ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/206/25 Справа № 705/1679/20 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисниці ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 , (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Уманського міськрайсуду Черкаської обл. від 26.08.2024 р. у кримінальному провадженні № 0001524 від 28.11.2019 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_9 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Умань Черкаської обл., грома-

дянин України, українець, має вищу освіту,

неодружений, приватний підприємець, раніше

не судимий, проживає:

АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 рахується з моменту його затримання, після вступу вироку в законну силу.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів за проведення експертиз в сумі 628 грн. 04 коп.

Цивільний позов задоволений частково.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 57280,35 грн. та моральну шкоду в розмірі 2864,02 грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Скасований арешт накладений ухвалою Уманського міськрайсуду Черкаської обл. від 3.12.2019 р. на автомобіль «Volkswagen Transporter», р/номер НОМЕР_1 .

Питання про речові докази судом вирішені відповідно до вимог КПК України.

Вироком суду встановлено, що 27.11.2019 р. приблизно о 15:00 год., ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «Volkswagen Transporter», р/номер НОМЕР_1 , та здійснюючи рух заднім ходом по території торгової зони магазинів, які розташовані по вул. Комарова, 1-Б у м. Умань Черкаської обл., порушуючи вимоги п. 2.3. б), п. 10.1 та п. 10.9 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. № 1306, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням, не забезпечив безпеки для руху пішоходів та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка рухалась по території зазначеної торгової зони в напрямку проїзної частини вул. Комарова.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді: поєднаної травми: закритої травми хребта - зчеплений переломовивих С2 хребця справа, перелом дужки С2 хребця зліва, компресійні переломи тіл Thl, Th3, хребців І ст. Fr. «Е», закрита черепно - мозкова травма - струс головного мозку, забійні рани лівої тім`яної ділянки голови та лівої вушної раковини. При цьому зчеплений переломовивих С2 хребця справа, перелом дужки С2 хребця зліва, виражений цервікалгічний синдром згідно висновку судово - медичної експертизи № 05-7-01/113 від 27.02.2020 р., відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «Volkswagen Transporter», р/номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 , а саме вимог п. п. 2.3. б), 10.1 та 10.9 ПДР України, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілій ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя, та для виконання яких він перешкод технічного характеру не мав.

Такі дії ОСОБА_9 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок в частині призначеного покарання.

Призначити йому більш м`яке покарання у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.

В решті вирок просить залишити без змін.

Апеляційні вимоги мотивує тим, що не заперечуючи доведеність своєї вини, обвинувачений ОСОБА_9 вважає, що даний вирок підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є надмірно суворим.

Суд першої інстанції не врахував Постанову Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання та характеризується задовільно за місцем проживання, раніше він не судимий, вчинив злочин з необережною формою вини, який відноситься до категорії тяжких злочинів, в момент ДТП був у тверезому стані, на спеціальних обліках не перебуває.

Крім того, з початку повномасштабного вторгнення, він здійснює активну волонтерську діяльність, допомагає військовим та нашій державі.

Заслуговує на увагу й той факт, що з моменту вчинення злочину до ухвалення вироку минуло більше 4 років і за цей час нових злочинів він не вчинив.

Окрім того, з 1.11.2023 р. він є студентом Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини за спеціальністю маркетинг. Відповідно до наданої характеристики з навчального закладу, він зарекомендував себе сумлінним і дисциплінованим студентом.

Також просить звернути увагу, що на момент дорожньо-транспортної пригоди йому було лише 23 роки та він в силу свого віку не усвідомлював усіх наслідків своїх дій, що стало причиною не визнання скоєного злочину і невчасного відшкодування завданих збитків потерпілий ОСОБА_10 .

Обвинувачений усвідомив усю тяжкість своїх дій та подальші наслідки, глибоко шкодує про те, що сталося, приніс щирі вибачення потерпілій, а також станом на дату подання даної апеляційної скарги, він зробив все можливе, щоб відшкодувати збитки, завдані ОСОБА_10 .

Вироком місцевого суду вирішено стягнути з нього на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. На виконання вироку суду в частині компенсації моральної шкоди, відповідно до квитанції від 23.09.2024 р., обвинувачений перерахував потерпілій компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 000, 00 грн.

Окрім того, обвинувачений вибачився перед ОСОБА_10 та додатково відшкодував збитки за всю спричинену шкоду та моральні страждання, що підтверджується розпискою. Відповідно до написаної власноруч розписки, ОСОБА_10 не має жодних претензій морального та матеріального характеру до ОСОБА_9 у зв`язку з ДТП, що сталась 27.11.2019 р.

Апелянт вважає, що лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, не може бути безумовною підставою для призначення покарання у виді реального позбавлення волі.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Як зазначено в ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої якщо суд, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Конституційний Суд України у Рішенні від 2.11.2004 р. № 15-рп/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Суд першої інстанції не проаналізував наявності підстав для застосування положень ст. 75 КК України, не враховано положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» оскільки призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через надмірну суворість.

При цьому, місцевий суд, призначаючи покарання у виді реального позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, без застосування ст. 75 КК України, не досліджував можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Оскільки судом не аналізувалася наявність підстав для застосування положень ст. 75 КК України та беручи до уваги другорядну роль кари як мети покарання, враховуючи, що він вчинив неумисний злочин, з необережності, раніше не притягався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, усвідомив скоєне та щиро розкаявся, приніс вибачення та додатково відшкодував потерпілій всі спричинені збитки, апелянт вважає за можливе застосувати щодо нього вимоги ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисницю ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили задовольнити її із вказаних у ній підстав, представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 , який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, висновок місцевого суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду, за який його засуджено, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується всією сукупністю досліджених судом доказів, які в судовому засіданні належним чином перевірено та оцінено, відповідно до вимог ст. 374 КПК України і приведені у вироку, не викликають сумнівів у своїй достовірності, а скоєне ОСОБА_9 кримінальне правопорушення правильно кваліфіковане за ч. 2 ст. 286 КК України.

Крім того, висновок місцевого суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду в апеляційному порядку не заперечується, а враховуючи, що обвинувачений в апеляційній скарзі не оскаржує висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини, а інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевірялися, відповідно до ст. 404 КПК України.

У зв`язку з цим апеляційним судом вказаний вирок перевіряється лише в частині законності та правильності призначеного покарання.

Згідно ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Апеляційним судом встановлено, що призначене ОСОБА_9 покарання не узгоджується з вимогами ст. ст. 50, 65 КК України та роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. А згідно вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Згідно із роз`ясненнями, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Зі змісту мотивувальної частини вироку вбачається, що при призначенні покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу винного, який на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення злочину відносно особи похилого віку.

Разом з тим, призначене обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців, на переконання апеляційного суду, є явно несправедливим внаслідок своєї суворості та наявні умови для призначення ОСОБА_9 покарання із звільненням його від відбування основного покарання та встановленням іспитового строку з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Так, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_9 раніше не судимий, є особою, що не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра.

Крім того, під час апеляційного перегляду вироку встановлено, що згідно світлокопії квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № від 23.09.2024 р., обвинувачений ОСОБА_9 перерахував 100 000,00 грн. потерпілій ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди до набрання вироком законної сили (т. 2, а. пр. 181).

Потерпіла ОСОБА_10 23.09.2024 р. у м. Умань написала розписку про отримання від ОСОБА_9 грошових коштів в сумі 2500 $ (доларів) у рахунок відшкодування всього збитку, заподіяного їй особисто внаслідок ДТП. При цьому, вказала, що більше ніяких претензій до ОСОБА_9 немає, вся шкода ним відшкодована повністю (т. 2, а. пр. 180).

Таким чином, на переконання апеляційного суду, така поведінка обвинуваченого по відношенню до потерпілої та наслідків його дій безумовно свідчить про усвідомлення ним вчиненого, а тому суд враховує, що хоча кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України і віднесено законодавцем до тяжких, проте вчиняється з необережною формою вини та дає підстави призначити обвинуваченому покарання з випробуванням з покладенням контролю за його поведінкою під час іспитового строку.

Окрім того встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 приніс вибачення потерпілій ОСОБА_10 .

Враховуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції, вважає за необхідне застосувати ст. 75 КК України та звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання із встановленням іспитового строку, вважаючи, що саме таке покарання буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових злочинів, а вирок суду підлягає зміні в частині призначеного обвинуваченому покарання.

При цьому, апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що висновок суду, що обвинувачений ОСОБА_9 не визнав вину та не розкаявся і суд першої інстанції дійшов висновку, що для виправлення обвинуваченого йому необхідно призначити основне покарання у виді реального позбавлення волі, то на думку апеляційного суду, вказані вище обставини, які встановлені під час апеляційного перегляду, а саме те, що хоча ОСОБА_9 спочатку не усвідомлював усіх наслідків своїх дій, що стало причиною не визнання скоєного злочину і невчасного відшкодування завданих збитків потерпілий ОСОБА_10 , проте під час апеляційного перегляду обвинувачений усвідомив усю тяжкість своїх дій та подальші наслідки, глибоко шкодує про те, що сталося, приніс щирі вибачення потерпілій, а також станом на дату подання апеляційної скарги, ОСОБА_9 зробив все можливе, щоб відшкодувати завдані ОСОБА_10 збитки, а такі дії в сукупності в значній мірі зменшують суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення і дає суду право застосувати вимоги ст. 75 КК України та призначити раніше не судимій особі, яка вчинила тяжкий злочин з необережною формою вини вперше, покарання не пов`язане з реальним позбавленням волі, із застосуванням контролю за його поведінкою під час іспитового строку, з покладенням обов`язків, передбачених 76 КК України.

Зазначене покарання апеляційний суд вважає справедливим, таким, що відповідатиме тяжкості вчиненого правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

При цьому, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що з огляду на кілька порушень обвинуваченим ПДР України, які потягли тяжкі наслідки, то необхідно призначити обвинуваченому також додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що законодавець надав можливість судам першої інстанції доручати представникам уповноваженого органу з питань пробації складати досудову доповідь, яка має на меті забезпечити суд інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також допомагає визначити міру покарання. Для ухвалення справедливого рішення і визначення покарання суд має враховувати дані про обвинувачену особу: в яких умовах вона перебувала, проживала, позитивні чи негативні характеристики, рекомендації органу з питань пробації. Згідно з практикою Верховного Суду, досудова доповідь має рекомендаційний характер, проте вона є дуже важливою для індивідуалізації покарання.

Але суд першої інстанції прийняв рішення про складання досудової доповіді стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 , отримав її (т. 1, а. пр. 108-110), але ніяким чином не врахував у вироку її висновки, що виправлення ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства, за умови здійснення з боку органу пробації нагляду та застосування соціально-виховних заходів, які необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає за можливе змінити вирок та призначити більш м`яке покарання, звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України та частково задовольнити апеляцію.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 414, 418, 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Вирок Уманського міськрайсуду Черкаської обл. від 26.08.2024 р. стосовно ОСОБА_9 змінити.

Вважати ОСОБА_9 засудженим до 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді