Справа № 342/807/24
Провадження № 1-кп/342/52/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Городенка кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000070 від 07.05.2024, № 0000082 від 07.06.2024, №0000169 від 01.10.2024 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Городенка Коломийського району Івано-Франківської області, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, на утриманні неповнолітніх дітей немає, щодо якого 10.06.2024, 27.06.2024, 02.09.2024 до Городенківського районного суду направлено обвинувальні акти за ст.126-1, ст. 336, ч. 1 ст.125 КК України,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.126-1, ст.336 КК України,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_5

обвинувачений ОСОБА_4

захисник ОСОБА_6 ,

потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 вчинив домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо потерпілої ОСОБА_8 , з якою винний перебуває у близьких відносинах, що призвело до психологічних страждань потерпілої; вчинив домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо потерпілої ОСОБА_9 , з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої; ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Так, ОСОБА_4 проживає по АДРЕСА_1 спільно зі своєю рідною сестрою - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою веде спільний побут та пов`язаний сімейними відносинами. Однак, починаючи з листопада 2023 року між ОСОБА_4 та його сестрою ОСОБА_8 , у зв`язку із зловживанням ОСОБА_4 спиртними напоями, склалися особисті неприязні відносини, які супроводжуються постійними сімейними сварками, нецензурною лайкою, образами та вчиненням ОСОБА_4 щодо своєї сестри ОСОБА_8 домашнього насильства. Зокрема, 11.11.2023 ОСОБА_4 близько 18.30 год, перебуваючи за місцем постійного проживання, вчинив конфлікт зі своєю рідною сестрою ОСОБА_8 , де в подальшому умисно вчинив дії психологічного характеру, застосувавши до останньої психологічне насильство, що виразилось в образах щодо сестри, чим принизив її честь, гідність та завдав ОСОБА_8 морального і психологічного болю. За цим фактом працівниками відділення поліції № 2 (м. Городенка) Коломийського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо ОСОБА_4 складено та скеровано до Городенківського районного суду Івано-Франківської області протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, за результатом розгляду якого 21.11.2023 постановою суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170 гривень.

Не припиняючи своїх протиправних дій та продовжуючи свою протиправну поведінку, ОСОБА_4 05.01.2024 близько 16.32 год, 18.40 год та 06.01.2024 близько 05.47 год, перебуваючи за місцем постійного проживання, умисно вчинив дії психологічного характеру, застосувавши до потерпілої ОСОБА_8 психологічне насильство, що виразилось в образах в бік сестри, чим принизив її честь, гідність та завдав морального і психологічного болю. За цим фактом працівниками відділення поліції № 2 (м. Городенка) Коломийського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо ОСОБА_4 складено та скеровано до Городенківського районного суду Івано-Франківської області протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, за результатом розгляду якого 10.01.2024 постановою суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП у виді штрафу у розмірі 340 гривень, за ч.2 ст. 173-2 КУпАП у виді штрафу у розмірі 510 гривень, за ч.2 ст. 173-2 КУпАП - у виді штрафу у розмірі 680 гривень. Па підставі ст. 36 КУпАП накладено на ОСОБА_4 адміністративне стягнення у розмірі 680 гривень.

Незважаючи на вжиті заходи реагування щодо недопущення вчинення насильства у сім`ї, ОСОБА_4 правильних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, натомість 06.05.2024 приблизно о 17.00 год, за місцем свого проживання, вчинив зі своєю рідною сестрою - ОСОБА_8 конфлікт, під час якого висловлювався щодо неї нецензурними словами, принижував її честь та гідність, тобто застосував домашнє насильство внаслідок чого завдав шкоду її психічному здоров`ю, у зв`язку із чим ОСОБА_8 звернулась до відділення поліції № 2 (м. Городенка) Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про вчинення щодо неї її братом ОСОБА_4 домашнього насильства, що зафіксовано у протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію про вчинене кримінальне правопорушення від 06.05.2024, та кваліфіковано органом досудового розслідування за ст. 126-1 КК України як умисне систематичне вчинення ОСОБА_4 домашнього насильства щодо своєї сестри ОСОБА_8 , що призвело до психологічних страждань потерпілої особи.

