю. ОСОБА_4 на момент реєстрації шлюбу не мала у приватній власності нерухомого та іншого майна окрім власних речей.

Після народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 не працювала аж до 2017 року, не заробляла грошей і знаходилася разом з спільним сином на утриманні ОСОБА_3 . Окрім цього постійно матеріально допомагала мати ОСОБА_3 . ОСОБА_5 . Мешкали ОСОБА_3 з своєю дружиною та сином постійно у новому будинку, будівництво якого було закінчене у 2007 році, ОСОБА_5 без участі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до реєстрації шлюбу.

У 2014 році проти ОСОБА_3 працівниками поліції було відкрито кримінальне провадження за санкцією статті кримінального правопорушення, що передбачала позбавлення волі. Під час проведення досудового розслідування, коли активно проводилися слідчі (розшукові) дії щодо обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення дружина ОСОБА_3 , ОСОБА_4 почала дуже наполегливо вимагати подарувати їй цей будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку. Як на підставу таких вимог ОСОБА_4 , посилалася на те що це нерухоме майно може бути конфісковане і постраждають усі члени сім`ї., ОСОБА_3 був категорично проти такого дарування, оскільки цей будинок був побудований його матір`ю і фактично належить йому, оскільки мати подарувала будинок ще до одруження а тому немає ніяких підстав для того щоб дарувати його ОСОБА_4 . Також проти такого дарування була і ОСОБА_5 . Але ОСОБА_4 дуже наполягала на такому даруванні і навіть вдалася до шантажу свого чоловіка , що у разі якщо не буде подароване їй це нерухоме майно вона з ним розведеться і покине свого чоловіка з спільним сином. ОСОБА_3 в той час знаходячись під слідством перебував у дуже депресивному стані, та намагаючись зберегти сім`ю все ж таки вирішив задовольнити вимоги дружини і формально подарувати їй будинок з надвірними будівлями і земельну ділянку. Ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_5 навіть не могли уявити що ОСОБА_4 , здатна на таку підлість ,щодо заволодіння формально подарованим їй майном, а в подальшому навіть може вдатися до вимог виселення ОСОБА_5 із збудованого нею будинку, який вона утримувала більше двадцяти років і постійно мешкала у цьому будинку.. Тому і не зверталися до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, оскільки після вироку суду ОСОБА_3 продовжував мешкати з сином та дружиною ОСОБА_4 , і навіть не міг припустити що його дружина мати його сина ,може скористатися довірою у власних низменних цілях та незаконно заволодіти нерухомим майном.. Але як видно, ОСОБА_4 , заздалегідь мала злочинний умисел заволодіти нерухомим майном ще тоді, як ОСОБА_3 був у дуже складному депресивному стані, та не в повній мірі усвідомлював свої дії. Він був засуджений з умовним строком покарання, і не було ніякої загрози конфіскації належного йому майна. Оскільки ОСОБА_4 продовжувала мешкати разом з ОСОБА_3 питання про повернення нерухомого майна на ставилося, як вона так і ОСОБА_4 розуміли що договір дарування носив формальний характер, Як видно з вищенаведеного, у шлюбі перебували з 05 травня 2007 року ,а договір дарування відбувся лише 20 травня 2015 року. До цього протягом майже восьми років не виникало жодного наміру щодо дарування цього будинку своїй дружині. Питання необхідності подарувати будинок та земельну ділянку ОСОБА_4 , на її думку виникло лише після того як проти ОСОБА_3 було відкрите кримінальне провадження ,і на її думку існувала загроза конфіскації належного ОСОБА_3 особисто майна. Очевидно що таке дарування не передбачало відчуження цього майна і воно повинно було залишатися у сім`ї. ОСОБА_3 настільки був впевненим в тому, що договір дарування носив формальний характер, що навіть забув про його існування. Оскільки ОСОБА_4 зовсім не проявляла жодних намірів заволодіти цим майном і ОСОБА_3 був впевнений що такого не може статися. Інакше в ОСОБА_3 негайно звернувся до суду з вимогами визнати цей правочин недійсним. В той час ОСОБА_3 і ОСОБА_4 користувалися більш комфортними умовами, проживаючи у будинку ОСОБА_5 , а ОСОБА_5 спокійно продовжувала мешкати у належному ОСОБА_3 будинку який він формально подарував своїй дружині за її вимогою. ОСОБА_3 на той час покладався на совість ОСОБА_4 і не мав уяви про те що вона мала намір дійсно заволодіти належним йому майном і виселити з цього будинку ОСОБА_5 , яка фактично побудувала його та утримувала більше 20 років мешкаючи в ньому. Але як виявилося у неї совість відсутня , що підтвердилося подальшими її діями.

