ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2/24 Номер провадження 11-кп/814/1865/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000969 за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17.06.2024,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси Полтавської області, українця, громадянина України, маючого на утриманні неповнолітню дитину, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі.

Згідно зі ст. 75 КК України звільнено від призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік, та покладено обов`язки на підставі ст. 76 КК України.

Згідно зі ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_8 спеціального знання «сержант поліції».

Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат, речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

05.08.2023, близько 11 год. 31 хв., ОСОБА_8 , перебуваючи на поруч з пірсом на території громадського пляжу на березі річки Хорол у с. Білики Миргородського району Полтавської області, з корисливим мотивом, в умовах воєнного стану, умисно, шляхом вільного доступу, таємно викрав сумку з особистими речами ОСОБА_9 , а саме: мобільним телефоном ТМ «iPhone 7» та грошовими коштами у сумі 15 000 грн. та іншими особистими речами, чим завдав потерпілому майнову шкоду на загальну суму 18 500 грн.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати, ухвалити виправдувальний вирок, яким ОСОБА_8 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, у зв?язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, а кримінальне провадження закрити.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що стороною обвинувачення не спростовано твердження ОСОБА_8 про відсутність у нього умислу та мотиву на вчинення крадіжки чужого майна. Так обвинувачений не усвідомлював, у чиїй власності перебувала сумка та після встановлення її власника хотів повернути втрачене майно. Це підтверджує також факт невикористання обвинуваченим банківських карток та показання потерпілого, відповідно до яких з його сумки нічого не зникло.

Звертає увагу, що 05.08.2023 не велися бойові дії, тому у діях обвинуваченого відсутня кваліфікуюча ознака вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану.

Просить визнати недопустимим доказом висновок товарознавчої експертизи від 13.10.2023, оскільки телефон та матеріали кримінального провадження на дослідження не направлялися, а експерт не попереджався про кримінальну відповідальність. Також сторона захисту має сумніви щодо визначеної вартості мобільного телефону.

Також просить визнати недопустимим доказом записи з відеокамер, оскільки вони отримані в порушення п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України, так як власник домоволодіння ОСОБА_10 зазначені записи нікому не надавав. Натомість помилково зазначено, що власником домоволодіння є Щербань. Також дата на відеозаписі не відповідає даті події.

Вказує, що надані відеозаписи на СД-диску, надіслані на запит прокурора від 22.09.2023, отримані в порушення прав людини, оскільки у матеріалах справи відсутній дозвіл від уповноважених органів на їх використання, що є порушенням прав ОСОБА_8 .

Також стороною обвинувачення не підтверджено належними та допустимими доказами суму викрадених у потерпілого коштів, оскільки сума, надана на огляд працівникам правоохороного органу, є меншою, ніж зазначив потерпілий.

Вважає, що акт перегляду публікації від 16.08.2023 є недопустимим доказом, оскільки до вказаного акту не додано саму публікацію. Крім того, недопустимим доказом є і протокол огляду такої публікації від 13.12.2023. Також не встановлено, хто є власником сторінки, де було розміщено відповідну інформацію, та не визнано речовим доказом телефон, з якого було здійснено публікацію.

Недопустим доказом також є протокол огляду відеозапису від 19.10.2023, що проводився без участі понятих. Крім того, у документі зазначено дату створення запису 07.08.2023 та 11.08.2023, проте не зазначено, ким та в який спосіб вони створювалися. Також відповідна слідча дія була проведена за відсутності дозволу уповноважених органів на її проведення.

З цих же підстав просить визнати недопустимими доказами протокол огляду відеозапису від 10.11.2023 та постанову про визнання речовим доказом від 10.11.2023.

Вказує, що у протоколі огляду місця події від 06.08.2023 відсутній підпис обвинуваченого.

Звертає увагу, що досудове розслідування було проведено не уповноваженим органом, оскільки ОСОБА_8 є працівником правоохоронного органу та розслідування щодо нього мало проводитися органами ДБР з моменту внесення відомостей до ЄРДР.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника в підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновки місцевого суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду і оцінені за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України.

Допитаний місцевим судом обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення не визнав та повідомив, що барсетку він знайшов та мав намір повернути її власнику. Проте, коли вирішив подивитись її вміст, його увагу відволікла дитина своїм плачем, тому довелося йти додому та забрати з собою барсетку. Після того, як дружина запитала у нього, чи він не бачив сумку, обвинувачений повернувся на пляж та віддав її ОСОБА_9 . При цьому потерпілий переглянув її вміст та зазначив, що з барсетки нічого не зникло. Звертає увагу, що пропонував потерпілому одразу викликати працівників поліцї.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, його вина за обставин, встановлених судом, підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду у суді першої інстанції.

