Справа № 144/1168/21
Провадження №11-кп/801/94/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження № 0000320 від 22.06.2021 за апеляційними скаргами прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 на вирок Теплицького районного суду Вінницької області від 20.06.2024, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Соболівка Гайсинського району Вінницької області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, одруженого, на утриманні двоє неповнолітніх дітей, працюючого підсобним працівником в ФГ «Володимир» с. Соболівка Гайсинського району Вінницької області, не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 286-1 КК України у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 6 (шість) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 6 (шість) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту його затримання з метою звернення вироку до виконання.

У строк покарання обвинуваченому ОСОБА_7 зараховано строк перебування його під домашнім арештом згідно ухвали слідчого-судді Вінницького міського суду від 28 липня 2021 року з моменту його застосування до 25.08.2021 включно, з розрахунку три дні домашнього арешту за один день позбавлення волі.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

ВСТАНОВИВ:

Судом першої інстанції доведено, що близько 01 години 00 хвилин 22.06.2021 водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно-справним автомобілем «Volkswagen Vento», державний номерний знак Республіки Польща НОМЕР_1 , рухаючись по вул. 1 Травня в с. Петрашівка Гайсинського району Вінницької області в темну пору доби, у момент появи в полі зору перешкоди не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, здійснив наїзд на ОСОБА_10 , який перебував в лежачому положенні на проїзній частині автодороги. Внаслідок наїзду ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 53 від 23.07.2021 під час наїзду ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді множинних двобічних непрямих переломів ребер справа 2-10 та 6-9, зліва 1-7 та 2-11; крововиливи в обидві плевральні порожнини; розрив грудинно-ключичного зчленування зліва; масивний розрив-розчавлення печінки з масивним крововиливом в черевну порожнину.

Причиною смерті ОСОБА_10 явилась масивна, несумісна з життям, сполучна травма грудної клітки та живота, яка супроводжувалася масивними двобічними непрямими переломами ребер.

Масивна сполучна травма грудної клітки і живота знаходиться в причинно- наслідковому зв`язку із смертю ОСОБА_10 та має ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

Відповідно до висновку автотехнічної експертизи від 30.06.2021 № СЕ-19/102-21/9362-ГГ в ситуації, яка склалася, водій автомобіля «Volkswagen Vento», державний номерний знак Республіки Польща НОМЕР_1 , ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом виконання вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

У даній дорожній ситуації, у діях водія автомобіля «Volkswagen Vento», державний номерний знак Республіки Польща НОМЕР_1 , вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. п. 2.9 (а), 12.3 Правил дорожнього руху України, де вказано:

п. 2.9 (а) «Водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;

п. 12.3 « У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Порушення ОСОБА_7 вказаних вимог Правил дорожнього руху України перебуває у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме із настанням смерті ОСОБА_10 .

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 286-1 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_7 , достовірно розуміючи, що ОСОБА_10 в наслідок наїзду отримав тілесні ушкодження, перебуває в небезпечному для життя стані, позбавлений реальної можливості до самозбереження, усвідомлюючи, що в результаті його дій можуть настати тяжкі наслідки, не переконався чи потребує останній допомоги, не вжив заходів для надання йому першої медичної допомоги, не звернувся за допомогою до інших осіб та не відправив потерпілого до лікувального закладу, хоча повинен і мав об`єктивну можливість це зробити, з метою уникнути відповідальності, діючи умисно, самовільно залишив місце події на автомобілі «Volkswagen Vento», державний номерний знак Республіки Польща НОМЕР_1 .

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 135 КК України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 та доведеність його винуватості, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить ухвалити новий вирок, який визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки, за ч. 3 ст. 286-1 КК України сім років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк сім років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання визначити у виді сім років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк сім років.

Прокурор зазначає, що призначене судом покарання є незаконним, не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватись правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових злочинів як ОСОБА_7 , так і іншими водіями.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_9 в своїх апеляційних скаргах зі змінами просять скасувати вирок через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, та виправдати його на підставі ч. 1 ст. 373 КПК України в зв`язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення; звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України, так як з дня вчинення ним кримінального правопорушення пройшло понад три роки.

Вказані вимоги обвинувачений ОСОБА_7 та адвокат ОСОБА_9 мотивують тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність у нього технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, оскільки швидкість транспортного засобу в момент дорожньо-транспортні пригоди становила 50 км/год, на чому він наполягав протягом усього судового розгляду. Суд не дав належної оцінки слідчому експерименту; висновку повторної судової автотехнічної експертизи від 29.09.2022 № 4542/4543/22 Вінницького відділення КНДІСЕ та повторній комісійній судовій автотехнічній експертизі Національного наукового центру «Інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України № 22139 від 21.03.2024.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечив проти вимог захисту, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали свої апеляційні скарги зі змінами та вказали на безпідставність скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК України суд першої інстанції в мотивувальній частині обвинувального вироку повинен дати аналіз всім зібраним у справі доказам щодо їх допустимості, достовірності і достатності, викласти формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обґрунтувати свій висновок в частині доведеності вини обвинуваченого конкретними доказами, вказати які саме фактичні дані підтверджують обставини вчиненого злочину і навести мотиви за якими суд не бере до уваги окремі докази.