29 листопада 2024 року ОСОБА_5 було отримано листа, в якому містилися копія ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року про відкриття провадження у справі за позовом громадянки ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового будинку, та позовна заява з копіями доданих до позовної заяви документів.

Ознайомившись зі змістом позовної заяви, вони дійшли висновку що ОСОБА_4 , вчинила кримінальне правопорушення, за ознаками складу злочину передбаченими ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (Шахрайство вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою).

Тобто лише й 2024 році ОСОБА_4 , через півтора роки після розірвання шлюбу, і через дев`ять з половиною років, вирішила нарешті завершити злочин і нарешті незаконно заволодіти належним йому нерухомим майном, яке ОСОБА_3 формально їй подарував, за її вимогою, під час перебування його у депресивному подавленому стані в 2015 році. Безумовно, що даруючи це нерухоме майно, ОСОБА_3 розумів, що це є лише формальністю і ніякої небезпеки щодо втрати та відчуження майна він не відчував, адже вони разом з ОСОБА_4 виховували спільного сина і ОСОБА_3 бажав зберегти та не хотів втрачати сім`ю. Саме тому і виконав вимоги ОСОБА_4 , подарувати їй це нерухоме майно, адже в іншому випадку вона загрожувала покинути його і позбавити його можливості спілкуватися з сином. При цьому вона не подавала ніяких намірів дійсно фактично заволодіти цим майном і злочин був закінченим лише в 2024 році приблизно через півтора року після розірвання шлюбу.

ОСОБА_4 , зловживаючи довірою, скориставшись складним становищем, свого чоловіка, коли він знаходячись під слідством знаходився у депресивному стані, та не повністю усвідомлював свої дії, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, ймовірно за підтримки інших осіб, незаконно заволоділа нерухомим майном, що належало йому на праві приватної власності, яке було раніше подароване матір`ю 11 вересня 2003 року.

Тим самим ОСОБА_4 було вчинено злочин проти права власності, за ознаками складу злочину, передбаченими ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, який наразі є закінченим і це є предметом досудового розслідування та судового слідства у порядку передбаченому чинним Кримінальним процесуальним кодексом України за ознаками складу злочину передбаченими ч. 4 ст. 190 Кримінального Кодексу України

Представник відділення поліції № 1 Обухівського РУП ГУНП в Київській області в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. Заяв та клопотань не надходило.

Дослідивши скаргу, перевірив матеріали, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запровадженні механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.

Згідно зі ст. 2 КПК України, основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.3 ст.21 КПК України кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Главою 26 КПК визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування. Частиною 1 ст. 303 КПК передбачено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора підлягають оскарженню під час досудового провадження та ким (заявником, потерпілим, підозрюваним, володільцем майна тощо) такі рішення, дії або бездіяльність можуть бути оскаржені.

Так, забезпечуючи принцип доступу до правосуддя, в порядку ст.21 КПК України та ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, слідчим суддею Кагарлицького районного суду Київської області 21.01.2025 р. відкрито провадження та призначено скаргу до розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Із зазначеного вище слідує, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять відомості про вчинення кримінального правопорушення.

Вищезазначена бездіяльність виникає у зв`язку з невиконанням слідчим, дізнавачем, прокурором передбаченого ч. 1 ст. 214 КПК України обов`язку внести відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР і таким чином розпочати проведення досудового розслідування за відповідними фактами.

Порядок внесення відомостей до ЄРДР врегульовано Положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженим наказом Офісу Генерального прокурора від 30.06.2020 за № 298. Згідно з пунктом 1 глави 2 розділу I цього Положення, до реєстру вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що узгоджується з вимогами пункту 4 частини 5 статті 214 КПК України.

Так, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (ч. 1 ст. 214 КПК України). Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ч. 2 ст. 214 КПК України).

Чинним КПК закріплено спрощену процедуру початку досудового розслідування (без проведення дослідчої перевірки).

