УХВАЛА

08 квітня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засіданя ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників обвинуваченого - адвоката ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Рівне кримінальне провадження № 0000229 про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 205-1, ч. 3 ст. 206-2, ч. 2 ст. 209, ч.ч. 1, 3, 4 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Рівненського міського суду Рівненської області знаходиться кримінальне провадження № 0000229 про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 205-1, ч. 3 ст. 206-2, ч. 2 ст. 209, ч.ч. 1, 3, 4 ст. 358 КК України.

26 лютого 2025 року захисником обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 було подано до суду клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, яке було ним підтримано в судовому засіданні. В обґрунтування клопотання вказує на те, що обвинувальний акт в порушення ст.ст. 291, 293 КПК України не був належним чином вручений ОСОБА_6 та містить в собі інформацію проте, що потерпілою особою є ТОВ «Прод Майстер», однак із даними відомостями про особу потерпілого сторона захисту не згідна.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні підтримали клопотання адвоката ОСОБА_8 .

Прокурор ОСОБА_3 заперечував відносно заявленого клопотання, посилаючись на його безпідставність, та вказав, що обставини на які посилається сторона захисту не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору у розумінні ст. ст. 291, 293 ККПК України.

Заслухавши учасників кримінального провадження щодо клопотання про повернення обвинувального акта прокурору, дослідивши надані з цього приводу докази, суд приходить до висновку, що в його задоволені слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з п. 3 ч. 3ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Порядок складання обвинувального акту, відомості, які має містити обвинувальний акт та документи, які додаються до обвинувального акту передбачено ст.291 КПК України. Інших вимог, яким має відповідати обвинувальний акт, КПК України не встановлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. При цьому обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, що повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Відповідно до ч.1 ст.291 КПК України обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 291 КПК України до обвинувального акта додається: 1) реєстр матеріалів досудового розслідування; 2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; 3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу).

Підстави для повернення обвинувального акту прокурору, визначені п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, яким передбачено, що суд має право прийняти рішення повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Таким чином, вказаною нормою закону визначено вичерпний перелік підстав для повернення обвинувального акту прокурору, а саме невідповідність обвинувального акту вимогам закону.

В ст.ст. 109, 291 КПК України викладено вичерпні вимоги до змісту обвинувального акта та його додатків. Повернення обвинувального акта прокурору зі стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції допускається лише у разі порушення прокурором чи слідчим цих вимог.

Отже, суд може повернути прокурору обвинувальний акт виключно з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України, для чого є необхідність встановлення невідповідності такого акту положенням цієї статті.

При цьому повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність у ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Даний обвинувальний акт складено прокурором Рівненської обласної прокуратури у відповідності до вимог кримінально-процесуального законодавства, а саме згідно з положеннями ст.291 КПК України.

В обвинувальному акті відображено всі необхідні відомості, які він має містити, зокрема місце народження обвинуваченого, викладені всі фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, вказана правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статтю закону України про кримінальну відповідальність та сформульовано обвинувачення та додані всі документи у відповідності до п. 3 ч. 4 ст. 291 КПК України.

Крім того, особа, якій злочином заподіяно моральну, фізичну або майнову шкоду, відповідно до ст.55 КПК України визнається потерпілим. У кримінально-правовому розумінні особа є потерпілою із моменту вчинення щодо неї кримінального правопорушення.

З обвинувального акту відносно ОСОБА_6 вбачається, що потерпілою особою визнано ТОВ «Прод Майстер» на підставі обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими в розумні положень ст.291 КПК України, що зазначено текстом вище.

З огляду на наведені положення КПК України, суд вважає, що викладені у клопотанні сторони захисту про повернення обвинувального акту, обставини не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору у розумінні ст. ст. 291, 293 ККПК України.

Суду не надано жодного доказу, який би свідчив про порушення прокурором вимог ст. 291, 293 КПК України.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання обвинуваченого про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки даний обвинувальний акт відповідає вимогам ст.ст. 291, 293 КПК України, підстав для його повернення немає.

Крім того, захисником обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_5 було подано скаргу в порядку ст. 303 КПК України, яку підтримав в даному судовому засіданні, в якій захисник просив суд скасувати постанову слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Рівненській області ОСОБА_9 про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного у розшук, яку погоджено прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області ОСОБА_3 від 27 грудня 2018 року у кримінальному провадженні № 0000229 від 22.02.2018.

В обґрунтування своєї скарги захисник ОСОБА_5 зазначив, що ОСОБА_6 не набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, адже органом досудового розслідування не вручено останньому повідомлення про підозру за правилами КПК України, що в свою чергу унеможливлює оголошення розшуку підозрюваного та з цих підстав зупинення досудового розслідування.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_10 підтримали скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_11 з підстав, викладених у ній та просили суд її задоволити.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти задоволення скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_12 та просив відмовити в її задоволенні.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали провадження в рамках поданої скарги, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 27 грудня 2018 року слідчим відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Рівненській області лейтенантом поліції ОСОБА_9 винесено постанову про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного у розшук, яка погоджена прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області молодшим радником юстиції ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 2 ст. 303 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, можливість оскарження яких не передбачена частиною першою цієї статті, не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 КПК України.

Разом з тим, підготовче судове засідання в судовому провадженні є обов`язковою, самостійною стадією кримінального процесу, основною метою проведення якого є визначення судом можливості на законних підставах призначити кримінальне провадження до судового розгляду. Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 314 та ст. 315 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти обмежене коло рішень та вирішити питання, пов`язані з призначенням кримінального провадження до судового розгляду.

Під час підготовчого судового засідання, суд не вправі оцінювати процесуальні дії (бездіяльність) та рішення органу досудового розслідування, оскільки відповідно до ст. 314 та 315 КПК України з`ясування таких обставин виходить за межі компетенції суду на стадії підготовчого провадження, такі обставини можуть бути досліджені під час судового розгляду. Отже, викладені у вказаній скаргзі факти та обставини не можуть бути предметом дослідження судом під час підготовчого судового засідання.

З огляду на те, що сторона захисту у скарзі просить зазначені нею порушення норм кримінального процесуального закону органом досудового розглянути саме під час вирішення питання про призначення кримінального провадження до судового розгляду, суд вважає за необхідне визнати таку скаргу передчасною, у зв`язку з чим відмовити у її задоволенні. При цьому сторона захисту не позбавлена права під час судового розгляду посилатися на встановлені нею порушення КПК України, зокрема, під час дослідження доказів по справі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне в задоволенні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 відмовити як передчасно подану.

Крім того, в підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявив клопотання про призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Захисники обвинуваченого ОСОБА_6 адвокати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в підготовчому судовому засіданні не заперечили проти призначення справи до судового розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_6 в підготовчому судовому засіданні підтримав позицію своїх захисників.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Дане кримінальне провадження підсудне Рівненському міському суду. Підстав для його закриття або його зупинення немає. Обвинувальний акт складено відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу України.

Угод про визнання винуватості чи про примирення у порядку ст.ст. 468-475 КПК України до суду не надійшло.

Під час досудового розслідування порушень вимог Кримінально-процесуального кодексу України, без усунення яких справа не може бути призначена до судового розгляду, допущено не було. Підстав для притягнення до кримінальної відповідальності інших осіб немає.

Враховуючи вищевказане, суд вважає за доцільне призначити дане кримінальне провадження до судового розгляду.