Згідно ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; та інші обставини, вказані в п.п. 4-7 цієї статті.

Окрім цього, слід звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Однак, суд першої інстанції, обмежившись простим перерахуванням доказів, досліджених в судовому засіданні, не проаналізував їх зміст, не вказав які саме фактичні дані вони підтверджують, як співвідносяться між собою та чи достатні для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів, вважає що суд першої інстанції при ухваленні даного вироку належним чином не надав належної оцінки поясненням обвинуваченого ОСОБА_7 щодо швидкості, з якою рухався його автомобіль, слідчому експерименту та експертизам, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

Мотивуючи своє рішення про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, суд першої інстанції послався на пояснення обвинуваченого, свідків, експертів та на письмові докази, фактично визнавши, що їх оцінка відповідає ст. 94 КПК України і вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Однак, суд першої інстанції, не зважаючи на положення ст. 94 ч.2 КПК України, не спростував тверджень сторони захисту про швидкість руху транспортного засобу в момент ДТП та неможливість уникнення наїзду на потерпілого.

Суд першої інстанції відкинув висновок експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України ОСОБА_11 №4542/4543/22-21 від 29.09.2022, посилаючись, що вказана швидкість руху автомобіля ОСОБА_7 на момент ДТП у 50 км/год спростовується доказами.

При цьому суд послався як на докази винуватості ОСОБА_7 , зокрема, висновок експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_12 від 30.06.2021 № СЕ-19/102-21/9362-ІТ, протокол проведення слідчого експерименту від 14.03.2023 та висновок експертів Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України №22139 від 21.03.2024.

З матеріалі провадження вбачається, що з метою встановлення швидкості руху автомобіля керованого ОСОБА_7 та усунення будь-яких неточностей та протиріч ухвалою Теплицького районного суду від 15.02.2023 було задоволено клопотання сторони обвинувачення про проведення слідчого експерименту, з метою перевірки та уточнень фактичних даних (встановлення швидкості руху автомобіля під керуванням ОСОБА_7 ), які мають істотне значення для кримінального провадження, та було проведено слідчий експеримент і встановлено швидкість руху автомобіля керованого ОСОБА_7 , яка склала 36...38,6...45 км/год.

Після чого, за клопотанням прокурора була призначена повторна комісійна судова автотехнічна експертиза.

Висновком експертів Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України №22139 від 21.03.2024 за результатами проведення повторної комісійної судової автотехнічної експертизи, дано три варіанти на поставлені судом питання з урахуванням різних швидкостей руху автомобіля 30 км/год (згідно слідчого експерименту від 22.06.2021), 50 км/год (згідно пояснень водія), 36, 38,6 та 45 км/год (згідно слідчого експерименту від 15.02.2023) та зазначено, що лише при швидкості в 30 км/год ОСОБА_7 мав технічну можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_10 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування, а при вищій швидкості у водія відсутня була така можливість і відповідно в даній дорожньо-транспортній ситуації в діях водія автомобіля «Volkswagen Vento» ОСОБА_7 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Вказаним суперечностям щодо швидкості транспортного засобу, що безпосередньо впливає на наявність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, не дано належної оцінки.

Враховуючи наведене судова колегія вважає, що судом першої інстанції не дотримано вимог ст. 91 КПК України щодо обставин, які належать до предмета доказування з огляду на особливості правозастосування ст. 286 КК України.

Судова колегія звертає увагу на те, що об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 286 КК України, складається з: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, суспільно небезпечних наслідків, причинного зв`язку між порушенням і наслідками. Відсутність хоча б одного з елементів об`єктивної сторони виключає можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху й відповідними наслідками.

Таким чином, судом першої інстанції не було належним чином виконано приписів ст. 2 КПК України, а допущені порушення є істотними і перешкоджають суду апеляційної інстанції дійти висновку про винуватість чи невинуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора підлягають частковому задоволенню.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 був здійснений судом першої інстанції з істотним порушенням вимог кримінального процесуального Закону, що у відповідності до статей 409, 412 КПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Враховуючи те, що апеляційним судом були встановлені такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом першої інстанції, які не можуть бути усунені під час апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає, що вирок суду підлягає безумовному скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, апеляційний суд не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

За таких обставин під час нового судового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції, з дотриманням процесуальних прав учасників судового процесу, вимог кримінального процесуального закону та кримінального закону, необхідно повно, об`єктивно та всебічно дослідити всі обставини кримінального провадження та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 403, 405, 407, 412, 415 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Теплицького районного суду Вінницької області від 20.06.2024 щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України, скасувати.

Призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3