УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2024 року м. Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , розглянувши клопотання старшого слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Одесі) ТУ ДБР розташованого у місті Миколаєві ОСОБА_7 погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження №0002384 від 22.11.2024 року відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Одеської області, Біляївського району, м. Біляївка, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, має двох неповнолітних дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючий за адресою: АДРЕСА_1 , який обіймає посаду дільничного офіцера поліції сектору дільничних, офіцерів поліції відділу превенції Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області, раніше не судимого,-

якому повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ст.348 КК України,

В С Т А Н О В И В:

І. Суть клопотання

25 листопада 2024 року до Київського районного суду м. Одеса надійшло зазначене клопотання, у якому слідчий просив застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Клопотання обґрунтоване тим, Другим слідчим відділом ТУ ДБР у м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002384 від 22.11.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України.

На переконання слідчого, у теперішній час існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які виправдовують обрання підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме:

- переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

- знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;- незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних, експертів у цьому ж кримінальному провадженні;

- незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних, експертів у цьому ж кримінальному провадженні;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

На думку слідчого застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить виконання ОСОБА_4 процесуальних обов`язків.

ІІ. Позиція учасників судового засідання

2.1. Прокурор підтримав клопотання з наведених у ньому мотивів.

2.2. Захисник підозрюваного ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_6 заперечив проти задоволення клопотання та звернув увагу на необгрунтованість підозри, міцні соціальні зв`язки підозрюваного, позитивні службові характеристики, значний авторитет серед місцевого населення.

2.3. Захисник підозрюваного ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 заперечив проти задоволення клопотання та повідомив, що підозрюваний був незаконно затриманий, до нього застосовувалося фізичне та психологічне насильство. Щодо обставин інкримінованих дій, то на його думку такі дії підозрюваного були спровоковані з боку співробітників ДБР, які погрожували йому зброєю. Крім того, зазначив, що підозрюваний не збирається ухилятися від слідства, під час обшуку у нього нічого не знайшли, він одружений та має двох дітей.

У зв`язку з чим захист просив відмовити у задоволенні клопотання або застосувати особисте зобов`язання або особисту поруку.

2.4. Підозрюваний ОСОБА_4 підтримав позицію своїх захисників.

ІІІ. Мотиви слідчого судді

3.1. Дослідивши клопотання, надані сторонами матеріали, заслухавши думку учасників, висловлену у судовому засіданні, слідчий суддя дійшов таких висновків.

3.2. Норми кримінального процесуального закону, якими керується слідчий суддя

Відповідно до ст. 131 КПК України, з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи його забезпечення, до яких віднесені, зокрема і запобіжні заходи.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

3.3. Оцінка обґрунтованості підозри

Зміст повідомлення про підозру

22.11.2024 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ст.348 КК України.

Згідно з повідомленням про підозру кримінальні правопорушення були вчинені за таких обставин.

В ході досудового розслідування встановлено, досудовим розслідуванням встановлено, що наказом начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області № 694 о/с від 10.05.2024 капітана ОСОБА_4 призначено на посаду дільничного офіцера поліції сектору дільничних, офіцерів поліції відділу превенції Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області.

Відповідно до ст. ст. 19, 68 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», ч. 3 ст. 18 КК України, органи Національної поліції віднесені до правоохоронних органів, а ОСОБА_4 перебуваючи на посаді дільничного офіцера поліції сектору дільничних, офіцерів поліції відділу превенції Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області, в спеціальному службовому званні капітана є службовою особою правоохоронного органу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» (далі Закон), Національна поліція України це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Статтею 2 Закону передбачено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах, зокрема охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, а також протидії злочинності.

Згідно з ст. 3 Закону, у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Крім того, ст. 8 Закону передбачено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Також відповідно до ст. 18 Закону, поліцейський зобов`язаний, зокрема неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини.

У ст. 19 Закону зазначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські, поміж іншого, несуть кримінальну відповідальність відповідно до закону.

Служба в поліції, відповідно до ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію», є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про Державне бюро розслідувань» Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 216 КПК України слідчі органів державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень вчинених працівником правоохоронного органу.

