УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2025 року

м. Київ

справа № 279/752/24

провадження № 51-5632 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 липня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року,

встановив:

За вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 липня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Згідно з вироком, 10 листопада 2023 року у вечірній період, точного часу в ході досудового розслідування встановити не вдалося, між ОСОБА_5 та його дядьком ОСОБА_6 , які знаходилися в будинку за адресою, АДРЕСА_1 , під час спільного розпиття спиртних напоїв на ґрунті тривалих неприязних відносин виник словесний конфлікт, під час якого у ОСОБА_5 виник злочинний умисел направлений на умисне вбивство свого дядька.

В ході конфлікту ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно наніс один удар долонею в область обличчя ОСОБА_6 , внаслідок чого останній впав на підлогу. В подальшому обвинувачений ОСОБА_5 , усвідомлюючи свої протиправні дії направлені на протиправне заподіяння смерті потерпілому, який лежав на підлозі, зі значною силою прикладення продовжив наносити численні удари ногами обутими у взуття в область грудної клітини, тулубу, рук, ніг та інших частинах тіла, внаслідок чого потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження по критеріям небезпеки для життя і здоров`я, від яких він помер

Такими діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбаченеч.1 ст.115 ККа саме : умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, захисник ОСОБА_4 звернулася до суду з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити судові рішення таперекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК.

На думку захисника, попередні суди не взяли до уваги обставини, що пом`якшують покарання її підзахисному, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність малолітньої дитини на утриманні, дружини, яка перебуває в декретній відпустці, а також те, що конфлікт та бійка була розпочата потерпілим.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно зі ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Висновок про подію кримінального правопорушення та доведеність винуватості ОСОБА_5 в умисному вбивстві ОСОБА_6 за викладених у вироку обставин суд зробив, дотримуючись принципів змагальності, рівності сторін та вимог ст. 23 КПК, на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, оцінених відповідно до правил статей цього Кодексу.

Як убачається зі змісту долучених до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кваліфікуючи його дії за ч. 1 ст. 115 КК. в основу вироку обґрунтовано поклав наступні докази: покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 ; свідка ОСОБА_10 який ствердив у судовому засіданні, що раніше неодноразово ОСОБА_11 бив свого дядька ОСОБА_12 ; рапорт Коростенського РУП з якого видно, що 12 листопада 2023 року отримано заяву про те, що в м. Коростень на вул. Деповська, виявлено тіло потерпілого без ознак життя, наявні сліди побиття; протокол огляду місця події від 12 листопада 2023 року та фототаблиці до нього; лікарське свідоцтво про смерть №1537 від 13 листопада 2023 року яким встановлено, що причиною смерті ОСОБА_6 є комбінований травматично-геморогічний шок. Виявлені тілесні ушкодження на тілі трупа ОСОБА_6 мають прижиттєвий характер утворення; будь-яких інших тілесних ушкоджень які могли утворитися посмертно експертизою трупа не встановлено; висновок судово-психіатричного експерта № 564 згідно якого, в період вчинення злочину ОСОБА_5 виявляв клінічні ознаки емоційно-нестійкого розладу особливості ускладненого зловживанням алкогольними напоями, стан компенсації. Вищевказані зміни зі сторони психіки не досягали ступеню психічного захворювання, знаходились в межах патології особистості та не позбавляли його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними; акт спеціальної медичної комісії з проведення медичних оглядів доведено, що на момент огляду ОСОБА_5 не потребує примусових заходів медичного характеру; висновок дактилоскопічної експертизи; висновки експертів № 1465 та № 1467; висновок судової цитологічної експертизи; висновок молекулярно-генетичної експертизи № СЕ 19-23/73815-БД від 12 лютого 2024 року; протокол слідчого експерименту проведеного за участю ОСОБА_5 , з якого вбачається, як ОСОБА_5 наносив множинні, зі значною силою удари потерпілому; слідчий експеримент за участю свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

При цьому, суд врахував позицію обвинуваченого, який свою вину не визнав та вказував про те, що він не мав умислу на вбивство свого дядька ОСОБА_6 , однак місцевий суд розцінив зазначене як обраний спосіб захисту з метою пом`якшити провину за вчинене, оскільки дії обвинуваченого свідчать саме про умисел на вбивство, так як він наносив множинні удари лежачому потерпілому, який аж ніяк не створював будь-яких загроз для його життя чи здоров`я , різними предметами, зі значною силою прикладання в життєво - важливі органи.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам її касаційної скарги та обґрунтовано визнав їх неспроможними.

З наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду погоджується й колегія суддів касаційного суду.

Що стосується доводів захисника про відсутність у її підзахисного умислу на вбивство потерпілого, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство необхідно відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК). Згідно усталеної практики Верховного Суду, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), повинні ретельно досліджуватися докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема потрібно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 121 КК належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю заподіяння смерті відбувається єдиним способом - завданням тілесних ушкоджень.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Для відмежовування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, від убивства суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.

З огляду на викладене, відповідно до оскаржуваних судових рішень, механізм нанесення потерпілому тілесних ушкоджень та їх кількість беззаперечно свідчить про те, що дії засудженого були направлені виключно на позбавлення життя ОСОБА_6 , а враховуючи ще і поведінку засудженого після вчинення кримінального правопорушення, то слід дійти висновку, що покази останнього в судовому засіданні суду першої інстанції є лише його захисною позицією з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєння умисного вбивства.

Таким чином, суд касаційної інстанції погоджується з висновками попередніх судів про те, щов засудженого ОСОБА_5 був умисел на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_6 , а тому його дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК.

Посилання захисника на неврахування попередніми судами пом`якшуючих покарання обставин, а саме: щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину під час досудового розслідування, касаційний суд вважає безпідставними, оскільки зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК не визнав як в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду. Медичну допомогу потерпілому не намагався надати, залишив місце вчинення кримінального правопорушення та був затриманий в м. Коростені через декілька днів після вчинення кримінального правопорушення.

Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Даних про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, не встановлено, а касаційна скарга сторони захисту не містить переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність судових рішень постановлених щодо засудженого.

Відповідно до вимог кримінального процесуального кодексу, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 липня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3