Так, потерпілий ОСОБА_9 повідомив суду, що 05.08.2023 він з сім?єю відпочивав біля річки в с. Білики, де також відпочивала родина з двома дітьми та окремо чоловік. ОСОБА_9 повісив барсетку на пірс та пішов купатися з родиною, а коли вийшов з води то помітив, що його сумка зникла. При цьому жінка з дітьми, а потім чоловік, який був з ними, вже пішли з пляжу, пройшовши біля них на відстані 8-10 м. Інший чоловік, який плавав окремо, на той час стояв біля свого автомобіля та повідомив, що нічого не брав. Потерпілий попросив у нього телефон, з якого здійснив дзвінок на свій номер, але телефон був вимкнений. Після чого ОСОБА_9 попросив у чоловіка, який прибирав територію, відео з камери відеоспостереження, що була розміщена на дереві. Доки працівник пляжу вирішував, як отримати відео, потерпілий пішов по слідах людей, які були на пляжі раніше та, побачивши ОСОБА_8 , запитав у нього, чи не брав він його сумку, на що той відповів заперечно. Дружина обвинуваченого також зазначила, що нічого не бачила. Потерпілий повідомив обвинуваченому та його дружині, що буде переглядати відеозапис з камери відеоспостереження та повернувся на пляж. На відеозаписі було видно, як худорлявий чоловік підходить до пірса, бере сумку, потім хапає дитину та йде геть. Далі, на пляж прийшла дружина ОСОБА_8 , та говорила, що крадіжку могли вчинити бобри, після чого прийшов ОСОБА_8 і віддав викрадену сумку, у якій були наявні усі речі, при цьому телефон був вимкнений. Між виявленням зникнення барсетки та її поверненням минуло приблизно 30-40 хв. Вказав, що обвинувачений не пропонував викликати поліцію.

Зазначений відеозапис з камери ОСОБА_9 скинули на Вайбер, після чого слідчий скопіював його на свою флешку з телефону потерпілого.

Свідок ОСОБА_11 , яка є дружиною потерпілого, в судовому засіданні надала аналогічні свідчення.

Свідок ОСОБА_12 показав суду, що влітку 2023 року він працював у с. Білики у знайомих. Йому зателефонували працівники поліції і сказали, що потрібен доступ до камер відеоспостереження, після чого він подзвонив власнику, щоб той надав такий доступ, оскільки у свідка його немає. ОСОБА_12 провів до будинку працівників поліції, потім приїхав власник та надав пароль. Він зазначив, що камера розташована на дереві приблизно в 20 м від поверхні води з метою контролю за речами у разі їх втрати, а також за мангалами, які здавались в оренду. У день викрадення барсетки ОСОБА_12 був вихідний, на пляжі його не було. У той день там працював ОСОБА_13 .

Допитаний судом свідок ОСОБА_14 зазначив, що він є приватним підприємцем. Періодично він доглядає за буд. АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_15 . На території пляжу розташовані камери, а вдома у свідка - сервер, доступ до якого у нього здійснюється за допомогою телефону. На початку серпня 2023 року працівники ДБР вилучили у нього запис з комп?ютера, на якому було зафіксовано, як чоловік заволодів барсеткою. Доступ до системи відеоспостереження свідок дав добровільно.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні зазначив, що з січня 2023 року він неофіційно працював у будинку в АДРЕСА_2 , який належить Тарашевським. Наприкінці літа 2023 року під час роботи до нього підійшов чоловік та попросив відеозапис з камер території пляжу, оскільки у нього викрали барсетку. Після чого, свідок зателефонував ОСОБА_14 , який надіслав відео, на якому зафіксовано крадіжку сумки невідомим чоловіком. Зазначив, що потерпілий розповідав йому, що сумка зникла після того, як з пляжу пішли чоловік та жінка. Після того, як свідок та потерпілий передивилися відеозапис, на пляж повернувся ОСОБА_8 та приніс барсетку. Переглянувши її вміст, потерпілий повідомив, що нічого не зникло. Свідок ОСОБА_17 , яка є дружиною обвинуваченого, розповіла, що 05.08.2023 після того, як вона повернулася з племінником з пляжу, де залишився ОСОБА_8 з сином, до неї прийшов невідомий чоловік та повідомив, що у нього зникла барсетка. Після чого вона разом з потерпілим пішли на пляж, де охоронець надав їм для перегляду відеозапис з камери відеоспостереження на якому вона побачила свого чоловіка, який взяв барсетку та почав наздоганяти сина. Далі ОСОБА_17 повернулася додому та розповіла про подію чоловікові, після чого він пішов та повернув сумку потерпілому.