Проте, незважаючи на обізнаність з вимогами наведених вище нормативно-правових актів, ОСОБА_4 , будучи працівником правоохоронного органу співробітником Національної поліції України, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій вчинив кримінальне правопорушення, що полягало у посяганні на життя працівників правоохоронного органу за наступних обставин.

Встановлено, що у провадженні Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, перебуває кримінальне провадження № 0000073 від 07.08.2024 за ознаками ч. 5 ст. 426-1, ч. 3 ст. 368 КК України, до групи слідчих у вказаному кримінальному провадженні включені всі слідчі (старші слідчі, старші слідчі в особливо важливих справах) Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, зокрема старший слідчий ОСОБА_8 та старший слідчий в ОВС ОСОБА_9 .

Крім того, старшим слідчим в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, ОСОБА_10 21.11.2024 за вих. № 16-05-51130-24 надано доручення у порядку ст.ст. 40, 41 КПК України начальнику Другого Оперативного відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, щодо участі у проведенні слідчих дій в рамках кримінального провадження № 0000073 від 07.08.2024 за ознаками ч. 5 ст. 426-1, ч. 3 ст. 368 КК України, які заплановано на 21.11.2024.

Таким чином службові особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, проводячи (приймаючи участь) слідчі дії у кримінальному провадженні № 0000073 від 07.08.2024 за ознаками ч. 5 ст. 426-1, ч. 3 ст. 368 КК України, виконували свої службові обов`язки.

В подальшому, 21.11.2024, близько 19:30, на території м. Біляївка Одеського району Одеської області затримано у порядку ст. 208 КПК України громадянина України ОСОБА_11 та в ході проведення невідкладних слідчих дій встановлено, що відношення до вчинення кримінального правопорушення може мати ОСОБА_4 , а за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , можуть перебувати речі та документи, які мають значення для досудового розслідування кримінального правопорушення та врятування яких є необхідним для встановлення всіх обставин кримінального правопорушення та притягнення до відповідальності винних осіб.

Враховуючи вищевикладене, близько 23:00 до місця проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , з метою проведення невідкладних слідчих дій прибули службові особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, а саме: заступник начальника Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_12 , старший оперуповноважений Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_13 , оперуповноважений Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_14 , оперуповноважений Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_15 , старший слідчий в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_9 , старший слідчий Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_8 та громадяни України ОСОБА_16 , ОСОБА_17 у якості понятих.

Перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вищевказані службові особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, встановили, що за вказаною адресою відсутні будь-які особи та у період час з 23:00 по 00:20 здійснили неодноразові телефонні дзвінки на номер мобільного телефону ОСОБА_4 НОМЕР_1 з повідомленням про необхідність прибуття за місцем проживання та участі у проведення слідчих дій, які ОСОБА_4 ігнорував та повідомляв неправдиві відомості щодо свого місцезнаходження з метою ввести в оману службових осіб правоохоронних органів та перешкодити проведенню слідчих дій.

У зв`язку з вищевикладеним, наявністю реальної небезпеки знищення майна, яке має значення для досудового розслідування, старшим слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_8 о 23:30 прийнято рішення про проведення невідкладного обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , по місцю проживання ОСОБА_4 , у зв`язку з чим розпочато безперервний відеозапис, повідомлено підстави та мету проведення слідчої дії.

В подальшому, в процесі проведення обшуку до місця здійснення слідчої дії за адресою: АДРЕСА_1 , прибув ОСОБА_4 , якому старшим слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_8 повідомлено, що він є службовою особою правоохоронного органу, підстави та мету проведення слідчої дії.

Проте, незважаючи на обізнаність щодо законних дій службових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, та усвідомлення протиправності своїх дій, у ОСОБА_4 раптово виник умисел на здійснення протиправних дій, спрямованих на припинення обшуку його житла, із застосуванням до працівників правоохоронного органу, з мотивів виконання ними своїх службових обов`язків, протиправного насильства із використанням вогнепальної зброї, у тому числі через вилучення слідчим належного йому мобільного телефону.

Реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на перешкоджання будь-яким чином проведенню законної слідчої дії працівниками правоохоронного органу, з мотивів виконання ними службових обов`язків, ОСОБА_4 , перебуваючи на кухні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , будучи в повній мірі повідомленим про проведення слідчої дії уповноваженими службовими особами правоохоронного органу та необхідністю підкорятися їх законним вимогам, знаючи про наявність у приміщенні вогнепальної зброї, 22.11.2024, приблизно о 00:21, у процесі конфлікту зі службовими особами Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, підійшов до однієї з шухляд шафи та правою рукою дістав наявний там самозарядний Пістолет Макарова закріплений за ним у якості табельної зброї та направив його в бік службових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, пред`явивши незаконну вимогу повернути вилучений у нього мобільний телефон та залишити місце проведення слідчої дії.

З метою демонстрації серйозності своїх намірів та готовності застосувати вогнепальну зброю відносно учасників обшуку, приблизно о 00:22, ОСОБА_4 , тримаючи самозарядний Пістолет Макарова у правій руці, здійснив взвод затвору, досилаючи патрон у ствол пістолету, таким чином приводячи вогнепальну зброю до бойового положення.

Далі, ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що його дії не призвели до очікуваного результату, та його незаконні вимоги не виконано слідчим та іншими працівниками правоохоронного органу, вирішив вчинити умисне вбивство працівників правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків, а саме заступника начальника Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_12 , старшого оперуповноваженого Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_13 , оперуповноваженого Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_14 , оперуповноваженого Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_15 , старшого слідчого в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_9 та старшого слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_8 .

Задля реалізації свого умислу на умисне вбивство вказаних працівників правоохоронного органу, що виник раптово у ході вказаного конфлікту, ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи протиправно, з мотивів виконання вказаними працівниками своїх службових обов`язків, з метою позбавлення їх життя, спрямував пістолет, який тримав у правій руці, в бік вказаних учасників обшуку з метою здійснення пострілу, усвідомлюючи, що його дії можуть призвести до їх смерті, однак його дії своєчасно припинено слідчим та іншими працівниками правоохоронного органу.

Тобто ОСОБА_4 не виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення свого злочинного умислу, спрямованого на умисне протиправне заподіяння смерті працівників ТУ ДБР у м. Миколаєві, до кінця, у зв`язку з чим злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Щодо обґрунтованості підозри

Оцінюючи обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінальних правопорушень за наведених у повідомленні про підозру обставин, слідчий суддя керується стандартом доказування «обґрунтована підозра». Цей стандарт є менш суворим у порівнянні зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується під час розгляду висунутого особі обвинувачення по суті, та не передбачає оцінку доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Як зазначав Європейський Суд з прав людини у рішеннях «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України» під обґрунтованою підозрою Європейський суд розуміє існуючі факти або інформацію, яка може переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити кримінальне правопорушення. Отже, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення особі, але вони мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування та застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

На підставі оцінки сукупності отриманих фактів та обставин суд лише визначає, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї запобіжного заходу.

Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_4 підозри підтверджується наданими слідчим матеріалами, зокрема:

рапортом заступника начальника Другого ОВ (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР, у м. Миколаєві ОСОБА_12 від 22.11.2024;

протоколом допиту у якості свідка ОСОБА_12 від 22.11.2024;

рапортом оперуповноваженого Другого ОВ (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР, у м. Миколаєві ОСОБА_14 від 22.11.2024;

протоколом допиту у якості свідка ОСОБА_14 від 22.11.2024;

рапортом старшого слідчого Другого СВ (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР, у м. Миколаєві ОСОБА_8 від 22.11.2024;

протоколом допиту свідка ОСОБА_8 від 22.11.2024;

рапортом старшого слідчого в ОВС Другого СВ (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР, у м. Миколаєві ОСОБА_9 від 22.11.2024;

протоколом допиту свідка ОСОБА_9 від 22.11.2024;

рапортом оперуповноваженого Другого ОВ (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР, у м. Миколаєві ОСОБА_13 від 22.11.2024;

протоколом допиту свідка ОСОБА_13 від 22.11.2024;

рапортом оперуповноваженого Другого ОВ (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР, у м. Миколаєві ОСОБА_15 від 22.11.2024;

протоколом допиту свідка ОСОБА_15 від 22.11.2024;

іншими матеріалами кримінального провадження.

Відомості, які містяться у наведених матеріалах, узгоджуються з обставинами, зазначеними у повідомленні про підозру, підтверджують їх та у своїй сукупності дають вагомі підстави для висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ст.348 КК України.