Унаслідок умисних систематичних, протиправних дій ОСОБА_4 потерпілій ОСОБА_8 завдано психологічних страждань, що виразилось у втраті енергійності, втомі, фізичному дискомфорті, втраті повноцінного сну та відпочинку, у тому числі втраті самооцінки, позитивних емоцій та негативних переживаннях.

Крім цього, ОСОБА_4 проживає спільно із матір`ю - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в різних житлових будинках, але на одному подвір`ї за адресою АДРЕСА_1 , з якою він має спільне господарство та побут, який пов`язаний з сімейними відносинами. Однак, між ОСОБА_4 та його матір`ю ОСОБА_7 , у зв`язку із зловживанням ОСОБА_4 спиртними напоями, склались особисті неприязні відносини, які супроводжуються постійними сімейними сварками, нецензурною лайкою, образами та вчиненням ОСОБА_4 щодо своєї матері ОСОБА_10 домашнього насильства. Так, 06.08.2024 ОСОБА_4 близько 12:00 год, перебуваючи за місцем постійного проживання, вчинив конфлікт зі своєю матір`ю ОСОБА_7 , де в подальшому умисно вчинив дії психологічного характеру, застосувавши до останньої психологічне насильство, що виразилось в образах щодо матері, чим принизив її честь та гідність та завдав ОСОБА_7 морального і психологічного болю. За вище вказаним фактом працівниками відділення поліції № 2 (м. Городенка) Коломийського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області того ж дня щодо ОСОБА_4 складено та скеровано до Городенківського районного суду Івано-Франківської області протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, за результатом розгляду якого 07.08.2024 постановою суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510 гривень. Не припиняючи своїх протиправних дій та продовжуючи свою протиправну поведінку, ОСОБА_4 17.08.2024 близько 21.38 год та 18.08.2024 близько 01.17 год, перебуваючи за місцем постійного проживання умисно вчинив дії психологічного характеру, застосувавши до потерпілої ОСОБА_7 психологічне насильство, що виразилось в образах щодо матері, чим принизив її честь, гідність та завдав морального і психологічного болю. За вище вказаним фактом працівниками відділення поліції № 2 (м. Городенка) Коломийського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, відносно ОСОБА_4 було складено та скеровано до Городенківського районного суду Івано-Франківської області протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, за результатом розгляду якого 03 вересня 2024 року постановою суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, у виді штрафу у розмірі 340 гривень, за ч.2 ст. 173-2 КУпАП - у виді штрафу у розмірі 510 гривень, за ч.2 ст.173-2 КУпАП - у виді штрафу у розмірі 680 гривень. На підставі ст. 36 КУпАП на ОСОБА_4 накладено адміністративне стягнення у розмірі 680 гривень.

Незважаючи на вжиті заходи реагування щодо недопущення вчинення насильства у сім`ї, ОСОБА_4 правильних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, натомість 01.10.2024 близько 10.30 год, за місцем проживання по АДРЕСА_2 , вчинив зі своєю матір`ю ОСОБА_7 конфлікт, під якого висловлювався щодо неї нецензурними словами, принижував її честь та гідність, тобто застосував домашнє насильство, внаслідок чого завдав шкоду її психічному здоров`ю у зв`язку із чим ОСОБА_7 звернулась до відділення поліції № 2 (м. Городенка) Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про вчинення щодо неї сином ОСОБА_4 домашнього насильства, що зафіксовано у протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію про вчинене кримінальне правопорушення від 01.10.2024 та кваліфіковано органом досудового розслідування за ст.126-1 КК України, як умисне систематичне вчинення ОСОБА_4 домашнього насильства щодо своєї матері ОСОБА_7 , що призвело до психологічних страждань потерпілої особи.

