ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000230 за апеляційною скаргою прокурора Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_5 , на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2024 року, стосовно

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Озерне, Ізмаїльського району Одеської області, громадянина України, освіта середня, не одружений, офіційно не працевлаштований, зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

потерпіла ОСОБА_8

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення

покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України і призначено покарання у виді двох років позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 у відшкодування витрат на лікування - 80375 грн. 75 коп., морального збитку - 70 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави Україна процесуальні витрати, пов`язані із проведенням судових експертиз, у розмірі 9087 грн, 13 коп.

У відбуте покарання ОСОБА_6 зараховано строк його перебування під вартою, відповідно до протоколу затримання від 13.04.2024 року у період з 13 квітня 2024 року з 00 годин 33 хвилини до 15 квітня 2024 року включно. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи висновків суду щодо встановлених фактичних обставин, кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, вважає вирок незаконним в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у вигляді незастосування закону який підлягав застосуванню, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість.

Вказує, що внаслідок грубого порушення ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху, який допустив керування транспортним засобом не набувши у передбаченому законом порядку відповідних знань та навиків з водіння, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ним здійснено наїзд на пішохода, а тому покарання без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Вважає, що рішення суду про незастосування Закону України про кримінальну відповідальність, а саме санкції статті 286-1 КК України у виді позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами є неправильним застосуванням закону, що потягло за собою призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального

правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 12 квітня 2024 року о 18 годині 50 хвилин обвинувачений ОСОБА_6 в порушення п.2.9 «а» Правил Дорожнього руху України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не маючи права на управління, керував транспортним засобом «ВАЗ 2107» реєстраційний номер НОМЕР_1 , по сухій асфальтованій частині автодороги Н-11 «Дніпро Миколаїв» в районі населеного пункту МихайлоЛарине, Миколаївського району Миколаївської області, в порушення вимог п.п. 1.3.,1.5,2.3б; 12.3 Правил дорожнього руху України, в районі 282 кілометра зазначеної автодороги, був неуважним та недбало поставився до вимог забезпечення безпеки дорожнього руху, не слідкував за дорожньою обстановкою та її змінами, не вжив заходів до зменшення швидкості або зупинки транспортного засобу при виявленні перешкоди у русі, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїжджу частину автодороги поза межами пішохідного переходу зліва направо в напрямку руху автомобіля, керованого обвинуваченим.

В результаті ДТП потерпіла ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді фрагментарного закритого перелому лівої плечової кістки зі зміщенням уламків, рваної рани середньої третини правого стегна, які ускладнились травматичним шоком 2-го ступеня, компресійною ішемічною нейропатією променевого нерву зліва, з грубим порушенням функції верхньої кінцівки, саден тулуба та обох нижніх кінцівок, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалості розладу здоров`я.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.1 ст.286-1 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого та потерпілої, які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення , ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286-1 КК України, є вірною і апелянтами не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується призначеного ОСОБА_6 покарання, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, особу обвинуваченого, який щиро розкаявся, повністю визнав свою вину, активно сприяв у розслідуванні злочину, обставин, що обтяжують покарання відповідно ст. 67 КК України, судом не встановлено, думку потерпілої, яка підтримала прокурора та просила про призначення обвинуваченому покарання пов`язаного з реальним відбуванням покарання за скоєне, суд обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 263-1 КК України, яке за своїм видом і мірою відповідає меті покарання, у розумінні ст. 50 КК України.

Отже, обираючи вид та міру основного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції, у повній мірі, дотримався загальних засад призначення покарання.

Разом з тим, викладені прокурором доводи щодо безпідставного незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами, є обґрунтованими.

Так, статтею 55 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчинені злочинів, є позбавлення права керувати транспортними засобами.

За кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286-1 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років. В даному випадку, як слушно зазначає прокурор, позбавлення права керувати транспортними засобами є обов`язковим.

Звільнення від додаткового покарання є можливим виключно на підставі ч.2 ст.69 КК України, за підстав, визначених ч.1 ст.69 КК України. Разом з цим, у відповідності до оскаржуваного рішення та матеріалів провадження, судом першої інстанції таких підстав для звільнення від призначення додаткового покарання не встановлено. Не встановлено таких підстав і судом апеляційної інстанції.

Крім того, апеляційний суд знаходить хибними висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні щодо можливості не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з огляду на те, що у ОСОБА_6 відсутнє право керування (посвідчення водія) транспортними засобами.

Суд апеляційної інстанції в даному випадку бере до уваги і правовий висновок постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду України від 04.09.2023(справі№702/301/20), згідно з яким, є за можливе призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, коли така особа на момент вчинення кримінального правопорушення не мала посвідчення на право керування транспортними засобами.

Згідно вимог п.2 ч.1 ст.413 КПК України, неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування судом закону, який підлягає застосуванню, тягне за собою скасування судового рішення.

Суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і в порядку ст.420 КПК України ухвалює свій, у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги прокурора обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання - скасуванню з ухваленням нового.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420, 424, 426, 532 КПК України,

у х в а л и в:

апеляційну скаргу прокурора Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_5 , - задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2024 року, стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.286-1 КК України у виді двох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Строк покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з дня затримання ОСОБА_6 ..

Зарахувати ОСОБА_6 у строку покарання, строк попереднього ув`язнення з 13.04.2024 року до 15.04.2024 року включно.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді