Житомирський апеляційний суд
Справа №935/4141/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/290/25
Категорія ч.2 ст.125 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю

секретаря: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6

представника потерпілого: ОСОБА_7

прокурора: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №000271 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 на вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2024 року, яким засуджено

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кам`яний Брід, Коростишівського району Житомирської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

- за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме у сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушення, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

ВСТАНОВИЛА:

Як встановив суд, 01.12.2023, близько 23:20 год., ОСОБА_9 перебував на узбіччі дороги, що по вул. Незалежна № 1А в с. Кам?яний Брід, Старосілецької сільської ТГ, Житомирського району, Житомирської області.

Цього ж дня, у цей час та місці, до ОСОБА_9 , підійшов ОСОБА_6 та між чоловіками виник словесний конфлікт, який склався на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин.

В ході даного конфлікту, у ОСОБА_6 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник протиправний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Так, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, ОСОБА_6 , наніс один удар правою рукою зігнутою в кулак ОСОБА_9 в область обличчя зліва.

У результаті протиправних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_9 , заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому кісток носа, синця та садна на повіках лівого ока, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров?я.

В апеляційній скарзі потерпілий вказує, що вирок підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість. Просить призначити покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Крім того, просить стягнути з обвинуваченого моральну шкоду у розмірі 40 000 грн. та 20 000 грн. витрат на правову допомогу.

Вказує про відсутність щирого каяття з боку ОСОБА_6 .

На його думку, моральна шкода в розмірі 20 000 грн. не відповідає рівню моральних страждань, які йому завдано діями обвинуваченого.

Стверджує, що потерпілий не зобов`язаний подавати розрахунки витрат адвоката, оскільки усі дані щодо участі адвоката в суді наявні в матеріалах справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення обвинуваченого на апеляційну скаргу, думку прокурора, який частково підтримує апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є обґрунтованими і законними та апелянтом не оспорюються.

Не оспорюється в апеляційній скарзі також правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами потерпілого ОСОБА_9 про неправильне застосування судом при призначенні покарання обвинуваченому Закону України про кримінальну відповідальність та про м`якість призначеного покарання.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

З кримінального провадження вбачається, що суд призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн., яке мінімальним за розміром та найбільш м`яким за видом, в повній мірі не дотримався вказаних вимог закону.

Так, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції зосередився виключно на обставинах, що позитивно характеризують ОСОБА_6 , а зокрема, що він раніше не судимий, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, щиро розкаявся у вчиненні кримінального правопорушення.

Проте, суд першої інстанції належним чином не мотивував такого рішення та не врахував конкретні обставини вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а саме те, що обвинувачений діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій наніс один удар правою рукою зігнутою в кулак в обличчя потерпілого ОСОБА_9 , який в двічі старший від обвинуваченого, заподіявши шкоду його здоров`ю, яке відповідно до ст.3 Конституції України є однією з найвищих соціальних цінностей.

Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_6 наніс потерпілому легкі тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток стінки носа, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Наведені вище обставини підвищують суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення.

Крім того, суд при призначенні мінімального покарання за санкцією ч.2 ст.125 КК України не врахував характеристику за місцем проживання обвинуваченого, відповідно до якої ОСОБА_6 за характером неврівноважений, емоційний, в стосунках з людьми не завжди стриманий, може бути конфліктним, без причини може образити людину, вживає алкогольні напої. (а.с.91)

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання у виді штрафу, є явно несправедливим, непропорційним ступеню тяжкості, зокрема індивідуальному, вчиненого кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого внаслідок м`якості, а тому оскаржуваний вирок у частині призначення покарання ОСОБА_6 слід скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Разом з тим, доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно врахував обставину, яка відповідно до вимог ч.1 ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття, то з цим суд апеляційної інстанції погодитися не може, оскільки обвинувачений під час досудового розслідування та судового розгляду визнавав вину в повному обсязі, в суді першої інстанції просив вибачення у потерпілого. Така поведінка обвинуваченого, свідчить про його щире каяття, а тому судом першої інстанції при призначенні покарання вказану обставину і було обґрунтовано враховано.

При призначенні покарання суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, характер і наслідки вчиненого кримінального правопорушення, дані, які характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, офіційно не працює.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що покарання ОСОБА_6 необхідно призначити у вигляді громадських робіт на строк 150 годин.

Саме таке покарання, на переконання апеляційного суду, буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Доводи потерпілого про збільшення судом апеляційної інстанції розміру відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом ч.1 ст.129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Як установлено ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, потерпілим ОСОБА_9 , в порядку ст. 128 КПК України, було заявлено цивільний позов до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 40 000 грн. (а.с. 12-17)

Вироком суду стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

Про те, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повній мірі врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого та позбавлення його можливості їх реалізації, в повній мірі, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, справедливості при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що публічне приниження потерпілого, значно молодшим обвинуваченим, отримання потерпілим ушкодження здоров`я, яке призвело до необхідності оперативного втручання, лікування та реабілітації призвело до фізичних та душевних страждань, які в грошовому виразі є більшими ніж оцінив суд першої інстанції.

Разом з тим, апеляційний суд враховує постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року по справі № 752/17832/14-ц, в якій зазначено, що Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Враховуючи глибину та тривалість моральних страждань внаслідок ушкодження здоров`я через винні дії обвинуваченого, враховуючи характер дій винного апеляційний суд збільшує розмір відшкодування моральної шкоди, визначивши розмір грошового відшкодування, в сумі 25 000 грн. та вважає, що саме такий розмір буде відповідати вимогам розумності та справедливості.

Що стосується витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги представника потерпілого, то вони не підлягають задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Судова практика наразі сформувала широкий перелік доказів, які можуть слугувати підтвердженням заявленого розміру витрат. Такими доказами можуть бути: договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі документів, акт здачі-приймання виконаних робіт, протокол наданих послуг, рахунки на оплату, банківські документи про оплату послуг. Звісно, даний перелік не є вичерпним.

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію викладену Верховним Судом у постанові від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги ( договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

З матеріалів справи вбачається, що представником потерпілого ОСОБА_9 - адвокатом ОСОБА_7 надано суду першої інстанції лише копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги.(а.с.21)

Проте, в матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі виконаних робіт, детального опису робіт, що в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні стягнення витрат правову допомогу.

За огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги потерпілого ОСОБА_9 про стягнення з обвинуваченого на його користь понесених витрат на правничу допомогу адвоката є необґрунтованим, а тому апеляційна скарга в цій частині не підлягає задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції, в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового вироку, а в частині цивільного позову - зміні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2024 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання - скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді 150 годин громадських робіт.

Вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2024 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову змінити, збільшивши відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 25 000 (двадцять п`яти тисяч) гривень моральної шкоди.

В решті вирок залишити без змін.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: