Справа № 464/2054/25
пр.№ 1-кп/464/349/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2025 року м.Львів

Сихівський районний суд міста Львова

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальне провадження № 464/2054/25, внесене 24.03.2025 до ЄРДР за № 0000038, стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Конюшки Рогатинського району Івано-Франківської області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, невійськовозобов`язаного, одруженого, працює робочим ФОП ОСОБА_4 , судимості не має,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

де сторонами виступають з боку:

обвинувачення прокурор ОСОБА_5 ;

захисту - обвинувачений ОСОБА_3 ;

учасником провадження - представник потерпілого ФОП ОСОБА_6 - ОСОБА_7

за участі сторін, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 20 березня 2025 року о 10 год неподалік будинку № 5 по вул.Мишуги у м.Львові, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, в умовах воєнного стану, введенного на території України з 24 лютого 2022 року, що діє на теперішній час, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, а також у відсутності сторонніх осіб, які могли б зашкодити його діям, шляхом вільного доступу, таємно викрав з електросамокату торгової марки «Ewings», що належить потерпілому ФОП ОСОБА_6 , акумуляторну батарею моделі «DGPI-CSK-001» (виробник «DongGuan Pover-Ing New Energy Technology Co., Ltd») вартістю 6800 грн, після чого з викраденим майном покинув місце вчинення злочину, таким чином заподіявши потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Таким чином ОСОБА_3 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану, тобто злочин, передбачений ч.4 ст.185 КК України.

За приписами ч.3 ст.349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених ч.3 ст.323 та ст.381 цього Кодексу.

У силу положень ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Із постанови Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 521/844/21 випливає, що роз`яснення учасникам судового провадження підстав та наслідків його здійснення за ч.3 ст.349 КПК не повинно мати формальний характер. Це означає, що суд, перш ніж постановити рішення про здійснення розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК, повинен роз`яснити суть цієї норми, при цьому не обмежитися цитуванням самої статті, а у доступній, чіткій та конкретизованій формі викласти її зміст, тим самим дати розгорнуте пояснення сторонам. Метою такого роз`яснення є однакове, правильне і точне розуміння всіма учасниками судового провадження змісту цієї норми, виявлення її сутності, яку законодавець вклав у словесне формулювання. Водночас суд має упевнитися і в тому, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та переконатися в добровільності їх позицій.

Отже, визнання вини, незаперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому особа обвинувачується, правові наслідки розгляду на підставі ч.3 ст.349 КПК, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є передумовами можливості здійснення розгляду провадження в зазначеному порядку.

Під час судового розгляду обвинувачений, який усвідомлено відмовився у встановленому законом порядку від захисника, а дійсність і добровільність вказаної відмови перевірена судом, свою винуватість у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні крадіжки, вчиненої в умовах воєнного стану, погодився із кваліфікацією дій за ч.4 ст.185 КК України, визнав повністю, підтвердив викладені в обвинувальному акті фактичні обставини, щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочину, оскільки своїми діями під час досудового розслідування сприяв здобуттю всіх доказів на підтвердження його вини та у подальшому добровільній видачі викраденого майна, та дав згоду на розгляд кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, заявивши, що розуміє зміст цих обставин. При цьому суд переконався у правильності розуміння ОСОБА_3 змісту обвинувачення, у добровільності його позиції і належно роз?яснив, що в такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Після чіткого, детального та розгорнутого пояснення судом змісту норми ч.3 ст.349 КПК України обвинувачений ствердно заявив про бажання здійснення судового розгляду за вказаним порядком з правовими наслідками такого розгляду. Зазначене підтримав і прокурор.

Представником потерпілого також подано письмову заяву із незапереченням щодо розгляду кримінального провадження на підставі ч.3 ст.349 КПК України із покладенням на розсуд суду щодо міри покарання обвинуваченого.

Таким чином суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд виходить із встановлених положеннями ст.50 КК України його мети, за якими покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; та 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи із указаної мети й принципів справедливості та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 березня 2023 року у справі № 127/10995/19, яку суд застосовує у відповідності до приписів ч.6 ст.368 КПК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України, є тяжким злочином проти власності, за який передбачено покарання вд 5 до 8 років позбавлення волі, дані про особу винного, який не має судимості, працевлаштований, одружений, має зі слів хронічний пієлонефрит, наявність міцних соціальних зв`язків, під наглядом в наркологічному чи психоневрологічному диспансерах не перебуває, характеризується позитивно; обставин, які б обтяжували покарання, не здобуто, пом`якшували щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, про що зазначено в обвинувальному акті, знайшло підтвердження під час судового слідства та наголошено прокурором у судовому засіданні.

За сукупності вище наведених обставин, ураховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі та мінімальному строці в межах санкції інкримінованої статті п`ять років, зважаючи на обставини кримінального правопорушення та особу обвинуваченого. Саме такі вид та розмір покарання є необхідними і достатніми для виправлення засудженого і попередження нових кримінальних правопорушень. Правових підстав для призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України, враховуючи зазначені вище конкретні обставини у їх сукупності, суд не знаходить.

Разом з тим, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді, зокрема, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням ч.1 ст.75 КК України у відповідній редакції.

Так, обвинувачений, який уперше притягується до кримінальної відповідальності, має міцні соціальні зв`язки, покаявся у вчиненому, піддав свою поведінку осуду, запевнив суд про усвідомлення вчиненого та недопущення у майбутньому правопорушень, на чому наголосив і прокурор під час виступу у судових дебатах. Наведене у своїй сукупності безумовно свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом іспитового строку. Тому обвинуваченого слід звільнити від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, встановивши іспитовий строк один рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, вибір заходу примусу та порядок його узгоджується із позицією сторони обвинувачення, висловленої у судових дебатах.

Ухвалюючи вирок, суд відповідно до ст.368 КПК України зобов`язаний вирішити питання щодо того, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Процесуальні витрати та заходи забезпечення кримінального провадження (арешт не накладався, запобіжний захід не застосовувався) відсутні.

Постановами слідчого СВ ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_8 від 25 та 26 березня 2025 року двд-диск з відеозаписом події та акумуляторну батарею було визнано речовими доказами, відповідно з долученням до матеріалів кримінального провадження та передачею до камери схову речових доказів. Відтак диск слід залишити при матеріалах справи, а акумуляторну батарею слід повернути за приналежністю.

Оскільки під час підготовчого провадження, як і в подальшому під час розгляду справи, клопотань про обрання запобіжного заходу обвинуваченому не надходило та такий не застосовувався, з огляду на призначене покарання відсутні підстави для обрання обвинуваченому запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст.368-371, 373-374, 532 КПК України,

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання - позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування основного покарання з випробовуванням, встановивши іспитовий строк один рік, та згідно із ст.76 КК України покласти на нього наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання/роботи.

Відповідно до ч.1 ст.165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Речові докази:

- залишити при матеріалах кримінального провадження диск з відеозаписом події;

- повернути ФОП ОСОБА_6 акамуляторну батарею, що зберігається в камері схову речових доказів ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській обл.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Відповідно до ч.6 ст.376 КПК України копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченій та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

У відповідності до ч.15 ст.615 КПК України суд обмежився проголошенням резолютивної частини вироку з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку після проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_9