Дата документу 20.03.2025 Справа № 336/8047/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/416/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/8047/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 29 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи раніше судимим за вчинення корисливого злочину, судимість за який не знята та не погашена у встановленому законом порядку, 09 червня 2024 року о 22 годині 22 хвилини, в умовах воєнного стану, діючи повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи біля будинку №52 по вул.Мічуріна у м.Запоріжжі, діючи з прямим умислом, направленим на відкрите викрадення чужого майна, розуміючи, що його злочинні дії носять відкритий характер, шляхом ривку вирвав з рук потерпілого ОСОБА_7 мобільний телефон вартістю 2 416,67 грн., у чохлі, який матеріальної цінності для потерпілого не представляє, із сім-карткою мобільного оператора ТОВ «Лайфселл» на якій грошові кошти відсутні.

Продовжуючи свій злочинний умисел та не реагуючи на вимоги потерпілого ОСОБА_7 повернути викрадене майно, ОСОБА_9 зник з місця скоєння злочину, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на суму 2 416,67 грн.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 21.05.2024 року остаточно призначено покарання у виді 7 років 2 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальні витрати, зняття арешту з майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 закрити через невстановлення достатніх доказів для доведення його винуватості і вичерпанні можливості їх отримати.

Свої вимоги мотивував тим, що під час досудового розслідування та судового розгляду не здобуто жодних переконливих доказів, які би підтверджували вину обвинуваченого у пред`явленому йому обвинуваченні. Обвинувачений свою винуватість не визнав та пояснив, що потерпілий віддав йому свій телефон та сказав приїхати вранці, тоді він і віддасть гроші, які був винен йому (обвинуваченому). Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого не підтверджуються наявними у справі доказами. Жодних очевидців злочину у справі не має, а обвинувачення ОСОБА_9 ґрунтується виключно на показах потерпілого. Надані стороною обвинувачення докази в сукупності не є достатніми для висновку про доведеність вини обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; потерпілого, прокурора, які заперечили проти скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи винуватою у вироку, крім іншого, мають бути наведені докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що докази, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення достатньо викладено у вироку.

Визнавши ОСОБА_9 винуватим у відкритому викраденні чужого майна, вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону та належним чином проаналізував зібрані в провадженні докази:

- покази потерпілого ОСОБА_7 , який зазначив, що під час зустрічі з обвинуваченим на перехресті вулиць Шевченко та Мічуріна у м.Запоріжжі, обвинувачений вимагав від нього зателефонувати його другу ОСОБА_10 , який дещо раніше на його (потерпілого) прохання вже спілкувався з обвинуваченим, щоб заступитися за нього. Проте під час телефонної розмови ОСОБА_11 відмовився розмовляти та зустрічатися, про що він повідомив обвинуваченого. В цей час йому зателефонувала його мати і в ході розмови з нею ОСОБА_9 вихопив телефон з його рук, після чого пішов. По поверненню додому він повідомив матері про викрадення телефону. Наступного дня, приблизно о 05-20 годині він разом із матір`ю вийшли із будинку, де проживають, та попрямували в бік зупинки по вул.Чумацький шлях, де за кутом чекав ОСОБА_9 , який підійшов до нього та почав вимагати грошові кошти у сумі 2 000 грн за повернення телефону, або зустрічі із його знайомим;

- покази свідка ОСОБА_12 , яка пояснила, що проживає разом із сином ОСОБА_13 . Починаючи з 2023 року обвинувачений відбирає у її сина гроші, декілька разів приїжджав за їх місцем проживання, повідомляв, що потерпілий винен йому кошти, хоча це не відповідало дійсності. У день подій, що є предметом розгляду у даній справі, вона після 22-00 години зателефонувала синові, на що він сказав, що перебуває на перехресті біля будинку, ОСОБА_14 чекає. Після цього ОСОБА_15 повернувся додому без мобільного телефону. Приблизно протягом 10 хвилин вона вмовляла ОСОБА_9 телефоном повернути викрадене у сина, на що обвинувачений сказав: «нехай він приїжджає тоді віддам», у зв`язку з чим вона викликала поліцію. На наступний день неподалік зупинки вони з сином побачили ОСОБА_9 , який, підійшовши, почав вимагати грошові кошти в сумі 2000 грн в обмін на повернення телефону;

- покази свідка ОСОБА_16 , який пояснив, що йому відомо про те, що особа на ім`я ОСОБА_14 вимагала з потерпілого гроші. Свідок підтвердив, що він дійсно мав телефонну розмову з цією особою на ім`я ОСОБА_14 , під час якої сказав залишити ОСОБА_7 у спокої, припинити телефонувати йому та переслідувати його. Також свідок підтвердив покази потерпілого про те, що ОСОБА_7 дійсно йому телефонував приблизно о 23 годині та повідомив про те, що ОСОБА_14 вимагає з ним поговорити;

- покази свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 (працівників поліції), які зазначили, що після отримання інформації про скоєний злочин, ними при відпрацюванні місць можливого збуту викраденого майна в районі зупинки «Гортоп» було виявлено ОСОБА_9 , при якому був мобільний телефон «iPhone» в корпусі золотого кольору, і якого було затримано.

Проаналізував суд і дані, які містяться у письмових доказах, наданих стороною обвинувачення, зокрема у протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10.06.2024 року, відповідно до яких потерпілий та свідок ОСОБА_12 впізнали на фотознімку ОСОБА_9 як особу, яка відкрито викрала мобільний телефон потерпілого ОСОБА_7 ; у протоколі огляду предмета від 10.06.2024 року, відповідно до якого було оглянуто належний ОСОБА_12 мобільний телефон, а саме галереї телефону із скріншотами змісту листування, а також перелік телефонних розмов. Зміст листування, зафіксованого у протоколі, а також історія телефонних викликів узгоджуються із показами, наданими як свідком ОСОБА_12 , так і потерпілим.

Відповідно до протоколу затримання ОСОБА_9 у останнього було вилучено мобільний телефон марки «iPhone», imei: НОМЕР_1 , в корпусі золотого кольору, чохол фіолетового кольору.

З огляду на вищенаведені та інші докази в цьому кримінальному провадженні, досліджені та оцінені судом з дотриманням вимог ст.94 КПК з точки зору належності, допустимості, достовірності, та сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку доказів для прийняття відповідного процесуального рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду обвинувачений заперечив свою винуватість у вчиненні злочину. При цьому обвинувачений не заперечував тієї обставини, що у час та місці, зазначених в обвинувальному акті, в нього дійсно мала місце зустріч із потерпілим. Але при цьому обвинувачений наполягав на тому, що потерпілий сам віддав йому свій мобільний телефон, сказав приїхати вранці, і тоді він (потерпілий) віддасть гроші, які він був винен обвинуваченому. Про те ж саме зазначав і захисник в своїй апеляційній скарзі.

Проте колегія суддів, як і суд першої інстанції, критично ставиться до таких заперечень сторони захисту. Адже потерпілий як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду категорично заперечив наявність у нього будь-якого боргу перед обвинуваченим. Потерпілий в тому числі і під час апеляційного розгляду зазначив, що має постійне офіційне місце працевлаштування, отримує постійний дохід, грошові кошти ні у кого не позичав, у тому числі і у ОСОБА_9 . Зазначені покази потерпілого також об`єктивно узгоджуються з показами свідка ОСОБА_12 , яка також підтвердила, що її син працює, боргу ні перед ким не мав і у обвинуваченого ніколи гроші не позичав.

Отже версія сторони захисту про нібито існування боргу потерпілого перед обвинуваченим нічим не підтверджена та спростовується наявними у справі доказами, які були досліджені судом. Будь-яких переконливих аргументів, які би доводили протилежне, стороною захисту наведено не було. З цих же підстав колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги захисника в цій частині.

Усупереч доводам апеляційної скарги захисника колегія суддів вважає, що надані стороною обвинувачення докази у їх сукупності є достатніми для доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні грабежу. Докази, які покладено судом у вирок, не містять у собі протиріч, вони є логічними та узгоджуються між собою.

Що стосується аргументів апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачення ОСОБА_9 ґрунтується виключно на показах потерпілого, то вони не можуть вважатися обґрунтованими. Адже свого висновку про винуватість обвинуваченого суд дійшов не лише на підставі аналізу показань потерпілого, а й на підставі дослідження інших наданих стороною обвинувачення доказів як письмових, так і показів свідків. При цьому покази потерпілого впродовж всього кримінального провадження були послідовними, не містили істотних суперечностей та вони повністю узгоджуються із сукупністю інших зібраних у справі доказів. Відтак суд першої інстанції обґрунтовано не встановив підстав ставити під сумнів покази потерпілого чи не довіряти їм. Натомість показання обвинуваченого суд визнав непідтвердженими й такими, що спростовуються наведеними у вироку доказами.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений ОСОБА_9 винен у його вчиненні.

Будь-яких переконливих аргументів на спростування висновків районного суду в апеляційній скарзі захисника не наведено, а тому відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог, викладених в ній.

Покарання, призначене обвинуваченому, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам ст.65 КК.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції належним чином вмотивований і відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК, а тому відсутні передбачені ст.409 КПК підстави для його скасування, як того вимагав захисник в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 29 листопада 2024 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4