1-кп/205/235/25
У Х В А Л А

про продовження запобіжного заходу

22 січня 2025 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні об`єднане кримінальне провадження за № 0000039 від 28.10.2024 року, №0000549 від 13.10.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 125, ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_4

захисника - адвоката ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_3

потерпілого - ОСОБА_6 , ОСОБА_7

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває об`єднане кримінальне провадження за № 0000039 від 28.10.2024 року, №0000549 від 13.10.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 125, ч. 4 ст. 186 КК України.

У судовому засіданні прокурором ОСОБА_4 було заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у якому прокурор зазначив, що на його думку наявні ризики, передбачені п. п 1,3,5, ч. 1 ст. 177 КПК України.

Наявність ризику передбаченого, п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурор обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину за який, передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 5 років, а також у зв`язку з тим, що останній являється особою, яка самовільно залишила місце несення служби та розуміючи тяжкість вчиненого ним злочину, що загрожує підозрюваному, у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення покарання, оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою як запобіжним заходом або відбуванням покарання.

Наявність ризику передбаченого, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурор обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, якими регламентовано порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, посягаючи на встановлені законодавством України суспільні відносини, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, будучи особою відносно якої застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби, а отже цілком обізнаним, що у разі вчинення ним протягом не відбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначить покарання за правилами, передбаченими ст. ст. 71 і 72 КК України, а також що ухилення від прийняття на військову службу за контрактом особою, яку під час мобілізації та/або дії воєнного стану звільнено умовно-достроково від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом тягне за собою кримінальну відповідальність за ст. 336-2 КК України, повторно вчинив корисливе кримінальне правопорушення проти власності за зазначених обставин.

Обвинувачений ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання прокурора просив замінити запобіжний захід на особисте зобов`язання.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_5 , заперечив проти задоволення клопотання прокурора просив замінити запобіжний захід на особисте зобов`язання, оскільки ОСОБА_3 , має стійкі соціальні зв`язки, та є військовослужбовцем.

Потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підтримали позицію прокурора.

Суд, дослідивши клопотання про продовження запобіжного заходу, вислухавши доводи прокурора, заслухавши думку обвинуваченого та його захисника, приходить до наступного висновку.

28 листопада 2024 року ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду міста Дніпропетровська до підозрюваного ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26 січня 2025 року включно з утриманням в умовах гауптвахти зонального ІНФОРМАЦІЯ_2 , із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто в сумі 242240 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини визначені в зазначеній статті.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст.29 Конституції України ст.9 Загальної Декларації прав людини, ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст.12 КПК України ,за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Відповідно до змісту ч.3 ст.199 КПК України, однією з підстав для продовження строку тримання під вартою є наявність обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Так, відповідно до ст.183 ч.1 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Так, ОСОБА_3 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, віднесеного до тяжкого злочину (ст.12 КК України), за який передбачено покарання від 7 до 10 років позбавлення волі, отже суд виходить з того, що без застосування до нього запобіжного заходу в виді тримання під вартою існує висока вірогідність переховування від суду, враховуючи тяжкість можливого покарання у разі доведення його вини в інкримінованому злочині.

Суд, не бачить підстав для заміни запобіжного заходу на особисте зобов`язання, оскільки на думку суду, обвинувачений цілком усвідомлює суворість можливого покарання у разі визнання його винуватим у інкримінованому кримінальному правопорушенні, крім того, бере до уваги що останній являється особою, яка самовільно залишила місце несення служби, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, будучи особою відносно якої застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби, а отже цілком обізнаним, що у разі вчинення ним протягом не відбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначить покарання за правилами, передбаченими ст. ст. 71 і 72 КК України, а також що ухилення від прийняття на військову службу за контрактом особою, яку під час мобілізації та/або дії воєнного стану звільнено умовно-достроково від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом тягне за собою кримінальну відповідальність за ст. 336-2 КК України, повторно вчинив корисливе кримінальне правопорушення проти власності, що слід визнати вагомим чинником існування ризиків порушення ним процесуальної поведінки під час судового розгляду.

Проте, суд зазначає, що клопотання прокурора хоч і містить посилання на ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, але обґрунтування вказаному ризику не надано, а тому суд не бере його до уваги.

Таким чином ймовірність настання негативних наслідків та ризиків, не зменшились а тому більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою є недостатнім для запобігання вказаним ризикам. Отже, суд прийшов до обґрунтованого висновку доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою та неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належну процесуальну поведінку.

При вирішенні даного питання суд також враховує що своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартого та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Таким чином, суд вважає, що клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314, 315, 316, 176-179, 194 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти зонального ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на 60 діб.

Строк дії ухвали до 23 березня 2025 року.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_8