КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №761/5786/24 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/2794/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

18 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000213 від 01.02.2024 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Розкішного Київської області, українця, громадянина України, який здобув вищу освіту, не працюючого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим за ч. 1 ст. 309 КК України і призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від призначеного судом покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 , посягаючи на встановлені законодавством України суспільні відносини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, маючи умисел, спрямований на незаконне придбання, зберігання наркотичного засобу без мети збуту, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, вчинив кримінальний проступок у сфері незаконного обігу наркотичних засобів за наступних обставин.

Так, ОСОБА_6 , у невстановлені досудовим розслідуванням часі та місці, але не пізніше 01.02.2024, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, придбав від невстановленої досудовим розслідуванням особи, матеріали відносно якої виділено та скеровано для подальшої перевірки до сектору превенції Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон) та почав його незаконно зберігати, з метою власного вживання без мети збуту.

01.02.2024, приблизно о 17 год. 00 хв., ОСОБА_6 , який у правій кишені одягнутого на ньому пальто, зберігав наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон) та знаходився за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 107, зупинено працівниками Шевченківського УП ГУНП у м. Києві і на запитання поліцейських чи має ОСОБА_6 при собі заборонені предмети, останній відповів, що у правій кишені одягнутого на ньому пальто зберігає наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон).

Після чого, на місце події викликано слідчо-оперативну групу Шевченківського УП ГУНП у м. Кисві.

У подальшому, 01.02.2024 у період часу з 18 год. 22 хв. по 18 год. 29 хв., за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 107, в ході затримання ОСОБА_6 , під час проведення його особистого обшуку, працівниками Шевченківського УП ГУНП у м. Києві вилучено наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон), масою 0,044 г.

Таким чином, ОСОБА_6 незаконно придбав та зберігав наркотичний засіб без мети збуту, тобто вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 309 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений та захисник подали апеляційну скаргу, в якій просили вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року змінити, призначити ОСОБА_6 покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянти вказують, що обвинуваченому не було належним чином роз`яснено особливості розгляду кримінального провадження в порядку спрощеного провадження, про наслідки такого розгляду обвинувачений обізнаний не був, зміст спрощеного провадження йому не зрозумілий. Також обвинуваченому не було роз`яснено право на звільнення від кримінальної відповідальності в порядку ч. 4 ст. 309 КК України.

Також апелянти зазначають, що в оскаржуваному вироку невірно встановлено, що обвинувачений не має на утриманні осіб, так як він перебуває в зареєстрованому шлюбі, має на утриманні двох малолітніх дітей та мати-пенсіонерку.

Крім того, в апеляційній скарзі йдеться про те, що матеріальний стан ОСОБА_6 дозволяє сплатити штраф, який передбачений санкцією ч. 1 ст. 309 КК України, обвинувачений на час судового розгляду мав постійне джерело доходу, надаючи замовнику послуги з розробки сайтів, що підтверджується копією договору про надання послуг з розробки сайтів №1 від 08 січня 2024, укладеного з ФОП ОСОБА_9 , має вищу освіту.

Отже, з урахуванням вказаних обставин, обрання судом найсуворішого виду покарання з передбачених санкцією інкримінованої статті, на думку апелянтів, є необґрунтованим. При цьому суд невірно встановив обставини, які характеризуються особу обвинуваченого, не врахував щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Крім того, апелянти вказують на не забезпечення обвинуваченому належної правової допомоги, не роз`яснення наслідків здійснення судового розгляду в порядку спрощеного провадження, що суперечить вимогам КПК України, є істотним порушенням права на захист, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Окрім іншого, апелянти зазначають, що станом на момент винесення оскаржуваного вироку обвинувачений, будучи хворим на наркоманію, проходив лікування від наркотичної залежності, що підтверджується копією довідки ТОВ «МЕД ЄЙД».

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно із ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст. 381 КПК України суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції були виконані належним чином.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що до обвинувального акту прокурором ОСОБА_10 було долучено клопотання, в якому останній, враховуючи те, що підозрюваний ОСОБА_6 беззаперечно визнає свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності, у відповідності до положень ч. 1 ст. 302 КПК України просив суд розглянути кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Також, до обвинувального акта було долучено письмову заяву підозрюваного ОСОБА_6 , яка складена за участі захисника ОСОБА_11 , в якій ОСОБА_6 зазначив, що свою вину у вчиненні кримінального проступку він беззаперечно визнає, згоден із встановленими досудовим розслідуванням обставинами.

Крім того, у вказаній заяві підозрюваний зазначив, що йому роз`яснено та зрозуміло зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, а також про його обізнаність у тому, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Також, у цій заяві захисником підтверджено добровільність беззаперечного визнання винуватості підозрюваним, його згоду із встановленими в результаті досудового розслідування обставинами і згоду на розгляд обвинувального акта за його відсутності.

Таким чином, встановивши добровільність позиції обвинуваченого, який беззаперечно визнав свою вину у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, не оспорював та погодився з встановленими досудовим розслідуванням обставинами, надав згоду на розгляд обвинувального акта за його відсутності у спрощеному провадженні та підтвердив роз`яснення йому та зрозумілість особливостей апеляційного оскарження вироку суду першої інстанції за результатами спрощеного провадження, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 381, 382 КПК України розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні у відсутність учасників судового провадження, за встановленими органом досудового розслідування обставинами,які не оспорювались учасниками судового провадження.

За таких обставин доводи апеляційної скарги, про те що обвинуваченому не було роз`яснено умови та наслідки, розгляду справи в порядку ст. 381, 382 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами справи. При цьому, посилання захисника на те, що обвинувачений не усвідомлював своїх дій та зміст спрощеного провадження йому був незрозумілим, колегія суддів вважає непереконливим, зважаючи на те, що обвинувачений є фізично здоровою людиною, на спеціальних медичних обліках не перебуває та, як на це послався сам захисник, має вищу освіту, тобто є освідченню людиною.

