Справа № 191/5510/24
Провадження № 1-в/191/744/24
У Х В А Л А

іменем України

09 грудня 2024 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від покарання на підставі Закон України 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває клопотання ОСОБА_4 про звільнення від покарання на підставі Закон України 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів».

Від представника Державної установи «Синельниківська виправна колонія (№94)» та засудженого надійшли заяви про розгляд клопотання без їхньої участі.

У судовому засіданні прокурор зазначив, що вважає клопотання таким, що не підлягає задоволенню.

Суд, заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали, направлені Державною установою «Синельниківська виправна колонія (№94)», приходить до наступного.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Згідно п.13 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

09 серпня 2024 року набув чинності Закон України 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від (далі - Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.08.2006 року ОСОБА_4 засуджений за ч.2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано покарання за вироком Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 26.12.2003 року у виді 2 місяців позбавлення волі та остаточно призначено покарання у виді 4 років 2 місяців позбавлення волі. Вирок набрав чинності 13.09.2006 року.

Як вбачається з дослідженого в судовому засіданні вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.08.2006 року сума матеріальної шкоди, яка заподіяна потерпілому в наслідок протиправних дій ОСОБА_4 становила 261,50грн.

Водночас, суд зазначає, що головною умовою криміналізації діяння, передбаченого ст. 186 КК України, є спосіб вчинення цього злочину, при цьому наслідки відіграють здебільшого субсидіарне значення.

У контексті зазначеного Верховний Суд в своїй постанові від 26.09.2024 року у справі № 752/4667/22 закцентував увагу на тому, що скоєному, навіть без застосування насильства грабежу, як вчинюваному в умовах очевидності діянню відкритого характеру, і бажання винуватої особи саме в такий спосіб протиправно вилучити чуже майно із корисливих спонукань, зважаючи на таку форму його вчинення, притаманна істотна суспільна небезпечність, як ознака кримінального правопорушення. Вартісна ознака предмету злочину та розмір заподіяних матеріальних збитків мають оцінюватись у поєднанні з іншими встановленими обставинами, серед яких, зовнішнє виявлення способу викрадення у конкретній обстановці, супутні умови вчинення діяння.

За обставин, навіть незначна шкода, її відшкодування, не спростовує істотної суспільної небезпечності кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК.

Враховуючи, викладене, той факт, що Закон № 3886-ІХ не поширюється на скоєння грабежу, оскільки для кваліфікації даного складу злочину не встановлено нижньої межи шкоди, яка може бути завдана власнику майна, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого

На підставі викладеного, керуючись Законом України № 3886-IX від 18.07.2024, ст. ст. 372, 376, 537, 539 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 від покарання на підставі Закон України 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1