УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 759/8924/24

провадження № 51-5555ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000448 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Криниці Краматорського р-ну Донецької обл., жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 71 КК за правилами ст. 72 КК до покарання, призначеного за цим вироком, місцевий суд частково приєднав невідбуте покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року і за сукупністю вироків ОСОБА_4 призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 , будучи раніше судимим за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, протягом року після засудження за цією статтею вчинив нове кримінальне правопорушення.

Так, ОСОБА_4 15 квітня 2024 року (у невстановлений досудовим розслідуванням час), перебуваючи за адресою: м. Київ, просп. Берестейський, поблизу буд. № 112, у невстановленої досудовим розслідуванням особи, умисно без мети збуту незаконно придбав наркотичний засіб - метадон (фенадон), масою 0,022 г, який незаконно зберігав при собі до моменту його виявлення та вилучення працівниками поліції під час затримання за адресою: м. Київ, вул. Василя Стуса, 27 15 квітня 2024 року в період часу з 14:37 до 15:10.

Київський апеляційний суд ухвалою від 04 грудня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 рокув частині призначеного покарання і призначити ОСОБА_4 покарання у виді штрафу.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор вказує, що суди безпідставно не застосували стосовно засудженого приписи ст. 75 КК (звільнення від відбування покарання з випробуванням), оскільки указана стаття не містить заборони щодо її застосування в разі призначення покарання за сукупністю вироків. Крім того, захисник зазначає, що: санкція ч. 2 ст. 309 КК передбачає можливість призначення покарання у виді штрафу, внаслідок чого суди попередніх інстанцій мали можливість призначити його підзахисному покарання у виді штрафу; ОСОБА_4 працює та отримує заробітну плату та може сплатити штраф; у вироку відсутні посилання на висновок експерта № СЕ-19/111-24/23752 від 22 квітня 2024 року, тому, на переконання касатора, є незрозумілим, на підставі чого суд дійшов висновку, що вилучена в засудженого таблетка містила метадон (фенадон) масою 0,022 г.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Щодо відсутності посилань у вироку на висновок експерта № СЕ-19/111-24/23752 від 22 квітня 2024 року

Згідно з приписами ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Постановлення такого рішення свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні й суд буде це враховувати під час ухвалення вироку, а сторони позбавляються права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як передбачено ч. 2 ст. 394 КПК, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається та цього не заперечує захисник у касаційній скарзі, що Святошинський районний суд м. Києва здійснив розгляд кримінального провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, провівши допит ОСОБА_4 та дослідивши матеріали, що характеризують його особу.

З огляду на викладене безпідставними є аргументи захисника про відсутність посилань у вироку на висновок експерта № СЕ-19/111-24/23752 від 22 квітня 2024 року, оскільки такий доказ місцевий суд не досліджував відповідно до приписів ч. 3 ст. 349 КПК.

Ураховуючи зазначене, доводи касаційної скарги в указаній вище частині є неспроможними, тому Верховний Суд їх відхиляє.

Стосовно незастосування приписів ст. 75 КК та призначення покарання у виді штрафу

Згідно з приписами частин 1, 2 ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Статтею 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК є нетяжким; наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують; особу засудженого, який має постійне місце реєстрації та проживання, має середню спеціальну освіту, працездатний, але офіційно не працює, пільг не має, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, розлучений, але, зі слів, перебуває фактично у шлюбних відносинах з ОСОБА_6 (яка є особою з інвалідністю 3 групи) та має батьків пенсійного віку, раніше судимий за вчинення аналогічного злочину у сфері обігу наркотичних засобів.

З огляду на викладене Святошинський районний суд м. Києва дійшов висновку, що лише в разі ізоляції засудженого від суспільства можливе виправлення ОСОБА_4 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так й іншими особами, у зв`язку з чим призначив покарання у виді позбавлення волі в межах, встановлених санкцією ч. 2 ст. 309 КК.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій порушував питання про звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду в частині призначеного покарання і порядку його відбування та вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог ОСОБА_4 , аргументувавши таке рішення.

Київський апеляційний суд зазначив, що місцевий суд урахував ті дані й обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі, і правильно призначив покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, встановлений санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду, зауважила, що вчинення засудженим під час іспитового строку нового кримінального правопорушення виключає повторне його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Також Київський апеляційний суд зазначив, що саме таке покарання, яке призначив суд першої інстанції, буде необхідним й достатнім для досягнення його мети, яка полягає не тільки в карі, а й виправленні обвинуваченого та запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Із висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів Верховного Суду, вважає їх правильними та визнає, що призначені місцевим судом вид і розмір покарання та порядок його відбування відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості. Таке покарання призначено з дотриманням положень статей 50, 65, 71, 72, 78 КК, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для призначення покарання у виді штрафу.

Крім того, Суд зауважує, що ОСОБА_4 будучи звільненим від відбування покарання з іспитовим строком (1 рік) за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, через короткий проміжок часу (менше 2 місяців) після постановлення вироку вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 цієї ж статті. Указані обставини, на переконання Суду, свідчать про стійку направленість умислу засудженого на вчинення кримінальних правопорушень, антисоціальну поведінку і небажання стати на шлях виправлення. Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується із висновками апеляційного суду про те, що зважаючи на усі обставини, а також факт порушення ОСОБА_4 умов застосування ст. 75 КК за попереднім вироком, повторне його звільнення від відбування покарання у цьому конкретному випадку є неприпустимим.

Отже, суд касаційної інстанції не встановив, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження.

З огляду на наведене доводи захисника у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості цих судових рішень. За таких обставин відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3