Унаслідок умисних систематичних, протиправних дій ОСОБА_4 потерпілій ОСОБА_7 завдано психологічних страждань, що виразилось у втраті енергійності, втомі, фізичному дискомфорті, втраті повноцінного сну та відпочинку, у тому числі втраті самооцінки, позитивних емоцій та негативних переживаннях.

Відповідно до ст. 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Статтею 2 Конституції України визначено, що суверенітет України поширюється на всю її територію. Україна є унітарною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно з ст. З Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про Російської Федерації державою-агресором, Верховна Рада України, до уваги Статут ООН та Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН №3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, визнала Російську Федерацію державою-агресором та закликала міжнародне співтовариство визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо до міжнародного визнання кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни.

Постановою Верховної Ради України №337-VIII від 21 квітня 2015 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» визначено, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

Застосування Російською Федерацією збройної сили проти України, відповідно до норм міжнародного права, зокрема пункту 4 статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй, розділу І Декларації про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту Організації Об`єднаних Націй, ухваленій 24 жовтня 1970 року Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 2625 (XXV), пунктів а, в, с, б та статті 3, статті 5 Резолюції 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року "Визначення агресії", статей 5, 6, 7, 8 та 8-біс Статуту Міжнародного кримінального суду, збройна агресія Російської Федерації проти України є тяжким міжнародним злочином та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року.

Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року №462-VIII «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що триваюча збройна агресія Російської Федерації проти України, яка супроводжується вчиненням воєнних злочинів і злочинів проти людяності як регулярними Збройними Силами Російської Федерації, так і незаконними збройними формуваннями, керованими, контрольованими і фінансованими Російською Федерацією, становить суспільну небезпеку, яка загрожує життю нації в розумінні пункту 1 статті 4 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, пункту 1 статті 15 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З метою забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави в умовах збройної агресії Російської Федерації Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України та інші органи державної влади вимушені приймати рішення, які становлять певний відступ від зобов`язань України за Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

24 лютого 2022 року указом Президента України №64/2022 Про введення воєнного стану» в Україні введено воєнний стан у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Крім того, відповідно до Закону України Про затвердження Указу Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, який неодноразово продовжувався, зокрема Указом Президента України від 8 травня 2024 року № 3684-ІХ, продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб (тобто до 12 серпня 2024 року).

Вимогами статті 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Дотримання такого обов`язку закріплене і у ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якого захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком і громадян України.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» та іншими нормативно-правовими актами, зокрема ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Однак, всупереч наведеним правовим нормам, військовозобов`язаний ОСОБА_4 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та вчинив кримінальне правопорушення при наступних обставинах.

Так, 20.05.2024 ОСОБА_4 , відповідно до ч. 1 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року, будучи військовозобов`язаним, прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 по АДРЕСА_3 .

У цей же день ОСОБА_4 пройшов військово-лікарську комісію, і на підставі графи II Розкладу хвороб визнаний придатним, згідно довідки ВЛК №91/6/378 від 20.05.2024, до військової служби.

Встановивши відсутність обставин, передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які надавали б ОСОБА_4 право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, 20.05.2024 старшим інструктором ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11 , в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 вручено бойову повістку.

Також, під час вручення повістки ОСОБА_4 , останньому роз`яснено необхідність прибуття 21 травня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 для подальшого відправлення до військової частини НОМЕР_1 .

Отримавши бойову повістку ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення ст. 65 Конституції України, ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», розуміючи, що захист залежності, територіальної цілісності та суверенітету України, людей, їх життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканості і безпеки є необхідним в демократичному суспільстві, а триваюча збройна агресія Російської Федерації проти України, яка супроводжується вчиненням воєнних злочинів і злочинів проти людяності становить суспільну небезпеку, яка загрожує життю нації, не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 21 травня 2024 року для відправлення до військової частини, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Таким чином, своїми діями обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст.126-1, ст.336 КК України.