Проте, така спрощена процедура не означає, що взагалі відсутні критерії для внесення чи невнесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Її спрощеність виражається у тому, що для перевірки наявності зазначених вище критеріїв не потрібно проводити попередню перевірку викладених у заяві відомостей, а необхідно лише перевірити зміст самої заяви.

Правове регулювання механізму кримінально-процесуальної діяльності не повинно давати можливість окремим особам зловживати своїми правами та використовувати його з метою, що суперечить суспільним потребам, зокрема, перевантажувати правоохоронну систему держави численними повідомленнями, які завідомо не містять відомостей саме про кримінальне правопорушення, задля досягнення власних інтересів та виконання нею невластивих їй функцій. Такими запобіжниками, зокрема, є: встановлення кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві повідомлення про кримінальні правопорушення (ст. 383 КК України) та фільтр повідомлень про кримінальні правопорушення, що підлягають внесенню до ЄРДР, встановлений нормами самого КПК України.

Так, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, серед іншого, вносяться відомості про: короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (п. п. 4, 5 ч. 5 ст. 214 КПК України).

Для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань заявник у повідомленні про кримінальне правопорушення має зазначити конкретні, відомі йому обставини об`єктивної сторони такого правопорушення (яке саме кримінальне правопорушення відбулось, де, коли, в чому полягало, які особи, причетні до його скоєння тощо). Такі обставини можуть бути неповними (в силу недостатньої обізнаності заявника, неочевидності вчинення кримінального правопорушення, з огляду на початкову стадію сприйняття та дослідження цих подій чи з інших причин), але в той же час достатніми для попередньої кваліфікації реєстраторами Єдиного реєстру досудових розслідувань такого діяння саме як кримінального правопорушення (кваліфікації за статтею, частиною статті Кримінального кодексу України). КПК України дійсно передбачає внесення до ЄРДР інформації на підставі заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення, однак не будь-яких заяв, які надходять до органів досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень.

Вказана вище інформація необхідна для визначення того, що ставиться питання про вчинення саме кримінального правопорушення, та можливості спрямувати орган досудового розслідування на його розкриття, зібрання відповідних доказів.

Таким чином, якщо ж зі змісту повідомлення про кримінальне правопорушення є очевидним, що обставини, викладені в ньому, не свідчать про те, що існує ймовірність вчинення будь-якого кримінального правопорушення, і ці обставини для отримання зазначеного вище висновку не потребують перевірки засобами кримінального процесу або в силу його занадто абстрактного характеру неможливо встановити ні попередню кваліфікацію кримінального правопорушення, ні предмет, межі та напрямок досудового розслідування, яке ініціюється заявником, то такі повідомлення не мають вноситися до ЄРДР.

Крім того, слідчий суддя враховує правову позицію Верховного Суду, який у своїх постановах наголосив на такому: «... якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку, чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин ...» (постанова від 16.05.2019 у справі № 761/20985/18); «… слідчий, прокурор після прийняття та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, виходячи з їх змісту, має перевірити достатність даних, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, за наслідками чого ним приймається рішення про початок досудового розслідування шляхом внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

Таким чином, підставою початку досудового розслідування є не будь-які прийняті та зареєстровані заяви, повідомлення, а лише ті з них, з яких вбачаються вагомі обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, короткий виклад яких разом із прізвищем, ім`ям, по-батькові (найменуванням) потерпілого або заявника, серед іншого, вноситься до ЄРДР» (постанова від 30.09.2021 року у справі № 556/450/18).

У постанові Великої Палати № 818/1526/18 від 30.01.2019, зазначено, що саме у межах процедури оскарження рішення щодо невнесення відомостей до ЄРДР, слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Отже, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в заяві ОСОБА_3 від 17.01.2025 об`єктивних даних, які б свідчили про ймовірність вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 , передбаченого ст. 190 ч. 4 КК України щодо скаржника, тобто викладених у заяві ОСОБА_3 обставин недостатньо для того, щоб розпочати досудове розслідування.

Таким чином скаржником не доведено обов`язок уповноважених службових осіб внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення та, як наслідок їх бездіяльність, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР за заявою останньої, а тому в задоволенні скарги ОСОБА_3 слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 214, 303, 304, 305, 306, 307 КПК України, слідчий суддя, -

у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії уповноваженої особи (слідчого, керівника органу досудового розслідування, прокурора) - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя: ОСОБА_1