Що стосується посилання захисників на необґрунтованість підозри, слідчий суддя зазначає наступне.

Згідно ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена усправі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваною конкретних дій та доведеність її винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Зважаючи на дані, які містяться в наданих слідчому судді матеріалах, а також приймаючи до уваги п.175 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.07.2011 року, згідно якого термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, слідчий суддя вважає доведеним у судовому засіданні прокурором наявність обґрунтованої підозри за фактом вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України.

Слідчий суддя зазначає, що на даній стадії кримінального провадження, не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_4 у скоєнні злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому слідчий суддя не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, а також їх сукупності для висновку про винуватість особи, або її невинуватість, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Що стосується посилання захисника на порушення норм КПК під час затримання, обставин можливих незаконних дій співробітників правоохоронних органів, то зазначені обставини підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою згідно положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст.89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Крім того, слідчий суддя, дослідивши відеозапис наданий стороною захисту з місця події не знаходить підтвердження позиції захисту щодо спростування обгрунтованості підозри.

Слід наголосити, що стандарт доказування «обґрунтована підозра» обмежує міру, до якої слідчий суддя може оцінювати обставини, відомості про які надані сторонами. В межах оцінки питань, обумовлених розглядом клопотання, слідчий суддя не констатує та не має права констатувати винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення.

3.4. Щодо наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Обґрунтовуючи клопотання, слідчий послався на існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, отже слідчий суддя має оцінити їх наявність, зокрема ризиків:

- переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

- знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;- незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних, експертів у цьому ж кримінальному провадженні;

- незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних, експертів у цьому ж кримінальному провадженні;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

3.5. Щодо ризику переховуватись від органів досудового розслідування та суду

Слідчий суддя вважає обґрунтованими доводи прокурора про те, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, які згідно класифікації, передбаченої ст. 12 КК України, належать до особливо тяжких ст.348 КК України за яке передбачено покарання в тому числі у вигляді довічного позбавлення волі.

На переконання слідчого судді, очікування можливого суворого покарання саме по собі може бути реальним мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який зазначав, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (п. 80 рішення у справі «Ілійков проти Болгарії»).

Разом з тим, сама лише тяжкість кримінального правопорушення та суворість можливого покарання без врахування інших факторів не є достатньою підставою для висновку про наявність такого ризику.

Слідчий суддя погоджується з доводами слідчого про те, що з огляду на військову агресію проти України в уповноважених органів ускладнене здійснення належного контролю за перетином особами державного кордону України. Зазначена обставина свідчить про можливість його перетину, у тому числі поза офіційними пунктами пропуску. А тому існуючі законодавчі обмеження для виїзду громадян України за кордон, на що звертала увагу сторона захисту, не виключають такої можливості. При цьому підозрюваний проживає та проходить службу на території прикордонного району України.

Також слідчий суддя враховує, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні умисних дій з використанням службової зброї під час перебування на посаді співробітника поліції.

Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_4 усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, не маючи стримуючих факторів у вигляді міцних соціальних зв`язків та маючи значні матеріальні ресурси для тривалого перебування за кордоном, чому буде надано оцінку далі, може переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Викладене переконує слідчого суддю в обґрунтованості доводів слідчого щодо наявності цього ризику.

3.6. Щодо ризику незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних, експертів у кримінальному провадженні

Під час оцінки цього ризику слідчий суддя виходить з того, що:

- по-перше, показання свідків, як тих, що вже допитані в ході досудового розслідування, так і тих, які можуть бути допитані у подальшому, є процесуальними джерелами доказів (ч. 2 ст. 84 КПК України) та можуть мати важливе значення в контексті предмету доказування у цьому кримінальному провадженні;

- по-друге, встановлена кримінальним процесуальним законом процедура отримання показань свідків передбачає безпосереднє сприйняття їх судом у судовому засіданні (ст. 23, 224 КПК України). Отже, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Наведені обставини свідчать про обґрунтованість доводів прокурора в частині наявності ризику незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні з метою підбурення їх до зміни наданих раніше показань у кримінальному провадженні, надання неправдивих показань чи відмови від дачі показань на користь підозрюваної.