Відповідно до протоколів огляду відеозаписів на оптичних дисках, наданих потерпілим ОСОБА_9 , на відео з камер відеоспостереження, зафіксовано, як особа чоловічої статі на пляжі заволоділа барсеткою потерпілого та, озираючись навколо, поклала її між своїми речами, після чого взяла за руку маленьку дитину та разом з нею пішла з території пляжу. На іншому відео зафіксовано, як чоловік з дитиною на руках та з темними речами у руках пройшов повз альтанку, в якій знаходились люди.

Апеляційні доводи сторони захисту щодо відсутності у обвинуваченого умислу на крадіжку спростовуються таким.

Відповідно до ст. 185 КК України крадіжка (таємне викрадення чужого майна) це викрадення, здійснюючи яке винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Обов`язковою суб`єктивною ознакою викрадення є прямий умисел, корисливий мотив та мета, тобто суб`єкт злочину, протиправно вилучаючи майно, усвідомлює незаконний характер своїх дій, розуміє, що не має на майно, яке він вилучає, жодного праваю, вилучення цього майна здійснюється всупереч волі його власника чи іншої особи, у володінні якої воно перебуває, але, незважаючи на це, винний бажає незаконно вилучити відповідне майно і позбавити власника чи законного володільця можливості володіти, користуватися чи розпоряджатися відповідним майном.

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 464/28889/20, на відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка мала підстави вважати де знаходиться власник речі і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна (ст. 185 КК України).

У відповідності зі ст. 337 ЦК України особа, яка знайшла річ, повинна негайно повідомити про знайдену річ особу, яка її загубила, а у разі якщо така особа або її місцезнаходження невідомі, то заявити про знахідку до Національної поліції або органів місцевого самоврядування.

Поведінка обвинуваченого беззаперечно вказує про спрямованість його умислу саме на крадіжку сумки, оскільки у ОСОБА_8 була реальна можливість виявлення законного власника, натомість, він не повідомив осіб, які перебували на громадському пляжі, що облаштований на березі річки, про знайдену сумку та не з`ясував, хто її залишив. Крім того, барсетка знаходилася на території пляжу в місці, де її залишив потерпілий, який також продовжував перебувати на вказаній території. Фактично сумка не вибувала із володіння потерпілого, який чітко знав, де вона знаходиться і, не побачивши її в певний момент, одразу зрозумів, що її викрали, направившись при цьому в напрямку руху обвинуваченого, коли останній залишав територію пляжу.

Крім того, потерпілий та свідок ОСОБА_11 пояснили суду, що після того, як ОСОБА_9 залишив барсетку на пірсі, вони відійшли на незначну відстань, де гралися з дитиною та собакою, тобто не помітити їх обвинувачений не міг. При цьому потерпілий та свідок бачили, як ОСОБА_8 пішов з території пляжу, тому саме в напрямку його руху ОСОБА_9 і пішов шукати викрадену у нього сумку.

Під час перегляду відео з камер відеоспостереження місцевим судом було встановлено, що після того, як обвинувачений побачив барсетку, він не вчинив жодних дій для того, щоб встановити її власника, не намагався знайти працівників, які перебували на цьому пляжі, та не телефонував на номер «102», щоб повідомити про знайдену річ, хоча барсетка перебувала у його володінні близько 30-40 хвилин. Також місцевий суд правильно звернув увагу, що ОСОБА_8 не здійснив зазначені вище дії, не зважаючи на те, що на час події був працівником поліції.

При цьому показання потерпілого щодо наявності у сумці усіх речей після її повернення власнику та факт невикористання обвинуваченим банківських карток не спростовують винуватості ОСОБА_8 у вчиненому діянні, оскільки обвинувачений вирішив повернути викрадене майно потерпілому лише після перегляду ОСОБА_9 відео, на якому зафіксовано факт заволодіння обвинуваченим сумкою.