Також, до початку судового засідання, 03 квітня 2025 року, прокурор ОСОБА_3 подав клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 із домашнього арешту на тримання під вартою, мотивуючи тим, ризик передбачений ч.1 ст. 177 КПК України переховуватися від органів досудового розслідування та суду полягає в тому, що ОСОБА_6 обгрунтовано обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 205-1, ч. 3 ст. 206-2, ч. 2 ст. 209, ч. ч. 1 3, 4 ст. 358 КК України, за вчинення яких санкція найтяжчого покарання відповідно ч. 2 ст. 209 КК України, передбачає позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна, санкція ч. 3 ст. 206-2 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з конфіскацією майна. Крім того, вказує на те, що під час дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту ОСОБА_6 затриманий за підозрою у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 332 КК України, чим реалізував ризик чинити інше кримінальне правопорушення, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. В обґрунтування ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України незаконно впливати на потерпілого та свідків, у цьому кримінальному провадженні зазначив, що ОСОБА_6 при обранні більш м`якого запобіжного заходу може вплинути на потерпілого та свідків, які володіють інформацією про його незаконні дії, він може застосовувати відносно них методи залякування, погроз, тощо. В обґрунтування ризику передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України вчинити інше кримінальне правопорушення зазначає, що цей ризик є реальним, зважаючи на те, ОСОБА_13 підозрюється у вчиненні ряду злочинів та протягом 2017-2018 років систематично вчиняв злочини, з метою заволодіння майном, яке в подальшому реалізовував на власний розсуд, що сідчить про те, що він буде продовжувати вчиняти протиправні дії, , з метою власного збагачення.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисники в судовому засіданні заперечили щодо клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу з домашнього арешту на запобіжний захід у виді тримання під вартою, з підстав викладених у запереченнях, викладених адвокатом ОСОБА_14 та просили суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора. Адвокат ОСОБА_10 додатково вказав, що жодного із цих ризиків зазначених прокурором не існує, оскільки в клопотанні не наведено жодних належних законних підстав вважати, що гр. ОСОБА_6 буде переховуватися від суду чи від слідства, оскільки його попередня поведінка говорить про інше; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, він не може, оскільки всі докази стороною обвинувачення вже зібрані, адже кримінальне провадження триває близько 6 років. Ризик незаконно впливати на свідків, експертів, спеціалістів та знищувати докази у цьому ж кримінальному провадженні також не підтверджений належними доказами. Крім того, в своєму клопотанню орган досудового слідства навіть не наводить конкретного переліку осіб щодо яких підозрюваний може мати вплив. ОСОБА_6 вже більше ніж 2 роки перебуває під домашнім арештом в нічний час, жодного випадку вливу чи б так звичайної зустрічі із свідками чи потерпілою особою стороною обвинувачення не було зафіксовано Вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачуюся, він також не збирається, і протилежному немає жодних доказів. Інших випадків, протиправної діяльності зі сторони обвинуваченого, органом досудового слідства не зафіксовано. Відтак, на переконання сторони захисту, подане клопотання є необгрунтованим, а ризики не наведеними належними та достатніми доказами, а тому клопотання не підлягає задоволенню.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд вважає за доцільне змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КПК України прокурор має право звернутися в порядку, передбаченому статтею 184 цього Кодексу, до суду із клопотанням про зміну запобіжного заход, в тму числі про зміну або покладення додаткових обов"язів, передбачених ч. 5 ст. 194 Кодексу чи про зміну способу їх виконання.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Враховуючи, що вказані вище зміни до законодавства України, згідно яких злочин, передбачений ч. 2 ст. 209 КК України, перестав згідно ст. 12 КК України відноситись до особливо тяжких та став тяжким, поліпшують становище обвинуваченого ОСОБА_6 , суд приходить до висновку щодо необхідності застосування положень ст. 5 КК України відносно зворотної дії в часі зазначених вище законів.

З огляду на викладене, покликання прокурора у своєму клопотанні про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 на обвинувачення у вчиненні ним особливо тяжкого злочину за ч. 2 ст. 209 КК України, оскільки санкція статті, яка діє в даний час передбачає позбавлення волі від 5 до 8 років, є безпідставним.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_6 у відповідності до ст. 12 КК України обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, передбачених ч. 1 ст. 205-1, ч. 3 ст. 206-2, ч. 2 ст. 209, ч. ч. 1 3, 4 ст. 358 КК України, за вчинення яких санкція найтяжчого покарання відповідно ч. 2 ст. 209 КК України, передбачає позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з конфіскацією майна, санкція ч. 3 ст. 206-2 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з конфіскацією майна.

Судом встановлено, що ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року до ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із використанням електронного засобу контролю із забороною цілодобово залишати житло за місцем проживання, строк застосування якого неодноразово продовжувався ухвалами Рівненського міського суду Рівненської області. Водночас встановлено, що 08.03.2025 ОСОБА_15 затримано в порядку ст. 208 КПК України та 09.03.2025 повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 332 КК України. Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 10.03.2025 до ОСОБА_15 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Встановлено, що під час дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту, ОСОБА_6 затриманий за підозрою у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого . 2 ст. 15 ч. 3 ст. 332 КК України, чим реалізував ризик чинити інше кримінальне правопорушення, передбачений п. 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

У кримінальному провадженні наявні обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання особі одного із запобіжних заходів, передбачених ст.176 КПК України.

Відповідно п. 5 ч. 2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки, а ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 205-1, ч. 3 ст. 206-2, ч. 2 ст. 209, ч. ч. 1 3, 4 ст. 358 КК України, за вчинення яких санкція найтяжчого покарання відповідно ч. 2 ст. 209 КК України, передбачає позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з конфіскацією майна, санкція ч. 3 ст. 206-2 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з конфіскацією майна.

Крім того, під час дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту ОСОБА_6 затриманий за підозрою у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 332 КК України, чим реалізував ризик чинити інше кримінальне правопорушення, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому запобіжний захід у виді тримання під вартою до ОСОБА_6 може бути застосований.