3.7. знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

Зазначений ризик не знайшов свого підтвердження.

3.8. перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

ОСОБА_4 має досвід роботи в правоохоронних органах, а тому останній обізнаний з тактикою та методикою розслідування кримінальних правопорушень, та може вжити заходів щодо перешкоджання кримінальному провадженню (штучне затягування досудового розслідування; розголошення відомостей результатів досудового розслідування, що призведе до його неповноти, втрати доказів вини підозрюваних тощо).

Зазначений ризик також обгрунтований самими обставинами інкримінованого злочину, який на думку сторони обвинувачення був пов`язаний із перешкоджанням досудового розслідування в іншому кримінальному провадженню та проведення обшуку за місцем проживання підозрюваного.

3.9. Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення

Слідчий не навів конкретних доводів на обґрунтування цього ризику, а його аргументи, які мають теоретичний та абстрактний характер, не переконують слідчого суддю в наявність підстав констатувати цей ризик.

3.10. Щодо наявності підстав для застосування запобіжного заходу

З урахуванням обґрунтованої підозри та встановлених ризиків кримінального провадження, на цьому етапі кримінального провадження застосування запобіжного заходу є об`єктивно необхідним з метою досягнення дієвості відповідного кримінального провадження і забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Також ч. 2 ст. 183 КПК України визначає виключний перелік осіб, до яких може бути застосований цей запобіжний захід. ОСОБА_4 належить до цього переліку як особа, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років (п. 4 ч. 2 цієї статті).

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні з триманням під вартою, є: домашній арешт, застава, особиста порука, особисте зобов`язання. Втім, на переконання слідчого судді, жоден з цих запобіжних заходів не здатний запобігти встановленим ризикам.

Окрім обґрунтованості підозри та встановлених ризиків, слідчий суддя враховує також інші обставини, передбачені ч. 1 ст. 178 КПК України, зокрема, вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваною кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує їй у разі визнання винуватою у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я підозрюваної, майновий стан, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються ці обставини.

Оцінивши наведені обставини у сукупності, слідчий суддя дійшов висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є пропорційним для запобігання ризикам, наведеним у клопотанні слідчого, а застосування підозрюваному іншого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить досягнення мети запобіжного заходу та належне виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.

Слідчий суддя вважає обґрунтованими доводи слідчого щодо необхідності застосування до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначеній ч. 1 ст. 197 КПК України для цього запобіжного заходу. Необхідність визначення саме такого строку обумовлена тим, що досудове розслідування у кримінальному провадженні не завершене, а підстави вважати, що наведені ризики можуть зникнути чи зменшитися раніше цього строку, відсутні. Водночас, строк дії запобіжного заходу не може перевищувати строк досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні.

3.11. Щодо визначення розміру застави

У відповідності до положення п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування, у зв`язку з чим, приймаючи до уваги вказані вимоги та те, що кримінальне правопорушення у вчинені якого підозрюється ОСОБА_4 вчинене із погрозою застосуванням насильства щодо потерпілих із застосуванням вогнепальної зброї, відсутні підстави для визначення відносно ОСОБА_4 застави.

3.12 Щодо взяття підозрюваного на поруки

Щодо клопотання ОСОБА_18 та ОСОБА_19 про бажання взяття особи на поруки, слідчий суддя дослідивши письмові зобов`язання, які виявили бажання взяти підозрюваного на поруки, вимоги ст.180 КПК України та з`ясувавши їх стосунки з підозрюваним, приходить до наступних висновків.

Вимогами статті 180 КПК України визначено, що особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Кількість поручителів визначає слідчий суддя, суд, який обирає запобіжний захід. Наявність одного поручителя може бути визнано достатньою лише в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру.

Таким чином, особиста порука належить до запобіжних заходів, які поєднані із психологічним впливом на поведінку підозрюваного, що ґрунтується на моральній відповідальності цієї особи перед тими особами, які за нього поручилися.

Крім того, однією з умов обрання такого запобіжного заходу є впевненість суду в тому, що поручителі дійсно можуть впливати на поведінку обвинувачених та забезпечити їх доставляння до суду на першу вимогу. При цьому важливою передумовою ефективної дії запобіжного заходу у вигляді особистої поруки є почуття довіри і поваги підозрюваних до поручителів. Такі взаємовідносини гарантують, з одного боку, прагнення самої особи до дотримання цього запобіжного заходу, а з другого - забезпечують можливість реального впливу поручителя на їх поведінку.

Аналізуючи зазначені вимоги чинного кримінального процесуального законодавства та дослідженні у ході судового розгляду докази, документи та пояснення, надані особою, яка виявила бажання бути поручителем підозрюваного, слідчий суддя приходить до висновку, що вказана особа дійсно заслуговує на особливу довіру, оскільки користуються авторитетом.

Не ставлячи під сумнів довіру, на яку заслуговують особи, що звернулась з поданою заявою, які є депутатами місцевої ради, слідчий суддя зазначає, що з огляду на встановлені в судовому засіданні ризики та обставини інкримінованих обвинуваченим дій, слідчий суддя в цілому вважає, що застосування такого запобіжного заходу на даній стадії кримінального провадження не відповідатиме потребам, меті та завданням відповідного запобіжного заходу. Слідчий суддя вважає, що особиста порука з огляду на наведені вище ризики є недостатнім запобіжним заходом, який може забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Крім того, поручителі особисто не з`явилися у судове засідання для підтримання клопотань, які були передані через сторону захисту.

Враховуючи вище викладене, слідчий суддя не знаходить підстав для задоволення клопотань ОСОБА_18 , ОСОБА_19 про бажання взяття особи на поруки.

3.13 Щодо заяви сторони захисту про застосування до підозрюваного фізичного насильства.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини у випадках, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з боку представників держави, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, обов`язком національних органів є проведення «ефективного офіційного розслідування», спроможного встановити факти та виявити і покарати винних. В іншому випадку загальна юридична заборона катувань та нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження та покарання була б, незважаючи на основоположну важливість, неефективною на практиці, та у деяких випадках представникам держави було б можливо фактично безкарно порушувати права тих, хто знаходиться під їхнім контролем (п. 102, рішення ЄСПЛ «Ассенов та інші проти Болгарії» та п. 131, рішення ЄСПЛ «Лабіта проти Італії»).

Відповідно до ч. 6, ч. 7 ст. 206 КПК України, якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий судя зобов`язаний зафіксувати таку заяву або прийнятивід особиписьмову заяву та: 1)забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи; 2)доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених взаяві особи; 3) вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.

Слідчий суддя зобов`язаний діяти в порядку, передбаченому частиною шостою цієї статті, незалежно від наявності заяви особи, якщо її зовнішній вигляд, стан чи інші відомі слідчому судді обставини дають підстави для обґрунтованої підозри порушення вимог законодавства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі.

Щодо обставин безпідставного тримання під вартою підозрюваного на момент судового розгляду, слідчим суддею була постановлена протокольна ухвала про його звільнення з під варти. В той же час таке звільнення не перешкоджає можливості подальшого застосування запобіжного заходу.

Щодо інших обставин, які повідомлені захистом стосовно неправомірних дій правоохоронних органів щодо підозрюваного, то слідчий суддя зважаючи на те, що під час судового засідання відсутня можливість достовірно перевірити вказані підозрюваним та його захисниками обставини, вважає за необхідне доручити: Одеській обласній прокуратурі, провести перевірку заявлених захисником ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , обставин щодо застосування фізичного та психологічного насильства до нього з боку працівників ТУ ДБР у м. Миколаєві під час затримання ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України.

За таких обставин клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з врахуванням строків застосування підлягає частковому задоволенню.

На підставі встановленого, керуючись ст.ст.176-178, 182-184, 193, 194, 196 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Одесі) ТУ ДБР розташованого у місті Миколаєві ОСОБА_7 погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження №0002384 від 22.11.2024 року відносно ОСОБА_4 задовольнити частково.

У задоволенні клопотань ОСОБА_18 , ОСОБА_19 про взяття особи на поруки відмовити.

Обрати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 15 січня 2025 року включно.

Доручити Одеській обласній прокуратурі провести перевірку заявлених захисником ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обставин порушення норм КПК України, застосування насильства до підозрюваного під час затримання ОСОБА_4 .

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Подання апеляційної скарги зупиняє набрання ухвалою законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1