КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №752/3597/25 Головуючий у І інстанції - ОСОБА_1 апеляційне провадження №11-сс/824/2577/2025 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

представника: ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 з доповненнями на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0000205 від 06 травня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 191 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на майно із забороною користування та розпорядження ним у кримінальному провадженні №0000205 від 06 травня 2024 року, яке вилучено 26 лютого 2025 року під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на мобільний телефон Samsung Galaxy А34 5 g, серійний номер НОМЕР_1 , imei 1: НОМЕР_2 , imei 2: НОМЕР_3 разом із сім-карткою з абонентським номером НОМЕР_4 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою адвокат ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Уважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою та невмотивованою.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що клопотання прокурора про накладення арешту на майно не було обґрунтоване, а вилучене майно не має значення для кримінального провадженні та не є й не може бути доказом здійснення будь-яких кримінально-протиправних дій.

Вказує, що у клопотанні прокурора жодним чином не обґрунтовано реальні можливі підстави для застосування спеціальної конфіскації щодо майна ОСОБА_7 , що свідчить про їх відсутність.

На переконання представника ОСОБА_6 , прокурором не обґрунтовано і не надано доказів, що телефон був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Посилається на те, що у клопотанні будь-які обґрунтування, докази, причинно-наслідкові зв`язки щодо мобільного телефону ОСОБА_7 відсутні, так само як і обґрунтування необхідності накладення арешту на нього.

Також указує, що у додатках до клопотання наявний лист Головного управління контррозвідувального забезпечення об`єктів критичної інфраструктури та протидії фінансуванню тероризму Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 18 лютого 2025 року, в якому зазначено, що ОСОБА_7 нібито використовувала у своїй діяльності офісне приміщення за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , разом з тим, як під час допиту, який відбувся 28 жовтня 2025 року, так і під час судового засідання ОСОБА_7 повідомляла, що не має жодного відношення до даного приміщення, а також те, що вона ніколи там не була, не знає де воно знаходиться.

Зазначає, що у додатках до клопотання наявний лист Головного управління контррозвідувального забезпечення об`єктів критичної інфраструктури та протидії фінансуванню тероризму Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України, в якому зазначено, що ОСОБА_7 нібито використовує абонентський номер НОМЕР_5 , що також взагалі не відповідає дійсності.

На підставі викладеного вважає, що інші докази, якими прокурор обґрунтовує своє клопотання, взагалі не мають навіть згадки про ОСОБА_7 та не підтверджують її причетність до даного кримінального провадження.

У доповненнях до апеляційної скарги зазначає, що у клопотанні прокурора та доданих до нього доказах жодним чином не обґрунтовано причетність ОСОБА_7 до кримінального провадження, а також яке доказове значення має вилучений мобільний телефон.

Вказує, що клопотання про арешт майна ОСОБА_7 також не містить ані підстав для арешту майна, ані обґрунтування того, яким критеріям речових доказів, що визначені у статті 98 КПК України, відповідає вилучений телефон, ані обґрунтування будь-якої причетності ОСОБА_7 до кримінального провадження.

Уважає, що та обставина, що у клопотанні прокурора абсолютно не обґрунтовано яким чином мобільний телефон ОСОБА_7 відноситься до кримінального провадження, унеможливлювала накладення арешту на вказане майно.

Прокурор у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, що у відповідності до положень частини першої статті 172, частини четвертої статті 405 КПК України не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 , яка підтримала подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, відділом розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000205 від 06 травня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 191 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що протягом 2023-2024 та на початку 2025 року ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» уклало ряд договорів з AT «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» та ПАТ «УКРНАФТА» про надання послуг з ГРП, ремонту газових свердловин за допомогою колтюбінгового та азотно- компресорного обладнання.

За встановленими в ході досудового розслідування даними посадові особи AT «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» у межах вищезазначених договорів, з метою отримання неправомірної винагороди від посадових осіб ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА», зловживаючи своїм службовим становищем, підписували акти виконаних робіт інженерними бригадами ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА», які фактично не виконувались.

Зокрема встановлено, що 06 листопада 2023 року між ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» та AT «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» укладено договір №УГВ 510/13-23. У межах даної угоди посадовими особами AT «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» в інтересах ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» підписано акти за використання додаткової спецтехніки, яка фактично не використовувалася.

Крім цього встановлено, що 11 березня 2024 року між ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» та ПАТ «УКРНАФТА» укладено договір №13/814-Р «Послуги з проведення ГРП в нафтових і газових свердловинах» на загальну суму 240 млн. гривень. За сприяння у виконанні зазначеного договору, посадові особи ПАТ «УКРНАФТА» отримували від посадових осіб ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» винагороду у розмірі 50% чистого прибутку (у випадку низької маржинальності свердловин) або 7% від платежів (при значній маржинальності виконаних робіт).

Також між ПАТ «УКРНАФТА» та ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» укладено договір про надання послуг з ГРП №13/5514-р від 20 грудня 2024 року на загальну суму 226 млн. гривень. У свою чергу, посадові особи ПАТ «УКРНАФТА» за сприяння в укладенні вказаного договору та безперешкодному виконанні договору планували отримувати 3% від вартості договору.

Учасники злочинного механізму заволодіння коштами домовилися здійснювати передачу коштів після отримання оплат за виконання робіт на 5 свердловинах.

Обготівкування грошових коштів для надання винагороди посадовим особам ПАТ «УКРНАФТА» та AT «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» здійснювалось посадовими особами ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» шляхом проведення фіктивних фінансових операцій з підконтрольними суб`єктами господарської діяльності.

Таким чином, відбувалось незаконне заволодіння грошовими коштами ПАТ «УКРНАФТА» та AT «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» шляхом зловживання посадовими особами ТОВ «ТАКРОМ Україна», ПАТ «УКРНАФТА» та AT «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» своїм службовим становищем в умовах воєнного стану.

В ході досудового розслідування встановлена причетність ОСОБА_7 до вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення.

26 лютого 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , за наслідками якого виявлено та вилучено мобільний телефон Samsung Galaxy А34 5 g, серійний номер НОМЕР_1 , imei 1: НОМЕР_2 , imei 2: НОМЕР_3 разом із сім-карткою з абонентським номером НОМЕР_4 .

Постановою слідчого СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_9 від 26 лютого 2025 року вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000205 від 06 травня 2024 року.

28 лютого 2025 року до Голосіївського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000205 від 06 травня 2024 року, яке вилучено 26 лютого 2025 року під час обшуку, проведеного за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на майно із забороною користування та розпорядження ним у кримінальному провадженні №0000205 від 06 травня 2024 року, яке вилучено 26 лютого 2025 року під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на мобільний телефон Samsung Galaxy А34 5 g, серійний номер НОМЕР_1 , imei 1: НОМЕР_2 , imei 2: НОМЕР_3 разом із сім-карткою з абонентським номером НОМЕР_4 .

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, а саме: мобільний телефон Samsung Galaxy А34 5 g, серійний номер НОМЕР_1 , imei 1: НОМЕР_2 , imei 2: НОМЕР_3 разом із сім-карткою з абонентським номером НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_7 , який було вилучено під час проведення обшуку 26 лютого 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , з тих підстав, що об`єкт електронного збереження інформації може бути використаний як доказ фактів чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, зважаючи на необхідність їх дослідження, враховуючи існування ризиків знищення, приховування або втрати майна, у тому числі відомостей, що воно містить/може містити, а отже відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України.

Дослідивши матеріали поданого клопотання про накладення арешту на майно колегія вважає, що прокурором у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказане у клопотанні майно має відношення до кримінального провадження та може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищезазначене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту на вилучене майно може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Доводи скаржника про те, що клопотання прокурора про накладення арешту на майно не було обґрунтоване, а вилучене майно не має значення для кримінального провадженні та не є й не може бути доказом здійснення будь-яких кримінально-протиправних дій; у клопотанні прокурора жодним чином не обґрунтовано реальні можливі підстави для застосування спеціальної конфіскації щодо майна ОСОБА_7 , що свідчить про їх відсутність; прокурором не обґрунтовано і не надано доказів, що телефон був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження; у клопотанні будь-які обґрунтування, докази, причинно-наслідкові зв`язки щодо мобільного телефону ОСОБА_7 відсутні, так само як і обґрунтування необхідності накладення арешту на нього; клопотання про арешт майна ОСОБА_7 також не містить ані підстав для арешту майна, ані обґрунтування того, яким критеріям речових доказів, що визначені у статті 98 КПК України, відповідає вилучений телефон, ані обґрунтування будь-якої причетності ОСОБА_7 до кримінального провадження; та обставина, що у клопотанні прокурора абсолютно не обґрунтовано яким чином мобільний телефон ОСОБА_7 відноситься до кримінального провадження, унеможливлювала накладення арешту на вказане майно, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр уважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучений мобільний телефон може бути використаний як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним у статті 98 КПК України, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_7 не має жодного відношення до офісного приміщення за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , а також ніколи там не була, не знає де воно знаходиться; доводи прокурора про те, що ОСОБА_7 нібито використовує абонентський номер НОМЕР_5 , не відповідає дійсності; у клопотанні прокурора та доданих до нього доказах жодним чином не обґрунтовано причетність ОСОБА_7 до кримінального провадження, а також яке доказове значення має вилучений мобільний телефон, не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 з доповненнями - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4