Справа № 372/4151/23
Провадження № 1-кп-79/25
В И Р О К

іменем України

21 лютого 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі: ОСОБА_4 ,

за участю прокурора: ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Обухові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000010 від 04 січня 2021 року за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області громадянина України, учня Лісниківського ліцею імені Михайло Грушевського, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України,

В С Т А Н О В И В:

На початку червня 2023 року, точної дати та часу судом не встановлено, неповнолітній ОСОБА_7 та малолітня ОСОБА_10 проводили спільне дозвілля у буд.

АДРЕСА_2 . Коли ОСОБА_7 та ОСОБА_10 перебували у будинку за вищевказаною адресою, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним, вагінальним та анальним проникненням в тіло ОСОБА_10 із використанням своїх геніталій.

ОСОБА_7 діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, усвідомлюючи власні фізичні перевагами над ОСОБА_10 , з сексуальних мотивів, з метою вчинення дій сексуального характеру запропонував малолітній ОСОБА_10 пройти в одну із кімнат будинку АДРЕСА_2 .

В подальшому ОСОБА_7 реалізуючи свій злочинний умисел, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, усвідомлюючи, що вчиняє дії щодо особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, перебуваючи на ліжку почав роздягати малолітню ОСОБА_10 , а саме зняв з неї шорти та спідню білизну, після чого зняв з себе шорти, оголивши свої геніталії, та чинив дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним та анальним проникненням у тіло малолітньої ОСОБА_10 .

Продовжуючи свій злочинний умисел, перебуваючи у тому ж місці, ОСОБА_7 поставив малолітню ОСОБА_10 на коліна та помістив свій статевий орган до ротової порожнини останньої та змусив її здійснювати оральну стимуляцію його статевого органу.

В судовому засіданні обвинувачений винним себе у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та відмовився давати покази на підставі ст.63 Конституції України.

Законний представник обвинуваченого, ОСОБА_8 також відмовився давати покази на підставі ст.63 Конституції України.

Колегією суддів з врахуванням положень ч. 11 ст. 615 КПК України, в порядку ст. 225 КПК України, були досліджені покази потерпілої ОСОБА_10 , яка суду показала, що до них в гості додому в смт. Козин приїздив ОСОБА_11 . Коли вони грались він її ображав та забирав іграшки, ходили на дитячу площадку. Коли сталась дана подія вона не пам`ятає, це було вдень, вони втрьох разом гуляли, вона, ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 . Потім разом пішли до будинку. ОСОБА_11 кидав її на ОСОБА_12 . ОСОБА_12 сказав щоб вона щось йому показала і їй віддадуть телефон, але йому вона нічого не показувала. Вони втрьох пішли до кімнати, ОСОБА_11 її тримав за шию, а ОСОБА_12 її роздягав, зняв футболку та шорти. Потім ОСОБА_11 почав це роботи з нею, говорив: «ну давай». Положив, почав трогати, і показував ОСОБА_12 як це треба робити. ОСОБА_11 це робив з нею п`ять разів. Вона боялась про це розповідати. ОСОБА_11 просив, щоб вона нікому не розповідала. Також під час допиту малолітня потерпіла на малюках показувала частини тіла, за які торкався обвинувачений своїм статевим органом і куди їй засовував.