Прокурор у судовому засіданні, враховуючи, що ОСОБА_4 вину вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.126-1 КК України, визнав повністю, вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, спочатку не визнавав, проте пізніше визнав вину у вчиненому правопорушенні, висловив думку щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються щодо вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ст.126-1 КК України, та про розгляд кримінального правопорушення за ст.336 КК України у повному порядку; просив визнати обвинуваченого ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за ст.126-1 КК України та застосувати щодо нього покарання у виді позбавлення волі на строк один рік, щодо вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення за ст.336 КК України просив визнати обвинуваченого винуватим у вчиненні даного кримінального правопорушення та застосувати щодо нього покарання у виді позбавлення волі на строк три роки; остаточно просив призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 не заперечила щодо недослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, що стосуються вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення за ст.126-1 КК України. Пояснила, що ОСОБА_4 , який два роки перебував у зоні бойових дій АТО, неодноразово вчиняв щодо неї домашнє насильство психологічного характеру та постановами суду притягувався до адміністративної відповідальності. Таку поведінку обвинуваченого пояснила зловживанням останнім алкогольними напоями. На запитання суду щодо надання обвинуваченому допомоги у лікуванні, повідомила, що він відмовився від госпіталізації. На даний час претензій до обвинуваченого немає. Щодо покарання покладається на розсуд суду.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 не заперечила щодо недослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, що стосуються вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення за ст.126-1 КК України. Пояснила, що її син, обвинувачений ОСОБА_4 , неодноразово вчиняв щодо неї домашнє насильство психологічного характеру та постановами суду притягувався до адміністративної відповідальності. Вона доглядає важкохворого чоловіка, а обвинувачений часто приходить у стані алкогольного сп`яніння, грюкає у вікна. Щодо лікування сина від алкогольної залежності зазначила, що син має намір пролікуватись. Претензій до обвинуваченого немає. Щодо покарання покладається на розсуд суду.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вважав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються за ст.ст.126-1 КК України та не заперечив щодо повного розгляду вчиненого ним епізоду кримінального правопорушення за ст.336 КК України. Свою вину у вчинених кримінальних правопорушень за ст.126-1 КК України визнав повністю, підтвердив про неодноразове вчинення домашнього насильства щодо своєї матері ОСОБА_7 та сестри ОСОБА_8 , за що постановами суду притягувався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП. Зазначив, що погоджується зі всіма обставинами кримінального правопорушення, які зазначені в обвинувальному акті, щиро розкаявся. Причиною вчинення правопорушення зазначив вживання алкоголю, що посилилось після повернення його із зони бойових дій - АТО, де перебував у 2015 році, загострення психологічних проблем. Щодо вчинення кримінального правопорушення за ст.336 КК України спершу вину не визнавав, проте під час розгляду справи визнав вину повністю, погодився зі всіма обставинами кримінального правопорушення, які зазначені в обвинувальному акті, щиро розкаявся. Пояснити причин неявки по бойовій повістці не зміг, зазначив, що має проблеми із психічним здоров`ям, також допомагає матері доглядати хворого батька. Запевнив, що більше таких дій вчиняти не буде. Просив суд не позбавляти волі.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_6 просив суд врахувати, що обвинувачений визнав вину щодо вчинення кримінальних правопорушень за ст.ст.126-1, ст.336 КК України, щиро кається за вчинення кримінальних правопорушень, з потерпілими примирився, вони не мають претензій до обвинуваченого, характеризується позитивно, хворіє батько обвинуваченого та потребує догляду, що допомагає забезпечувати обвинувачений, перебував у зоні АТО на лінії зіткнення, вважає наведене підставами для призначення йому покарання не пов`язаного із позбавленням волі.

