Дата документу 04.02.2025 Справа № 337/4583/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/354/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №337/4583/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 01 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

31.05.2024 року в період часу з 13:25 год. до 14:14 год. ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану в Україні, який введено в дію відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, біля магазину «Аврора» за адресою: м.Запоріжжя, вул.Василя Сергієнка, б.66-А, шляхом відкриття незачинених на замок дверей автомобіля марки «Mercedes-Benz» модель «Atego», реєстраційний знак НОМЕР_1 , здійснив із салону вказаного автомобіля крадіжку речей на загальну суму 8330,92 грн., які належали потерпілому ОСОБА_9 . В подальшому, ОСОБА_8 викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав матеріальний збиток потерпілому на суму 8330,92 гривень.

Крім того, 14.08.2024 року приблизно о 01:30 год. ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою швидкого та незаконного збагачення, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, під час дії правового режиму воєнного стану в Україні, який введено в дію відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року, перебуваючи біля пакувального майданчику неподалік б.9-А по вул.Сорочинській у м.Запоріжжі, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом зламу замка водійських дверей, проник до салону та багажного відсіку автомобіля марки «Daewoo lanos» в кузові зеленого кольору, реєстраційний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_10 , звідки викрав майно. Після чого, ОСОБА_8 покинув місце вчиненого кримінального правопорушення, спричинивши своїми умисними діями матеріального збитку потерпілому ОСОБА_10 на загальну суму 8700,53 гривень.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі за кожне кримінальне правопорушення.

На підставі ч.1 ст.70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК за сукупністю вироків до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 07.06.2024 року та остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, запобіжний захід, судові витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати та з урахуванням наявності тяжких захворювань у ОСОБА_8 постановити нову ухвалу, призначивши покарання у виді «5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки».

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що ОСОБА_8 після останнього звільнення від покарання (26.02.2019 року) працював неофіційно на будівельних об`єктах та допомагав матері по господарству. Потерпілими цивільні позови не заявлені. Обставинами, що пом`якшують покарання, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень. За епізодом від 14.08.2024 року ОСОБА_8 повернув майно потерпілому.

У судове засідання апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явились. Враховуючи дані обставини та відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд провів апеляційний розгляд без участі потерпілих.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти скарги, проте просила вирок змінити в частині правильності порядку призначення покарання; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінальних правопорушень, доведеність винуватості ОСОБА_8 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінальних правопорушень обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів виходитись з такого.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до положень ст.12 КК є тяжкими, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, зокрема й за аналогічні злочини, має не зняті та непогашені судимості, не одружений, офіційно не працевлаштований, непрацездатних осіб та/або неповнолітніх дітей на утриманні не має, з 2006 року неодноразово оглядався лікарем наркологом, востаннє 15.08.2023 року, має діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання психоактивних речовин, синдром залежності.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , районний суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та усунення заподіяної шкоди (за епізодом від 14.08.2024 року), оскільки обвинувачений повернув викрадене майно. Обтяжуючих покарання обставин районний суд не встановив.

Колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений раніше 10 разів притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів проти власності. До ОСОБА_8 неодноразово застосувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням. Проте обвинувачений належних висновків для себе не зробив та знову вчинив кримінальні правопорушення в цій же сфері. Більш того, злочин по відношенню до потерпілого ОСОБА_10 обвинувачений скоїв в період звільнення його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком за вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 07.06.2024 року, що характеризує ОСОБА_8 як особу, вкрай схильну до вчинення злочинів.

Вказані обставини свідчать, що призначення ОСОБА_8 покарання за минулі правопорушення не призвело до позитивних змін в особистості обвинуваченого та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що належних висновків обвинувачений для себе не зробив, на шлях виправлення не став та ставати не бажає, а навпаки продовжив свою злочинну діяльність.

Згідно наявної в матеріалах кримінального провадження досудової доповіді орган пробації дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб). Застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.

Враховуючи вказані обставини, вимоги та доводи захисника щодо необхідності призначення ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням положень ст.75 КК не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону. Адже як випливає зі змісту ст.75 КК, положення вказаної статті можуть бути застосовані при призначенні покарання у виді позбавлення волі строком до 5 років.

Проте ОСОБА_8 місцевим судом призначено покарання за сукупністю вироків за правилами ст.71 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць, що свідчить про неможливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК.

Призначене обвинуваченому судом покарання хоч і є фактично мінімально можливим, проте колегія суддів вважає його пропорційним і співмірним вчиненому, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Отже, посилання захисника в апеляційній скарзі на відсутність цивільних позовів не може якимось чином позначитись на вирішенні питання про призначення ОСОБА_8 покарання. А тому в цій частині доводи апеляційної скарги безпідставні.

Щодо посилання захисника на наявність пом`якшуючих покарання обставин, колегія суддів зазначає, що перелічені апелянтом пом`якшуючі покарання обставини були враховані місцевим судом при визначенні виду та розміру покарання.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_8 неофіційно працював та допомагав матері по господарству, не можуть бути враховані як підстави для пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання, оскільки обвинувачений належних висновків для себе не зробив, розкаяння не проявив і знову вчинив кримінальні правопорушення у даному провадженні, зокрема й в період звільнення його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком за вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 07.06.2024 року.

Щодо твердження захисника в апеляційній скарзі на наявність у ОСОБА_8 тяжких захворювань, колегія суддів зауважує на відсутності в матеріалах кримінального провадження документальних підтверджуючих даних. Не надано таких доказів і стороною захисту ні до апеляційної скарги, ні безпосередньо під час апеляційного розгляду.

На переконання колегії суддів, поведінка обвинуваченого вказує на схильність ОСОБА_8 до вчинення ним кримінальних правопорушень, демонструє його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Колегія суддів з огляду на зазначені вище обставини вважає, що досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства є неможливим. А тому застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК за обставин даної справи буде суперечити загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його основної мети.

Відтак, на переконання колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене обвинуваченому судом покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тому підстав для застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не вбачається.

Переконливих аргументів, які би доводили явну суворість призначеного ОСОБА_8 за вироком суду покарання, в апеляційній скарзі захисника не наведено, що обумовлює її відхилення.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне в порядку ч.2 ст.404 КПК змінити вирок суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, кримінальним законом не передбачено можливості призначення покарання за окремими епізодами злочинної діяльності, відповідальність за які передбачена однією частиною статті КК.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції визнав винним ОСОБА_8 у вчиненні двох епізодів крадіжок, відповідальність за які передбачена ч.4 ст.185 КК.

Тобто вчинені ОСОБА_8 злочини підпадають під дію однієї і тієї ж норми закону України про кримінальну відповідальність (частина 4 статті 185 КК).

Між тим, районний суд призначив ОСОБА_8 покарання за кожне кримінальне правопорушення.

Крім того, суд першої інстанції при призначенні покарання за вказані епізоди злочинної діяльності застосував вимоги ч.1 ст.70 КК (за сукупністю злочинів) та ч.1 ст.71 КК (за сукупністю вироків).

Частиною 1 статті 33 КК встановлено, що сукупністю злочинів визнається вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден з яких її не було засуджено.

Колегія суддів зазначає, що в даному кримінальному провадженні відсутня сукупність злочинів і кримінальним законом не передбачено можливості призначення покарання за окремими епізодами злочинної діяльності, відповідальність за які передбачена однією частиною статті КК, тому застосування положень частини 1 статті 70 КК при призначенні ОСОБА_8 покарання є зайвим.

Таким чином, оскільки останній епізод злочинної діяльності ОСОБА_8 скоїв після постановлення попереднього вироку, суд першої інстанції мав призначити обвинуваченому остаточне покарання лише на підставі положень статті 71 КК за сукупністю вироків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 01 листопада 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку суду посилання на необхідність застосування положень ч.1 ст.70 КК України при визначенні остаточного виду і розміру покарання.

Виключити з резолютивної частини вироку суду:

- посилання в першому абзаці «за кожне кримінальне правопорушення»;

- другий абзац рішення суду про призначення покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4