Номер провадження: 11-кп/813/2481/24
Справа № 946/4718/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.09.2024 року про повернення прокурору обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,-

установив

Зміст оскарженого судового рішення.

В провадження Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області надійшли матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.09.2024 року вказаний обвинувальний акт був повернутий прокурору для усунення недоліків.

Суд мотивував своє рішення тим, що в обвинувальному ж акті відносно ОСОБА_9 не вказано, коли саме кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується, було завершено (припинено) і, відповідно, в обвинувальному акті таким чином не зазначено «час вчинення триваючого кримінального правопорушення».

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На дану ухвалу прокурор Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вважає ухвалу незаконною та такою, що винесена з істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону.

В апеляційній скарзі посилається на те, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_9 відповідає вимогам, про які йдеться в ст.291 КПК України, а посилання суду в оскаржуваній ухвалі необґрунтовані та такі, що не відповідають вимогам закону.

Так, прокурор зазначає, що суд першої інстанції вдався до оцінки доказів під час підготовчого судового засідання, чим вийшов за межі повноважень, передбачених ст. 314 КПК України, зазначивши, що прокурору точно відомо або має бути відомо час завершення кримінального правопорушення, яке є триваючим.

Суд не прийняв до уваги, що сам обвинувачений ОСОБА_9 під час підготовчого судового засідання зазначив, що саме він протягом тривалого часу займав земельну ділянку.

На підставі цього, прокурор просить оскаржувану ухвалу скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_7 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити та пояснив, що триваюче кримінальне правопорушення було припинене після скерування обвинувального акту до суду, тобто строки давності, передбачені ст.49 КК України, ще не пройшли.

Прокурор ОСОБА_6 підтримав вимоги апеляційної скарги і просив її задовольнити, пояснив що злочин є триваючим і вважається припиненим під час його виявлення.

Захисник ОСОБА_8 заперечував проти апеляційної скарги прокурора і просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Обвинувачений ОСОБА_9 підтримав думку свого захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з п.3 ч. ст.314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Частиною 4 ст.110 КПК України встановлено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст.291 КПК України.

Згідно положень п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Камасінскі проти Австрії» (рішення від 19 грудня 1989 року) та у справі «Абрамян проти Росії» (рішення від 09 жовтня 2008 року) зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд зазначив, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України.

З обвинувального акту відносно ОСОБА_9 вбачається, що в ньому викладені фактичні обставини вчинених обвинуваченим злочинів з правовою кваліфікацією.

Між тим, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, обвинувальний акт, всупереч положенням п. 5) ч. 2 ст. 291 КПК України, не містить точного часу вчинення кримінального правопорушення, а саме інформацію про завершення вчинення кримінального правопорушення, у якому обвинувачуються ОСОБА_9 , оскільки в ньому зазначено, що ОСОБА_9 обвинувачується у самовільному зайнятті земельної ділянки в охоронних зонах в період з серпня 2017 року по теперішній час, але по який саме час в обвинувальному акті не зазначено, хоча прокурору точно відомо або має бути відомо (виходячи з наведеного в обвинувальному акті формулювання) час завершення кримінального правопорушення, яке є триваючим.

Так, з обвинувального акту вбачається, що: «в період з серпня 2017 року по теперішній час, більш точні дата та час не встановлені, ОСОБА_9 , маючи умисел на зайняття земельної ділянки комунальної форми власності без кадастрового номеру, площею 2,5709 га, яка належить Саф`янівській сільській раді Ізмаїльського району Одеської області, розташованої на території с. Озерне Ізмаїльського району Одеської області біля озера Ялпуг поза межами земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0037, самовільно зайняв зазначену земельну ділянку…»

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 не містить повного формулювання обвинувачення, а саме точного часу завершення (припинення) і, відповідно, в обвинувальному акті таким чином не зазначено «час вчинення триваючого кримінального правопорушення».

Основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК, є відносини власності на землю, які забезпечують власникові можливість володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, цього кримінального правопорушення полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки.

Самовільне зайняття земельної ділянки - це фактичне заволодіння (чи заволодіння і користування) земельною ділянкою або її частиною, вчинене в особистих інтересах або інтересах інших осіб тим, кому ця ділянка у встановленому порядку не надавалась у володіння і користування або не передавалась у власність, або за відсутності вчинення правочину щодо такої земельної ділянки (чи щодо об`єкта, розташованого на земельній ділянці).

Самовільне зайняття земельної ділянки є злочином із матеріальним складом, який вважається закінченим з того моменту, коли особа фактично заволоділа земельною ділянкою або розпочала її протиправну експлуатацію (освоєння).

З початку самовільного зайняття земельної ділянки склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК, є закінченим і з цього часу особа безперервно перебуває в злочинному стані до моменту припинення або переривання кримінального правопорушення.

За таких обставин, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 197-1 КК, є триваючим злочином, а тому днем початку перебігу строку давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення цього кримінального правопорушення є день його фактичного припинення або переривання.

За таких обставин суд першої інстанції позбавлений можливості дотриматися висновків і мотивів Одеського апеляційного суду, з яких скасоване попереднє судове рішення, що викладені в його ухвалі від 15.07.2024, щодо роз`яснення ОСОБА_9 права на звільнення його від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ст. 49 КК, які відповідно до ч. 3 ст. 415 КПК є обов`язковими при новому розгляді.

Такі ж висновки містяться і в постанові ОП ККС ВС від 9 вересня 2024 року у справі № 353/999/23 (провадження № 51-523кмо24), відповідно до якої днем початку перебігу строку давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення триваючого кримінального правопорушення є день припинення або переривання вчинення особою відповідного триваючого суспільно небезпечного діяння.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що відсутність в обвинувальному акті відомостей щодо часу припинення кримінального правопорушення, спричинило різне бачення прокурорів, які підтримували державне обвинувачення, щодо спливу строків притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності.

Так, у судовому засіданні апеляційного суду прокурор Ізмаїльської окружної прокуратури, який звернувся з апеляційною скаргою, стверджував, що строки давності ще не закінчились, а прокурор відділу Одеської обласної прокуратури зазначив, що вказані строки сплинули.

Враховуючи те, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 291, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив

Апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.09.2024 року про повернення прокурору обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4