Згідно ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к, щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Враховуючи показання обвинуваченого ОСОБА_4 щодо повного визнання вини у вчиненні інкримінованих йому органом досудового слідства кримінального правопорушення за ст.ст.126-1 КК України, те, що він не оспорює фактичні обставини кримінальних проваджень, які вказані в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, не наполягає на дослідженні інших доказів у справі, розуміє неможливість в подальшому оскаржити дані фактичні обставини в апеляційному порядку, у суду не має сумнівів в добровільності та правдивості його позиції, вислухавши думку інших учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, тому відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України дослідження доказів відносно фактичних обставин справи щодо вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень за ст.ст.126-1 КК України визнано судом недоцільним, у зв`язку з чим суд обмежив їх дослідження допитом обвинуваченого, допитом потерпілих, дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, та досудової доповіді.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру та спеціальної конфіскації. Згідно ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

За клопотанням сторони обвинувачення у судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_11 , який працює інспектором 1 відділу РТЦК, та повідомив, що обвинувачений ОСОБА_4 пройшов військово-лікарську комісію, за результатами якої визнаний придатним до військової служби. Після проходження комісії ОСОБА_4 вручено бойову повістку, роз`яснено її зміст та наслідки неприбуття, проте обвинувачений не з`явився до ТЦК після отримання бойової повістки та не повідомив поважні причини неявки.

Також прокурором на підтвердження вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК, надані наступні докази:

лист начальника Коломийського районного сектору №1 філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області від 21.01.2025 №38/4/95-25 про неперебування ОСОБА_4 на обліку;

посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 , виданого 12.04.2016 ОСОБА_4 Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_3 ;

довідку військової частини НОМЕР_4 , видану старшому солдату ОСОБА_4 , що він перебуває в зоні проведення АТО для виконання бойових завдань, де знаходить з 02.07.2015 по теперішній час; наказ №183 від 02.07.2015;

витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 01.05.2016 щодо ОСОБА_4 ,

повідомлення ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.06.2024 про те, що 20.05.2024 ОСОБА_4 пройшов ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_6 та визнаний прдатним до військової служби; 20.05.2024 ОСОБА_4 вручена бойова повістка на 21.05.2024 до військової частини НОМЕР_1 ; ОСОБА_4 був попереджений про кримінальну відповідальність за неприбуття до ІНФОРМАЦІЯ_5 , проте на 06.06.2024 ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_5 не прибув, на телефонні дзвінки не відповідає;

довідку №91/6/378 військово-лікарської комісії від 20.05.2024, згідно якої солдат ОСОБА_4 придатний до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, звязку, оперативного забезпечення, охорони;

картку обстеження та медичного огляду ОСОБА_4 ;

повістку на імя ОСОБА_4 , яку одержав о 15.25 год 20.05.2024, із підписом військовозобов`язаного та повідомлення про необхідність прибуття 21 травня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

рапорт старшого інструктора ОСОБА_12 про те, що 21.05.2024 не з`явився по бойовій повістці на відправку до військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , який рішенням військової лікарської комісії від 20.05.2024 визнаний придатним до військової служби, та який 20.05.2024 під особистий підпис був повідомлений про кримінальну відповідальність, проте на 06.06.2024 ОСОБА_4 на телефонні дзвінки не відповідає, місце його перебування невідоме.

Також суд дослідив матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 , зокрема, копію паспорта громадянина України; довідки КНП «Городенківська БЛІЛ» про те, що ОСОБА_4 не знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога; характеристику з місця проживання обвинуваченого; вимогу про судимість, висновки органу пробації, повідомлення інспектора Коломийського районного сектору №1 філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області від 24.03.2023 №38/4/299-23, копії вироків Городенківського районного суду від 14.12.2022 за ст.126-1 КК України та 20.09.2024 за ч.1 ст.125 КК України.

Також обвинувачений у судовому засіданні долучив копію квитанції про сплату штрафу у розмірі 850 грн за вироком Городенківського районного суду від 20.09.2024; копію виписки із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_13 .

Надаючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінальним процесуальним законодавством.

Суд, вислухавши учасників кримінального провадження та дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.126-1, ст.336 КК України, доведена.

Згідно ст.126-1 КК України домашнє насильство - умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

За вчинення злочину, передбаченого санкцією ст.126-1 КК України, передбачено покарання у виді громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або пробаційний нагляд на строк до п`яти років, або обмеження волі на той самий строк, або позбавлення волі на строк до двох років.