Апеляційні доводи захисника щодо розбіжностей у сумі викрадених грошових коштів, спростовуються показаннями потерпілого, згідно з якими ОСОБА_8 викрав у нього барсетку, в якій знаходилося 15 000 грн. Він ці гроші після повернення сумки використав та на огляд працівникам поліції наступного дня надав барсетку із меншою сумою, близько 2 000 грн.

Крім того, доводи сторони захисту про визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 06.08.2023 у зв?язку з відсутністю на процесуальному документі підпису обвинуваченого, є нікчемними, оскільки слідча дія була проведена за участі потерпілого та в присутності понятих у відповідності з вимогами статей 232 та 237 КПК України. Чинний КПК України не передбачає обов?язкову участь обвинуваченого під час такої слідчої дії. Отже вказаний доказ здобутий у передбачений законом спосіб, є належним і допустимим, тому місцевий суд правильно взяв його до уваги при вирішенні питання про встановлення винуватості обвинуваченого.

Товарознавча експертиза проводилась уповноваженою особою, на підставі постанови слідчого, висновок складений у відповідності до положень ст.ст. 101, 102, 242 КПК України. Експерту було надано достатньо даних для проведення цього дослідження. Відсутність у експерта самого предмета, вартість якого оцінюється, сама по собі не тягне за собою неправильність цього висновку. При цьому, відповідні характеристики мобільного телефону, про які вказав потерпілий і на підставі яких експерт проводив дослідження, стороною захисту не оспорюються.

На титульному аркуші висновку експерта містяться відомості про те, що експерт ОСОБА_18 під особистий підпис була попереджена про її права, обов?язки, передбачені ст. 69 КПК України, та відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на неї обов`язків. Оскільки експертиза проводились експертом в експертній установі, то роз`яснення їй прав та попередження за ст. 384 КК України здійснює керівник експертної установи, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 12.11.2019 у справі за № 273/257/18.

Тому всупереч апеляційним доводам захисника, відсутні підстави для визнання недопустимим доказом висновку експерта від 20.10.2023 №СЕ-19/117-23/16182-ТВ.

Не знайшли свого підтвердження і доводи захисника про визнання недопустимим доказом протоколу огляду публікації від 16.08.2023. Так у протоколі огляду публікації від 13.12.2023 всупереч апеляційним доводам, зазначено що оглянуту публікацію розміщено у соціальній мережі «Facebook» на сторінці « ОСОБА_19 ». Також до протоколу приєднано п?ять фотознімків та відеозапис на DVD-R диску із зображеннями знімків екрану телефону, на якому здійснено перехід за адресою публікації. Слідчу дію було проведено відповідно до ст. 223 КПК України, за результатами якої складено протокол з урахуванням вимог ст. 104, 105, 106 КПК України, тому підстави для визнання доказу недопустимим у цьому випадку відсутні.

Крім того, ч. 7 ст. 223 КПК України не містить вимогу щодо обов?язкового залучення понятих при проведенні такої слідчої дії, як проведення огляду відеозапису, тому доводи захисника про визнання протоколу огляду відеозапису від 19.10.2023 недопустимим доказом з підстав відсутності понятих при проведенні вказаної слідчої дії, є неприйнятними.

Більше того, ці відеозаписи були переглянуті у судовому засіданні і ніким із учасників не ставиться під сумнів відповідність відеозаписів тому опису, який викладений у протоколі огляду.

Вимога захисника щодо зазначення осіб, які створили відеозаписи, та способу їх створення під час проведення слідчої дії також є надуманими та не узгожуються з вимогами діючого законодавства. Тому, з урахуванням викладеного місцевий суд правильно взяв до уваги протоколи огляду відеозаписів від 19.10.2023, 10.11.2023.

Відеокамери були встановлені у публічно доступному місці, з метою забезпечення безпеки присутніх осіб. Із показань потерпілого вбачається, що ці камери не були прихованими, оскільки він про них знав і одразу звернувся до працівника пляжу з поханням оглянути відеозапис. Отже, здійснення відеозапису у цьому випадку не є порушенням прав присутніх осіб та не є слідчою дією у розумінні ст. 270 КПК України. Тому отримання дозволу слідчого судді для встановлення таких відеокамер не передбачено КПК.