При вирішенні питання про зміну запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, враховуються вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим в кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується.

Проаналізувавши усе, судом зроблено висновок, що на цей час жоден із м`якших запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, - не здатен усунути серйозних ризиків, що зазначені вище. Враховуючи особу ОСОБА_6 , його репутацію, спосіб життя, стан здоров`я, матеріальний стан, вагомість доказів, тяжкість покарання, що загрожує в разі визнання винним, суд вважає за необхідне змінити підозрюваному запобіжний захід у виді домашнього арешту на найбільш суворий запобіжний захід у виді тримання під вартою. Таке втручання в права особи як необхідність ізоляції, обмеження свободи пересування ОСОБА_6 виправдане заради загального суспільного інтересу, щоб не було загрози для інших людей, задля усунення ризиків, для досягнення мети кримінального провадження та забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Як визначено в ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Отже, задовольняючи клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд вважає за необхідне визначити обвинуваченому розмір застави.

Згідно ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

На підставі п. 1 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, справи «Мангурас проти Іспанії» від 20 листопада 2010 року, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Європейський суд з прав людини, неодноразово наголошував на тому, що непомірний розмір застави з статками (майновим станом) обвинуваченого, є лише формальним виконанням вимог Європейської конвенції з прав людини, тому у своїх рішеннях суди повинні керуватись також розмірами прибутків підозрюваного (обвинуваченого). Це означає, що, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, що загроза її втрати утримувала обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого - її внесення не призвело до втрати ним та його утриманцями засобів для гідного людяного проживання».

Суд, визначаючи розмір застави бере до уваги обставини, встановлені ст. 177, 178 КПК України, вимоги ст. 182 КПК України та те, що обвинувачений ОСОБА_15 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів та під час дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту продовжив злочинну діяльність, однак враховуючи позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а з іншого боку її внесення не призведе до втрати ним та його утриманцями засобів для гідного людяного проживання, при цьому відхиляючи доводи прокурора, що у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 заволодів майном потерпілого загальною вартістю 2 582 000 грн. як на підставу виключного випадку щодо розміру застави у розмірі 850 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, та враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 не уникав від виконання покладених на нього процесуальних обов"язків під час перебуваня під домашнім арештом, відтак вважає, що обвинуваченому ОСОБА_6 слід визначити заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень. Оскільки внесення застави саме в такому розмірі може гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Саме такий розмір застави, на думку суду, є справедливим, здатний забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні, не порушує права обвинуваченого, та підстав вважати його завідомо непомірним для обвинуваченого суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 184, 194, 197, 291, 303, 314-316 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_16 про повернення обвинувального акту прокурору відмовити.

В задоволенні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 в порядку ст. 303 КПК України відмовити.

Призначити кримінальне провадження № 0000229 про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 205-1, ч. 3 ст. 206-2, ч. 2 ст. 209, ч.ч. 1, 3, 4 ст. 358 КК України до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського міського суду Рівненської області (м. Рівне, вул. Шкільна, 1) на 14 год. 30 хв. 23 квітня 2025 року.

Розгляд кримінального провадження здійснювати суддею одноособово.

В судове засідання викликати учасників судового провадження.

Клопотання прокурора ОСОБА_17 про зміну запобіжного заходу із домашнього арешту на тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задоволити частково.

Змінити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Рівне, громадянину України, неодруженому, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , обраний щодо нього запобіжний захід у виді домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з 08 квітня 2025 року до 06 червня 2025 року.

Визначити ОСОБА_6 розмір застави у межах 80 (вісімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень у національній грошовій одиниці, яка може бути внесена як самим обвинуваченим так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що у разі внесення застави у визначеному у даній ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок має бути наданий суду.

З моменту обрання запобіжного заходу у вигляді застави, на підставі ч. 5 ст. 194 КПК України, покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки, а саме: прибувати до суду за першою вимогою в судові засідання у даному кримінальному провадженні; не відлучатись за межі Рівненської області, без дозволу суду; здати на зберігання прокурору свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Вказані обов`язки покладаються на обвинуваченого ОСОБА_6 на строк до 06 червня 2025 року.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 та заставодавцю що, у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, надіслати начальнику Державної установи «Рівненський слідчий ізолятор».

Ухвала в частині зміни запобіжного заходу може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя Рівненського міського суду

Рівненської області ОСОБА_18