Встановлено, що «систематичність» характеризується двома критеріями: кількісним (тобто багаторазовістю періодично здійснюваних дій) та якісним (тобто взаємозв`язком, внутрішньою єдністю, що утворюють певну лінію поведінки винного щодо конкретного потерпілого чи потерпілих). Лише за наявністю як кількісного, так і якісного критерію можна стверджувати, що насильство має систематичний характер. Зміст кількісного критерію систематичності як ознаки домашнього насильства передбачає вчинення особою три і більше разів діяння (ця сукупність охоплює також попереднє притягнення до адміністративної відповідальності). Систематичним учиненням фізичного, психологічного або економічного насильства (далі - насильства) в контексті ст. 126-1 КК України слід розуміти такі випадки: особа вчиняє насильство

три і більше разів, за кожне з яких не була притягнута до відповідальності; особа вчиняє насильство, за яке не була притягнута до відповідальності й раніше була притягнута два і більше разів до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП. Тобто, важливо встановити новий епізод вчинення насильства після попереднього притягнення до адміністративної відповідальності.

На основі аналізу практики Європейського суду з прав людини установлено, що, коли особа вчинила декілька разів домашнє насильство й за кожне таке діяння була притягнута до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП, то притягнення її за ті ж самі діяння за ознакою систематичності до кримінальної відповідальності за ст.126-1 КК України є порушенням принципу «non bis in idem»; у розумінні ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини.

Таким чином, для встановлення «систематичності» як ознаки кримінального правопорушення (злочину), передбаченого статтею 126-1 КК України, судом взято до уваги те, що ОСОБА_4 притягувався до адміністративної відповідальності за ч.ч.1,2 ст.173-2 КУпАП, а наступні факти вчинення психологічного насильства щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 стали підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 , в порушення вимог ст.28 Конституції України, згідно з якою кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», систематично вчиняв психологічне насильство щодо своєї сестри ОСОБА_8 та матері ОСОБА_7 , з якими проживає за однією адресою.

Під час конфліктів висловлювався щодо потерпілих нецензурними словами, що спричинило їм психологічні страждання, таким чином погіршивши їхню якість життя.

Об`єктом посягання за ст. 336 КК України є забезпечення мобілізації на особливий період воєнного стану. Це формальний склад, наслідки правопорушення виникають уже в момент вчинення дій, спрямованих на ухилення суб`єкта від мобілізації і їх тяжкість законодавцем врахована в санкції норми - позбавлення волі від 3 до 5 років позбавлення волі.

Щодо доводів обвинуваченого про наявність у нього психічного розладу, суд вважає такі неспроможними, оскільки вони не підтверджені об`єктивними медичними даними.

Суд зауважує, що згідно досліджених документів, зокрема довідки військово-лікарської комісії, ОСОБА_4 придатний до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони, тобто обвинувачений міг бути задіяним у виконанні функцій, не пов`язаних із участю у бойових діях.

Проте останній, отримавши бойову повістку, не прибув на відправку до військової частини, і тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду, про що зазначив Верховний Суду у постанові від 13.08.2020 року у справі № 716/1224/19.

Відповідно до ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 65 КК України, пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Обставинами, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 у вчинених кримінальних правопорушеннях є щире каяття за кожним з епізодів вчинення кримінальних правопорушень, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення за епізодом вчинення кримінального правопорушення за ст.126-1 КК України щодо потерпілої ОСОБА_8 та за ст.336 КК України. Обставинами, що відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , є вчинення кримінальних правопорушень щодо іншої особи, з якою винний перебуває у близьких відносинах, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку за епізодами вчинення кримінальних правопорушень за ст.ст.126-1 КК України.