Не вбачає колегія суддів і порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки останній був забезпечений захисником безоплатної вторинної правової допомоги адвокатом ОСОБА_11 .

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу без мети збуту, тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються встановленими органом досудового розслідування обставинами, які досліджувались у спрощеному провадженні, а тому згідно із ч. 1 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню та перегляду не підлягають.

З приводу доводів апеляційної скарги захисника та обвинуваченого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Всупереч доводам апеляційної скарги, суд першої інстанції при призначенні покарання повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, фактичні обставини його вчинення, те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, має постійне місце проживання, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, щиро розкаюється у вчиненому, не має осіб на утриманні, відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, обставиною, що пом`якшує покарання, суд першої інстанції визнав і врахував, щире каяття обвинуваченого.

Врахувавши сукупність вище наведених обставин, принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у межах, установлених санкцією ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі, звільнивши на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням та покладенням, передбачених ст.76 КК України обов`язків.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засуджених і попередження нових злочинів, а встановлений іспитовий строк буде необхідним контролем за поведінкою ОСОБА_6 з боку уповноваженого органу пробації.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 не в повному обсязі було враховано дані про його особу, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції врахував всі обставини, які враховуються при призначені покарання, передбачені статтею 65 КК України, в тому числі дані про особу обвинуваченого та наявність обставини, що пом`якшує покарання, надав їм правову оцінку і призначив обвинуваченому таке покарання, яке є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.

Що стосується доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, то на переконання колегії суддів, вони не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 самостійно до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину не з`явився, його дії були викриті співробітниками поліції самостійно,усі факти та обставини вчиненого злочину були встановлені правоохоронними органами, жодних нових фактів по справі, ніж ті, що були встановлені слідством самостійно, обвинувачений не повідомив, а тому така поведінка обвинуваченого не може свідчити про активне сприяння у розкритті злочину. Не встановлено такої обставини, і під час досудового розслідування дізнавачем і прокурором.

Безпідставними є і посилання апелянтів, як на підстави для пом`якшення покарання, того, що обвинувачений ОСОБА_6 перебуває у зареєстрованому шлюбі та має двох малолітніх дітей та мати-пенсіонерку, оскільки зазначені обставини жодним чином не знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення. Щодо утримання ОСОБА_6 неповнолітніх дітей, то як слідує із рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20.12.2023 і даний факт не заперечувався обвинуваченим в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, діти обвинуваченого проживають з його дружиною, яка у зв`язку із відсутністю будь-якої допомоги на утримання дітей зі сторони ОСОБА_6 , звернулась з позовом про стягнення з останнього аліментів на їх утримання. Даних про те, що його мати-пенсіонерка потребує догляду та знаходиться на утриманні обвинуваченого, матеріали справи не містять і до апеляційного суду таких доказів надано не було.

Твердження апелянтів про те, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне джерело доходу, що підтверджується копією договору про надання послуг з розробки сайтів №1 від 08 січня 2024, укладеного з ФОП ОСОБА_9 , не є безумовною підставою для призначення йому покарання у виді штрафу, оскільки при призначені покарання враховуються всі обставини, передбачені статтею 65 КК України, в тому числі і попередня поведінка обвинуваченого, яка у своїй сукупності, зважаючи на дані з вимоги СІП Шевченківського УП ГУНП у м. Києві свідчить про те, що до ОСОБА_6 вже застосовувалось покарання у виді штрафу за аналогічне кримінальне правопорушення, однак таке покарання не мало належного виховного впливу на обвинуваченого, тобто не було необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

З врахуванням наведеного, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання дотримався вимог кримінального закону, врахував всі, передбачені ним обставини у їх сукупності, і підстав призначення покарання у виді штрафу, як про це ставить питання захисник та обвинувачений, колегія суддів не вбачає.

Щодо проходження амбулаторного лікування ОСОБА_6 з діагнозом F11.22 (Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів), то колегія суддів зауважує, що згідно із ч.4 ст.309 КК України особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності за дії, передбачені ч.1 ст.309 КК України. Підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у такому випадку є добровільне звернення до лікувального закладу особи, яка хворіє на наркоманію, та розпочате нею лікування від наркоманії.

Добровільним в контексті ч.4 ст.309 КК України слід вважати таке звернення особи до лікувального закладу, яке здійснюється за її особистою згодою, або згодою законного представника, що мало місце до моменту виходу суду першої інстанції до нарадчої кімнати для ухвалення рішення у кримінальному провадженні.

Водночас, з долученої до апеляційної скарги довідки вбачається, що ОСОБА_6 перебував на амбулаторному лікуванні з ЗНТ в ТОВ «Мед Ейд» з 26.02.2024 по 21.09.2024, тобто розпочав лікування після ухвалення оскаржуваного вироку.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, копія довідки ТОВ «Мед Ейд» про перебування на лікуванні ОСОБА_6 з діагнозом F11.22 (Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів), за відсутності медичних документів щодо лікування останнього, принаймні, відповідного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого, або висновку за результатами медичного обстеження, проведеного відповідно до Закону "Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними" №62/95-ВР, яким особі було встановлено діагноз «наркоманія» є недостатньою та не дає достатніх підстав для звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч.4ст.309 КК України.

Додаткових доводів, які б могли бути підставою для скасування вироку апелянтами до апеляційного суду не надано.

Будь - яких істотних порушень кримінально-процесуального законодавства, які б ставили під сумнів правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_6 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги сторони захисту.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року у кримінальному провадженні №0000213 від 01.02.2024 щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 309 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4