Стаття 93 КПК України визначає порядок збирання доказів та передбачає, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади чи місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених КПК України. Враховуючи вказані положення, прокурор у порядку ст. 93 КПК України може витребувати у необхідний відеозапис, і такий доказ буде допустимим у зв`язку з тим, що буде отриманий у порядку, передбаченому КПК України. Тому з урахуванням викладеного, отриманий компакт-диск з копіями відеозаписів, здобутих у межах службового розслідування, на запит прокурора №31-1065-23 від 22.09.2023 до ГУНП в Полтавській області, є допустимим доказом.

При цьому власник відеокамер не звертався зі скаргою щодо порушення його прав з приводу вилучення відеозаписів з місця події.

Твердження апелянтів про те, що ОСОБА_14 не міг надати відеозаписи, оскільки не є власником домоволодіння, на території якого камера встановлена, є необгрунтованими, оскільки відсутні будь-які дані, що самі відеокамери та сервери належні власнику домоволодіння, Тарашевській.

Доводи захисника про проведення слідчих дій під час досудового розслідування неуповноваженою особою спростовуються таким.

Згідно з ч. 2 ст. 218 КПК, якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він зобов`язаний протягом п`яти днів з дня встановлення таких обставин письмово повідомити про них прокурора та проводити розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.

Прокурор розглядає письмове повідомлення слідчого протягом десяти днів з дня його отримання та в разі підтвердження наведених у ньому обставин зобов`язаний прийняти постанову про визначення підслідності.

Прокурор у разі самостійного встановлення обставин, що свідчать про необхідність визначення іншої підслідності, протягом десяти днів з дня встановлення таких обставин зобов`язаний прийняти постанову про визначення підслідності.

Зазначена норма спрямована, насамперед, для уникнення ситуації, коли несвоєчасне проведення слідчим відповідних процесуальних дій може призводити до беззворотньої втрати важливих доказів, а відтак неможливості забезпечення виконання основних завдань кримінального провадження.

Із заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_9 звернувся до Миргородського МРВ ГУНП в Полтавській області 05.08.2023, про що внесено відомості до ЄРДР 06.08.2023.

09.08.2023 слідчим Миргородського РВП ОСОБА_20 , який входив до групи слідчих, зроблено запит до командира РКС ГУНП в Полтавській області щодо надання інформації на підтвердження перебування на посаді ОСОБА_8 .

Після отримання відповіді на вказаний запит прокурором Миргородської окружної прокуратури постановою від 14.08.2023 визначено підслідність кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ТУ ДБР, розташованим у м. Полтава. Зазначене свідчить про виконання вимог закону щодо підслідності під час досудового розслідування.

Аналізуючи наявні у матеріалах кримінального провадження докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження з точки зору належності, допустимості, достовірності, колегія суддів дійшла висновку, що зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку повністю підтверджують винуватість ОСОБА_8 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 4 ст. 185 КК України.

При призначенні покарання суд першої інстанції виконав вимоги закону, передбачені ст. ст. 50, 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким; особу обвинуваченого, який не судимий, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, працює; обставину, що пом?якшує покарання, а саме добровільне усунення заподіяної шкоди та відсутність обставин, що його обтяжує.

Крім того, з урахуванням ч. 1 ст. 75 КК України, беручи до уваги тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, обставину, що пом?якшує покарання та відсутність обставин, що його обтяжує, місцевий суд правильно вказав на наявність підстав, які свідчать про можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням та необхідність застосування при призначенні покарання обвинуваченому ст. 75 КК України.

Також місцевий суд з урахуванням тяжкості злочину, його обставин, а саме вчинення в умовах воєнного стану працівником поліції, відповідно до ст. 54 КК України, правильно дійшов обгрунтованого висновку про призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення спеціального звання «сержант поліції».

Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Відповідно до висновку Об?єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.01.2024 у справі № 722/594/22 щодо застосування ч. 4 ст. 185 КК України за кваліфікуючою ознакою «вчинення злочину в умовах воєнного або надзвичайного стану», за ч. 4 ст. 185 КК України кримінальна відповідальність передбачена за вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного або надзвичайного стану на території, на якій він введений.

Оскільки Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01.05.2023 №254/2023 продовжено до 18.08.2023, затверджений Законом України від 02.05.2023 №3057-ІХ, всупереч апеляційним доводам захисника, кваліфікація діяння обвинуваченого, вчиненого 05.08.2023, за ч. 4 ст. 185 КК України у даному випадку, є правильною.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_8 , як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає. Тому апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17.06.2024, щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4