Згідно з досудовою доповіддю Коломийського районного сектору №1 філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області ризик повторного вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення середні , ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб середній, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, в тому числі окремих осіб, соціально-виховні заходи, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення і запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень з метою виправлення і запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, можуть бути спрямовані на сприянні в зменшенні вживання алкогольних напоїв, а також розвитку навичок самоконтролю та поведінки.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 за ст. 126-1 КК України, суд враховує характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до нетяжкого злочину, фактичні обставини справи, спосіб вчинення кримінального правопорушення і його мотиви. Також суд враховує особу обвинуваченого, який раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності за ст.126-1 КК України (вирок Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 14.12.2022), те, що він на обліку в лікаря психіатра не перебуває, та перебуває на обліку у кабінеті лікаря-нарколога, нейтрально характеризується за місцем проживання, а також обставини, що пом`якшують (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення) та обтяжують покарання (вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває у близьких відносинах, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку), а також вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 призначити покарання у межах санкції статей 126-1 КК України, яка передбачає відповідальність за вчинені кримінальні правопорушення, у виді обмеження волі.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 за ст. 336 КК України, суд зважає на те, що відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу..

Частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Суд вважає конкретні обставини вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення за ст. 336 КК України, а саме характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до нетяжкого злочину, фактичні обставини справи, особу обвинуваченого, який раніше перебував у зоні проведення АТО, тобто вже виконував раніше свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення), відсутність обтяжуючих покарання обставин за цим епізодом, допомагу обвинуваченим матері у догляді за хворим батьком, та вважає наведені вище обставини такими, що призвели до істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_4 діяння, а тому призначення останньому навіть мінімального покарання в межах санкції статті в даному випадку є явно недоцільним.

У постанові від 10 червня 2020 року (справа № 161/7253/18) Верховний Суд вказав, що покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, зважає на можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства.

Отже, з врахуванням норми ч.1 ст. 69 КК України, суд вважає, що обвинуваченому слід призначити більш м`яке покарання, не зазначене у санкції ст.336 КК України, у виді обмеження волі на строк три роки.

Відповідно до вимог ст. 61 КК України, покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці і встановлюється на строк від одного до п`яти років.

На переконання суду саме таке покарання за ст.336 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України є пропорційним, адекватним, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчиненого ОСОБА_4 злочину і даними про його особу, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення.

Крім цього, на переконання суду, призначене покарання забезпечує дотримання балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Щодо міри покарання запропонованою стороною обвинувачення за ст.ст.126-1, ст.336 КК України, доцільно зауважити, що позбавлення волі на певний строк є найсуворішим покаранням, що повинно застосовуватись тільки тоді, коли у суду є переконання, що застосування більш м`якого покарання не сприятиме виправленню засудженого.

У даному випадку суд зважає на те, що більш м`яке покарання у виді обмеження волі, сприятиме його меті щодо перевиховання обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, сприятиме його законослухняній поведінці у майбутньому. Разом з тим, обвинувачений буде залученим до праці, за ним буде встановлений нагляд, що стримуватиме його від протиправної поведінки.

Суд вважає запропоноване стороною захисту покарання у виді позбавлення волі із застосуванням 75 КК України є неспівмірним вчиненому правопорушенню за ст.336 КК України з огляду на конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (ст. 65 Конституції України), що відповідає позиції Верховного Суду у справах №629/2438/23 від 22 жовтня 2024 року, № 669/398/23 від 30 квітня 2024 року.

Отже, зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе досягнення мети виправлення ОСОБА_4 та попередження нових злочинів без ізоляції від суспільства та вважає за можливе призначити ОСОБА_4 покарання: за ст.ст.126-1 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік; за ст.336 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

Згідно із ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарань більш суворим остаточно призначити обвинуваченому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

На переконання суду саме таке покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України є пропорційним, адекватним, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчиненого злочину і даними про його особу, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення.

Крім цього, на переконання суду, призначене покарання забезпечує дотримання балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Запобіжний захід до обвинуваченого не обирався.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст. 12, 126-1, 336 КК України, ст.ст. 349, 368, 369-371, 373-374, 394 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.126-1, ст.336 КК України, та призначити йому покарання:

за ст.ст.126-1 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік;

за ст.336 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, - у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки;

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_4 остаточне покарання, з урахуванням ч.1 ст. 69 КК України, у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1

.