Законний представник потерпілої ОСОБА_9 суду показала, що про факт зґвалтування, дізналась з повідомлення що прийшло у службу у справах дітей. Потім про це розповіла сама ОСОБА_10 в ході досудового розслідування, оскільки її та сестру було вилучено з родини та в подальшому мати позбавлена батьківських прав. ОСОБА_10 повідомила що ОСОБА_7 неодноразово з нею це робив, займався сексом, та заставляв брати до рота. Дитина повідомляла мамі про це, однак мати не реагувала та сварила, дочку, ставила на гречку. Була під час огляду ОСОБА_13 в гінеколога, під час психолого-психіатричної експертизи та під час допиту де ОСОБА_14 зазначала, що саме ОСОБА_11 її ґвалтував як орально так і вагінально. Також потерпіла повідомляла, що обвинувачений спочатку її роздягав, садив на свій статевий орган, терся, пхав свій статевий орган потерпілій не лише в піхву, а й в попу, мацав її. Просила обрати покарання пов`язане з позбавленням волі.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що про факт зґвалтування ОСОБА_10 дізналась від її матері, які прийшла до неї з`ясовувати відносини, оскільки звинувачували ОСОБА_11 та ОСОБА_12 що вони зґвалтували ОСОБА_16 . Коли почали розбиратись, то ОСОБА_14 розповіла, що ОСОБА_11 займався з нею сексом і в пісю і в попу. ОСОБА_12 до цього не причетний, він ОСОБА_16 не трогав, та підтвердила що саме ОСОБА_7 причетний до вказаних дій. Також ОСОБА_14 повідомила, що ОСОБА_7 це робив «як в пісю так і в попу», неодноразово. На запитання, для чого ти це робив, ОСОБА_11 повідомив що «так роблять його батьки». В службу у справах дітей повідомила вона.

Свідок ОСОБА_17 суду показав, що він є товаришем ОСОБА_12 , інколи гуляли на площадці з ОСОБА_11 . ОСОБА_12 йому розповідав влітку, коли вони гралися в гру «бутилочка», що бачив, як ОСОБА_11 та ОСОБА_14 лежали на кроваті голі і ОСОБА_11 її трогав, та щось з нею робив.

Свідок ОСОБА_18 суду показав, що коли прийшов влітку в гості до ОСОБА_13 то бачив як в кімнаті ОСОБА_11 з ОСОБА_19 лежали голі, та робили так як роблять дорослі чоловік та жінка. Як ОСОБА_11 з ОСОБА_19 займається сексом він бачив через щілину у дверях, це тривало півгодини, чув їх звуки і бачив як вони лежали один на одному. Він бачив як статевий член ОСОБА_11 проникав в зад ОСОБА_13 . В кімнаті ще був ОСОБА_12 , який ходив по кімнаті та сміявся. Ліза просила ОСОБА_11 її відпустити і плакала, а вони їй говорили що це прикольно. Це був його секрет і він нікому не розповідав.

Також з врахуванням положень ч. 11 ст. 615 КПК України, в порядку ст. 225 КПК України, судом були досліджені покази неповнолітнього свідка ОСОБА_20 , який показав, що він бував у гостях у ОСОБА_13 влітку. Спочатку всі сиділи на кухні. Потім ОСОБА_11 з ОСОБА_19 пішли до кімнати, він побачив як ОСОБА_11 її роздягнув і сам роздягнувся. Вони голими лежали на ліжку і ОСОБА_11 в неї щось пихав вперед, взад та поміщав свій статевий орган їй в рот. Це тривало недовго. Потім він пішов на площадку.

Допитана в судовому засіданні експертпсихолог ОСОБА_21 підтримала раніше надані висновки, відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , крім того, зазначила, що під час спілкування з ОСОБА_7 останній виражав жаль щодо свого вчинку, та розкаявся. Потерпіла ОСОБА_10 , усвідомлювала що з нею відбувалось і адекватно сприймала дійсність, вона не схильна до навіювань. Обвинувачений усвідомлював свої дії, хоча й має розумову відсталість. Він розумів що вступає в статеві стосунки.

Допитана в якості спеціаліста дитячий гінеколог ОСОБА_22 , суду пояснила, що особисто оглядала потерпілу. Відповідно до огляду ніяких ушкоджень на статевих органах не виявлено. У потерпілої ознак зґвалтування, як то крововиливи, тріщини виявлені не були. Якби було проникнення неприроднім способом залишились би тріщини, якби було регулярне проникнення природнім способом то дівоча пліва могла бути розтягнена, однак такого не було. Дівоча пліва у вказаному віці, не є еластична та важче піддається ушкодженню.

Допитані в судовому засіданні судово-медичні експерти ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , підтримали висновок №97/к від 06.09.2024 року. Та показали, що ними особисто неповнолітня ОСОБА_10 не оглядалася, висновок складено на підставі даних наявних в матеріалах справи. Крім того зазначили, що при статевому акті можливі випадки, що дівоча пліва лишається не пошкодженою, оскільки організм індивідуальний та підростає. Відповідних даних, що свідчили б про проникнення немає. Дівоча пліва у потерпілої збережена, будь які тілесні ушкодження відсутні.

Незважаючи на не визнання провини обвинуваченим ОСОБА_7 , його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, повністю також підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та дослідженими в ході судового розгляду доказами:

- Протоколом огляду місця події від 23.06.2023 року з фото таблицею до нього в якому зазначено, що 23.06.2023 року в період часу з 18 год. 20 хв. до 19 год. 00 хв. був проведений огляд домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_3 , під час якого було зафіксовано місце вчинення сексуальних дій відносно ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 59-66);

- Рішенням Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 1 від 16.06.2023 року в якому зазначено про відібрання малолітніх дітей ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_26 ІНФОРМАЦІЯ_3 , від їх матері ОСОБА_27 ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з виникненням безпосередньої загрози для життя та здоров`я малолітніх дітей, та затверджено акт про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють від 16.06.2023 року (т. 1 а.с. 67);

- Наказом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 32 від 03.04.2023 року, яким поставлено на облік ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як дитину, що опинилася у складних життєвих обставинах (т. 1 а.с. 68);

- Актами обстеження умов проживання №21 від 03.04.2023 року, №40 від 16.06.2023 року, №41 від 19.06.2023 року, малолітніх дітей за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до яких встановлено, що родина потребує постановки на облік СЖО, матір дітей не створила належних умов проживання та розвитку для своїх малолітніх дітей, та що житлове приміщення не придатне для проживання та виховання малолітніх дітей (т. 1 а.с.70- 72);

- Заявою ОСОБА_27 від 19.06.2023 року до Обухівського РУП ГУНП в Київській області, про вчинення кримінального правопорушення щодо її дочки ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 73);

- Протоколом допиту малолітнього (неповнолітнього) потерпілої від 23.06.2023 року та відтвореним в судовому засіданні аудіо та відео записом, за участю законного представника, та психолога, яка показала, що в гості до них додому приїздить ОСОБА_11 . Інколи він забирав в неї іграшки, в той день вони та ОСОБА_12 теж грались на площадці і пішли до будинку. В будинку їй ОСОБА_12 говорив покажи, віддамо тобі телефон, але вона відмовилась. Потім ОСОБА_11 з нею пішли в кімнату де, ОСОБА_11 почав її роздягати, а потім попросив взяти до рота. ОСОБА_12 допомагав знімати шорти, а ОСОБА_11 тримав. Далі ОСОБА_11 показала, проникав своїм статевим органом в її статеві органи. З його статевого органу щось виділялось, і потрапляло їй до рота. (т. 1 а.с. 73-80);

- Висновком судово-медичного експерта №86 від 04.07.2023 року, в якому вказується, що при судово-медичній експертизі ОСОБА_10 , 2015 року народження, був виявлений синець в правій здухвинній ділянці, який утворився в проміжок часу, що становить близько 7-14 діб, від дій тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, та за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень. Будь-яких ушкоджень в ділянці статевих органів та заднього проходу, а також ознак неприродного статевого акту у малолітньої ОСОБА_10 , 2015 року народження, не виявлено. (т. 1 а.с. 81-82);

- Професійним висновком кандидата психологічних наук ОСОБА_28 щодо перебігу психологічної роботи з малолітньою ОСОБА_10 на базі «Зеленої кімнати» Солом`янського УП ГУНП у м. Києві від 07.06.2022 року, відповідно до якого малолітня ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазнала психологічної травми з боку ОСОБА_7 . На час роботи з дитиною в Зеленій кімнаті не вдалося з`ясувати характер і деталі травмінних для дитини подій в наслідок активізації в неї захисних механізмів «витіснення» та «відкидання». Для подальших слідчих дій, з метою уникнення ретравматизації дитини, слід використовувати ранні (після травмінних подій) показання та свідчення малолітньої ОСОБА_10 , 2015 року народження. (т. 1 а.с. 83-85);

- Висновком судово-психіатричного експерта № 300 від 27.06.2023 року, в якому вказується, що ОСОБА_10 виявляє достатній для свого віку рівень психічного розвитку, у неї відсутні порушення пам`яті, уваги, сприйняття, у неї достатньо розвинена здатність до сприйняття інформації про конкретні предмети та до встановлення елементарних причинно-наслідкових зв`язків. Тому під час скоєння відносно неї інкримінованих дій вона могла правильно сприймати обставини, які досліджуються в кримінальному провадженні. У ОСОБА_10 відсутні індивідуально-психологічні особливості та емоційні прояви, які б обмежили її адекватно сприймати оточуючу дійсність та повідомляти про неї. Але внаслідок малолітнього віку підекспертна могла правильно сприймати лише зовнішню сторону обставин, які мають значення в кримінальному провадженні, без розуміння її суті. ОСОБА_10 не виявляє ознак фантазування та навіювання, які могли б здійснити суттєвий вплив на характер її показів (т. 1 а.с.92-93);

- Протокол проведення слідчого експерименту від 27.06.2023 року та відтвореним в судовому засіданні диском з аудіо та відео записом слідчого експерименту за участю неповнолітнього свідка ОСОБА_20 , в якому він показав про обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме що бачив як ОСОБА_11 у кімнаті роздягнув ОСОБА_16 і вони займались статевим актом, а потім оральним сексом. (т. 1 а.с.94-96);

- Протоколом допиту неповнолітнього свідка ОСОБА_20 від 23.06.2023 року та відтвореним в судовому засіданні диском з аудіо та відео записом. Під час якого неповнолітній свідок показав, що перебуваючи в спальні він бачив, як ОСОБА_11 роздягнув ОСОБА_16 , зняв шорти, футболку, та труси, а потім почав пихати куди тільки можна, в попу, спереду і в рот. ОСОБА_11 стояв а Ліза лежала, потім вона стояла на колінах а він брав за шию та давив а вона в нього брала до рота. (т. 1 а.с. 97-102);

- Висновком судово-психіатричного експерта № 309 від 29.06.2023 року, в якому вказується, що ОСОБА_20 має достатній рівень розвитку когнітивних процесів (уваги, пам`яті, мислення) та інтелекту. Тому він міг правильно сприймати, запам`ятовувати та відтворювати обставини, які досліджуються в кримінальному провадженні. ОСОБА_20 не притаманні будь-які індивідуально-психологічні особливості та емоційні прояви, які б обмежили його адекватно сприймати обставини, які досліджуються в кримінальному провадженні, та повідомити про них. Не виявляє ознак фантазування та навіювання, які могли б здійснити суттєвий вплив на характер його свідчень. ОСОБА_20 не виявляє ознак фантазування та підвищеного навіювання, які б могли б здійснити суттєвий вплив на характер його свідчень (т. 1 а.с.112-113);

- Висновком судово-психіатричного експерта № 370 від 28.08.2023 року, в якому зазначено, що ОСОБА_7 під час скоєння інкримінованих йому дій страждав на легку розумову відсталість (за MKX F70.0). ОСОБА_7 у період вчинення інкримінованих йому дій в тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності не перебував. За своїм психічним станом у період вчинення інкримінованих йому дій міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В даний час страждає на легку розумову відсталість (за MKX F70.0). За своїм психічним станом на даний час може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. Даних за алкогольну або наркотичну залежність у ОСОБА_7 не виявлено. Рівень розумового розвитку ОСОБА_7 не відповідає його віковому періоду. ОСОБА_7 притаманні такі індивідуально-психологічні особливості, як поверхневість емоційних переживань та проявів, вольова нестійкість, конформність по відношенню до особи, яку він вважає авторитетом, схильність до захисних та демонстративних форм поведінки, легковажне відношення до соціальних та особистісних проблем, слабкість вольового радикалу, самопоступливість, недостатнє критичне самоцінювання. ОСОБА_7 з урахуванням його емоційного стану, індивідуально-психологічних особливостей під час скоєння інкримінованих йому дій міг правильно сприймати обставини, які мають значення в кримінальному провадженні та давати про них відповідні покази (т. 1 а.с.114-116);

- Висновком судово медичної експертизи від 06.09.2024 року №97-к, в якому зазначено, що згідно даних «Висновку експерта» №86 від 26.08.-04.07.2023 року при огляді малолітньої ОСОБА_10 лікарем судово-медичним експертом Обухівського районного відділення ОСОБА_29 (КЗКОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» в присутності дитячого гінеколога КНП УМР «Обухівська БЛІЛ» ОСОБА_22 встановлено наступне: «Дівоча пліва збережена, лабіального типу; слизова входу в піхві блідо-рожевого кольору. Будь-яких ушкоджень на статевих органах, в тому числі крововиливів, а також рубців не виявлено. Задньопрохідний отвір зімкнутий, деякої воронкоподібної форми. Шкіра довкола нього чиста, складчастість добре виражена, без будь-яких ушкоджень в тому числі крововиливів та рубцевих змін…». Виходячи з вищевказаних результатів огляду неповнолітньої ОСОБА_10 26.08.2023 року, станом на час проведення експертизи («Висновок експерта» №86 від 26.08.-04.07.2023 року) будь-яких ознак (рубців, зміни тканин, слизової оболонки) в ділянці статевих органів, навколо заднього проходу, які можуть виникати на місці ушкоджень (крововиливи, садна, розриви) при скоєнні природного або неприродного статевого акту, не виявлено. Необхідно відмітити, що випадки скоєння природного статевого акту з проникненням в піхву без ушкоджень дівочої пліви та скоєння не природного статевого акту з проникненням в задній прохід без ушкоджень навколо нього та слизової оболонки в цілому можливі (т. 2 а.с.93-97);

В судових дебатах сторона захисту адвокат ОСОБА_6 , просив визнати невинним ОСОБА_7 в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 152 КК України, та виправдати його у зв`язку із тим, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення ним вказаних кримінальних правопорушень.

При цьому жодні докази стороною захисту під час судового розгляду не надавалися, клопотань про дослідження інших доказів від учасників провадження не надходило.

Захисник послався на те, що допит неповнолітньої потерпілої в судовому засіданні не проводився, що позбавило можливості захист поставити їй питання, просив визнати протокол допиту потерпілої, як недопустимий доказ, також просив не брати до уваги покази неповнолітніх свідків, оскільки останні не попереджались про кримінальну відповідальність, та зазначив що жодним висновком експертизи не підтверджено скоєння обвинуваченим природного чи неприродного статевого акту з потерпілою, оскільки в неї відсутні будь-які ушкодження в ділянці статевих органів та заднього проходу, а тому винуватість обвинуваченого у скоєнні ним злочину є недоведеною, в зв`язку з чим він підлягає виправданню.

Однак колегія суддів вважає доводи захисту непереконливими і такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки судом не встановлено порушень вимог КПК України при дослідженні зазначених доказів.

На початку оцінки, суд звертає увагу на загальні положення щодо доказування в кримінальному процесі, застосування яких в даному конкретному випадку створює умови для реалізації завдань кримінального провадження.

Так, частиною другою статті 17 КПК закріплено стандарт доказування «поза розумним сумнівом» перед застосовуванням якого, суд вважає за необхідне зазначити, що не будь-який сумнів можна констатувати як розумний, існування сумнівів при прийнятті рішення є природним та не означає, що в разі наявності таких рішення є неправильним. Поняття «поза розумним сумнівом» не тотожне поняттю «абсолютна впевненість», яка передбачає непохитність і відсутність будь-яких вагань.

Із статті 94 КПК випливає стандарт «внутрішнього переконання», зміст якого зводиться до того, що суд повинен вільно оцінювати докази на основі свого внутрішнього переконання, яке виникає не з вузької оцінки доказів наданих сторонами, а з оцінки їх з урахуванням життєвого досвіду суду та всіх обставин справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, що ґрунтується на вимогах ст.94 КПК України.

Вважаючи достатньо забезпеченими в ході судового розгляду процесуальні права сторони захисту та сторони обвинувачення на надання ними доказів на підтвердження та спростування висунутого обвинувачення, суд виходить із принципів реалізації права особи на справедливий суд, який закріплений в ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за яким винуватість особи у вчиненні злочину має бути доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 750/11509/18 від 01 квітня 2020 року.

Аналізуючи вище перелічені докази в їх сукупності, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, а також в сукупності з показаннями потерпілої, та свідків, суд приходить до висновку, що вказані докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

Крім того колегія суддів зазначає, що національним законодавством та міжнародними правовими актами, зокрема Конвенцією Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства (ратифікована із заявами Законом № 4988-VI від 20.06.2012 року), закріплено положення, відповідно до яких під час розслідування та розгляду кримінального провадження повинні вживатися усі можливі заходи для забезпечення як найкращих інтересів дитини та унеможливлення посилення вже отриманої травми, пов`язаної із сексуальним насильством.

На підставі викладеного, малолітня потерпіла судом під час розгляду справи не допитувалися, оскільки відповідно до Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства (ратифікована із заявами Законом України від 20.06.2012 № 4988-VI) судовим органам рекомендовано обмежити навантаження дітей, які отримали травму від сексуального насильства, під час розслідування та судового розгляду кримінального провадження, для попередження ретравматизації дітей, для можливості відреагування травматичних почуттів та початку зцілення психіки від отриманих травм, для повернення в звичайне життя. Для цього потрібно дати дітям можливість не згадувати ситуації травмування і не втручатися в механізми запам`ятовування, відтворення і збування подій.

Зазначене також узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 07.03.2024 у справі №719/131/22.

Малолітня потерпіла ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , була допитана під час досудового розслідування відповідно до положень ст. 225 КПК України слідчим суддею Обухівського районного суду Київської області в присутності законного представника та психолога.

Суд не вбачає жодних підстав для визнання показань малолітньої потерпілої, та показань неповнолітніх свідків надуманими, неправдивими чи неналежними, оскільки з висновків судово-психологічних експертиз слідує, що потерпіла, та неповнолітні свідки не схильні до перебільшення обставин подій, що відбувались, чи до їх вигадування, не схильні до надмірного фантазування та навіювання. Малолітня потерпіла під час скоєння відносно неї інкримінованих дій могла правильно сприймати обставини, які досліджуються в кримінальному провадженні. У ОСОБА_10 відсутні індивідуально-психологічні особливості та емоційні прояви, які б обмежили її адекватно сприймати оточуючу дійсність та повідомляти про неї. Але внаслідок малолітнього віку вона могла правильно сприймати лише зовнішню сторону обставин, які мають значення в кримінальному провадженні, без розуміння її суті.

Будь-якого впливу на малолітню потерпілу, чи неповнолітніх свідків, який би призвів до перекручення їх показів судом не встановлено.

Колегія суддів не має підстав ставити під сумнів показання малолітньої потерпілої, оскільки вони узгоджуються з представленими стороною обвинувачення письмовими доказами, у тому числі висновками експертних досліджень, наведеними вище, та показами свідків.

Відсутність пошкоджень в ділянці статевих органів (дівочої пліви) та заднього проходу у потерпілої не спростовує вчинення обвинуваченим дій сексуального характеру стосовно малолітньої дитини у виді вагінального, анального та орального проникнення із використанням геніталій обвинуваченого в тіло дитини. Також судом враховується, що малолітня потерпіла в силу свого віку перебувала у безпорадному стані тому не могла чинити опір. Опис характеру проникнень, тобто вчинення дій сексуального характеру щодо малолітньої підтверджується крім пояснень потерпілої, поясненнями свідків, які це бачили, та висновком експерта в якому зазначено, що випадки скоєння природного статевого акту з проникненням в піхву без ушкоджень дівочої пліви та скоєння не природного статевого акту з проникненням в задній прохід без ушкоджень навколо нього та слизової оболонки в цілому можливі.

Досліджені судом докази у їх сукупності спростовують доводи захисту. Підстав для визнання доказів недопустимими судом не встановлено, оскільки не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження, регламентованих ст. 87 КПК України.

Позиція обвинуваченого щодо невизнання ним своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 152 КК України, на думку колегії суду є неправдивою, направленою на пом`якшення своєї вини, та розцінюється судом як спосіб захисту власних інтересів та спробу уникнути кримінальної відповідальності, оскільки дана позиція повністю спростовується сукупністю зібраних по справі доказів які є логічними, послідовними, та взаємоузгоджуються між собою, а тому суд відхиляє доводи сторони захисту щодо недоведеності вини обвинуваченого.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

За змістом статті 152 КК України зґвалтуванням слід розуміти дії сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій або будь-якого іншого предмета.

Об`єктивна сторона зґвалтування за ст.152 КК України полягає у статевих зносинах, які поєднуються із: 1) застосуванням фізичного насильства; 2) погрозою його застосування (воля потерпілої особи пригнічується) або 3) з використанням безпорадного стану потерпілої особи (воля потерпілої особи ігнорується).

Перелік неправомірних дій, якими обумовлюється факт зґвалтування, є вичерпним. Кваліфікуючою ознакою злочину передбаченого ч.4 ст.152 КК України, є вчинення згвалтування щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та недоторканості особи» від 30.05.2008 року №5, під фізичним насильством, передбаченим диспозицією ст.152 КК України, слід вважати умисний зовнішній негативний вплив на організм потерпілої особи або на її фізичну свободу, вчинений з метою подолання чи попередження опору потерпілої особи або приведення її у безпорадний стан. Стан потерпілої особи слід визнавати безпорадним, коли вона, зокрема, внаслідок малолітнього віку, не могла розуміти характеру та значення вчинюваних з нею дій або не могла чинити опір. Згвалтування, згідно п.13 цієї ж Постанови, вважається закінченим злочином з моменту початку статевих зносин.

Відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.2 ст.8 КПК України суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В своєму рішенні у справі «М.С. проти Болгарії» (заява № 39272/98, рішення від 4 грудня 2003 року) Європейський суд з прав людини визначив, що держава має позитивні зобов`язання відповідно до статті 3 та 8 Європейської конвенції з захисту прав людини і основних свобод, які передбачають наявність покарання та ефективне розслідування здійснення будь-яких сексуальних контактів без згоди потерпілої.

Конвенція ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, встановлює що дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Відповідно до ст.ст.17,19 зазначеної Конвенції жодна дитина не може бути об`єктом незаконного посягання на її честь і гідність; держава вживає всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації.

Статтею 34 цієї Конвенції встановлено, що держава зобов`язана захищати дитину від усіх форм сексуальної експлуатації та сексуальних розбещень.

Законодавець забезпечує охорону та недоторканість статевої свободи особі, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її статі.

Норма ч.4 ст.152 КК України забороняє вчиняти будь-які дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло потерпілої особи, яка не досягла 14 років, з використанням геніталій або будь-якого іншого предмета, незалежно від її добровільної згоди.

Ця норма направлена на захист прав дитини як потерпілої особи, тому й запроваджується абсолютна заборона нашкодити її статевій свободі, навіть за її добровільної згоди. Законодавець, вводячи таке табу на посягання на статеву свободу дитини навіть з урахуванням її добровільної згоди, обґрунтовує своє рішення тим, що особа, яка не досягла чотирнадцяти років, через свій малий вік не може адекватно сприйняти події та усвідомлювати наслідки прийнятого рішення.

Отже, з`ясувавши обставини справи, оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності з врахуванням вимог ч.1 ст. 94 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 в тому, що він вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 152 КК України, тобто вчинив дії сексуального характеру, пов`язаних із оральним, вагінальним та анальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій (зґвалтування), вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Вирішуючи питання про призначення покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Конституційний Суд України зазначав, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих.

Згідно з ч. 2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження н ових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи із принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

У відповідності до вимог ст.50 КК України при призначенні міри покарання обвинуваченому, суд вважає за необхідне призначити такий захід примусу, який би був відповідною мірою кари за скоєне, сприяв виправленню засудженого та запобігав вчиненню інших кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст.12 КК України вчинений обвинуваченим злочин, передбачений ч.4 ст.152 КК України, є особливо тяжким злочином.

При призначенні покарання суд враховує практику рішень Європейського суду з прав людини, де в справі "Скополла проти Італії" від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При постановленні вироку суд враховує, що злочин, вчинений обвинуваченим є злочином проти статевої свободи та статевої недоторканності та заподіюють шкоду здоров`ю малолітньої дитини, що негативно впливає на нормальний фізичний, психічний і соціальний розвиток. Стаття 52 Конституції України зазначає, будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідується за законом. Конвенція про права дитини вважає завданням кожної держави надати дитині такий захист і піклування, які необхідні для її гаразду, захистити дитину від усіх форм дискримінації або покарання, фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, недбалого і брутального поводження та експлуатації, забезпечити їй здоровий розвиток тощо.

Згідно ст. 2 Конвенції "Про захист прав людини та основоположних свобод", право кожного громадянина на життя охороняється законом. Відповідно до ст.ст.3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, його особу та відношення до скоєного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні неповнолітньому обвинуваченому покарання, крім передбачених у статтях 65-67, 102 КК України обставин, суд відповідно до ч. 1 ст. 103 КК України враховує також умови його життя та виховання, рівень розвитку й інші особливості його особи.

Обставиною, що пом`якшує покарання суд вважає вчинення злочину неповнолітнім.

Обставини, що обтяжують покарання відсутні.

Відповідно до положень ст.ст. 50, 65 КК України, враховуючи тяжкість та характер діяння, обстановку, спосіб, місце і час його вчинення, форму, вид, ступінь вини, мотив і мету кримінального правопорушення, обставини, що безпосередньо пов`язані із вчиненням обвинуваченим кримінального правопорушення і характеризують поведінку останнього після вчинення злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є неповнолітнім, має постійне місце проживання та навчання, враховуючи стан його здоров`я, відсутність належної критичної оцінки скоєного, думку законних представників потерпілого, які просили призначити покарання із ізоляцією обвинуваченого від суспільства, суд вважає необхідним призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, оскільки такий вид покарання є достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

При визначенні строку покарання слід застосовувати приписи ч.3 ст.102 КК України.

При цьому суд вважає неможливим застосування ст.ст. 76, 104 КК України і звільнення обвинуваченого від відбування призначеного цим вироком покарання за умови виконання певних обов`язків, оскільки його виправлення неможливе без відбування покарання.

Підстав для застосування положень ст.ст. 69, 69-1 КК України суд не вбачає.

Запобіжний захід обвинуваченому у вигляді передання неповнолітнього обвинуваченого під нагляд батька слід залишити, оскільки клопотання про зміну запобіжного заходу жодним учасником процесу у встановленому законом порядку не заявлялись, а ризики, які приймались до уваги судом при його обранні, не зменшились і не відпали.

Речові докази - DVD-R диски, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження, залишити при справі.

Судові витрати відсутні.

Керуючись ст. ст. 100, 124, 373,374 КПК України, суд -

З А С У Д И В:

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України, та призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 , у вигляді передання неповнолітнього обвинуваченого під нагляд батька, залишити до вступу вироку в законну силу.

Час відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання в порядку виконання вироку.

Відповідно до ст. 374 КПК України, включити інформацію щодо ОСОБА_7 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Речові докази по справі: DVD-R диски, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження, залишити при справі.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий

ОСОБА_30 ОСОБА_2

ОСОБА_3