"22" січня 2025 р. Справа № 363/3274/24
УХВАЛА

Іменем України

22 січня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі колегії суддів: головуючої - судді ОСОБА_1 , членів колегії: судді ОСОБА_2 , судді ОСОБА_3 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань у м. Вишгороді кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 25.06.2024 року №0000580, відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Біла Церква, Київської області, громадянки України, що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, обвинуваченої за ч. 2 ст. 111 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

22.01.2025 року прокурор звернувся до суду з клопотанням та,посилаючись на наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 4 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, просив суд продовжити обвинуваченій строк тримання під вартою, строком на 60 днів, без визначення розміру застави. Прокурор вказував на те, що ОСОБА_8 , обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину та, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке загрожує в разі визнання її винною, може вчинити дії, спрямовані на переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин. Прокурор не виключав можливість переховування ОСОБА_8 від суду на тимчасово неконтрольованих територіях України. Прокурор зазначив, що на теперішній час не встановлені всі спільники ОСОБА_8 , яким вона може повідомити про факт виявлення їх злочинної діяльності та обставини, які стали відомі їй під час проведення досудового розслідування та вже судового розгляду, що унеможливить притягнення до кримінальної відповідальності всіх винних осіб, враховуючи підтримку ОСОБА_8 протиправної діяльності російських окупаційних військ, в разі загострення воєнних дій на території України, існує ймовірність її сприяння представникам рф в проведенні підривної діяльності на шкоду державній безпеці України та перешкоджанню провадженню іншим чином. На думку прокурора, обвинувачена може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити те, в якому вона обвинувачується, оскільки її метою є надання представникам рф інформації щодо розташування ЗС України, остання планувала продовжити надавати відомості на шкоду держави, але в теперішній час така передача інформації припинилася, а відтак є всі підстави вважати, що обвинувачена, розуміючи, що представники рф можуть забезпечити її переховування на території рф, або на тимчасово окупованій території України, буде вважати, що єдиним способом уникнути відповідальності за вчинення протиправних дій, є доведення своїх злочинних намірів до кінця, продовжить кримінальне правопорушення у якому обвинувачується та вчинить інші протиправні дії, необхідні для передання представникам рф необхідної інформації. Прокурор посилався на те, що враховуючи характер інкримінованого кримінального правопорушення, яке пов`язано зі злочинами проти основ національної безпеки України, майновий стан обвинуваченої та інші обставини, визначені ст. 178 КПК України, жоден більш м`який запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе забезпечити запобігання існуючим ризикам, а також просив, відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, не визначати розмір застави, врахувавши положення ч. 6 ст. 176 КК України.

Захисник ОСОБА_6 проти клопотання прокурора заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні, посилався на те, що прокурором не доведено наявності обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 111 КК України, наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на які прокурор посилався у своєму клопотанні, а також не доведено недостатності застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, а тому просив змінити, обраний обвинуваченій запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на інший, більш м`який, поклавши на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України.

Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_7 проти клопотання прокурора заперечувала, звернулась до суду з клопотанням про заміну обвинуваченій запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, з покладенням на останню, у випадку необхідності, процесуальних обов`язків. При цьому вказувала на те, що прокурором не доведено наявності жодного ризику, на які він посилається в своєму клопотанні, досліджені судом всі документальні матеріали провадження вказують на невідповідність пред`явленого обвинувачення реальним обставинам справи, під час розгляду матеріалів справи не знайшла свого підтвердження інформація, зазначена в обвинувальному акті, що свідчить про необґрунтованість висунутого обвинувачення.

Обвинувачена ОСОБА_8 підтримала позиції своїх захисників.

Прокурор проти клопотання сторони захисту про заміну обвинуваченій запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, з покладенням на останню, у випадку необхідності, процесуальних обов`язків категорично заперечував, посилаючись на те, що існують, зазначені ним у клопотанні від 22.01.2025 року ризики, передбачені ст. 177 КПК України та, недостатність застосування до обвинуваченої інших, більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання, оскільки судовий розгляд триває, судом досліджено лише письмові докази та допитано двох свідків, всі заявлені стороною обвинувачення свідки та сама обвинувачена судом ще не допитувалися.

Дослідивши заявлені прокурором та захисником клопотання, вислухавши думку учасників процесу, суд приходить до наступного:

Стаття 331 КПК України вказує на те, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. При цьому в ирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Розділом ІІ глави 18 КПК України, зокрема ст. ст. 131, 176 вказаного Кодексу передбачено, що запобіжні заходи, в тому числі і тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується, випливає зі змісту ч. 1 ст. 177 КПК України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.Крім того, ч. 5 ст. 9 КПК України наголошує, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлюють, що законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 року, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Так, ч. 1 ст. 183 КПК України вказує на те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 6 та ч. 8 ст. 176 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років, випливає зі змісту ч. 2 п. 4 ст. 183 КПК України.

На момент звернення до суду з цим клопотанням, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Розглядаючи зазначені клопотання суд встановив, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.04.2024 року ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який був продовжений в ході досудового розслідування - ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18.06.2024 року, при цьому строк обраного запобіжного заходу спливав 25.07.2024 року. Ухвалою суду від 15.07.2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 12.09.2024 року, в задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_6 , про зміну запобіжного заходу відмовлено. Ухвалами суду від 09.09.2024 року, від 07.10.2024 року та від 04.12.2024 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовженострок дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 07.11.2024 року, по 05.12.2024 року включно та по 01.02.2025 року.

За правовими позиціями Європейського суду з прав людини- ризиками у кримінальному провадженні є наявність відомостей, які свідчать про можливість виникнення у майбутньому проявів протиправної поведінки обвинуваченого, тобто ризиком, у контексті кримінального провадження, є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню, судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Суд, ретельно вислухавши позицію сторін кримінального провадження та дослідивши подані прокурором та захисником клопотання вважає, що на момент їх розгляду прокурором доведено наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики: переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити те, у якому ОСОБА_8 обвинувачується.

На підтвердження зазначених ризиків, відповідно до вимог ст. 178 КПК України, свідчить: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання її винуватою у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченої; міцність її соціальних зв`язків в місці постійного проживання, її репутацію, майновий стан, відсутність судимості.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Суд зазначає, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови»). Суворість покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти або повторного вчинення злочинів («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Також, суд погоджується з доводами прокурора про те, що враховуючи можливість призначення покарання за особливо тяжкий злочин, обвинувачена може вчиняти заходи по перешкоджанню здійснення швидкого та об`єктивного судового розгляду, є можливість, переховування ОСОБА_8 від суду. Дійсно, оскільки на теперішній час не встановлені всі співучасники ОСОБА_8 , яким вона може повідомити про факт виявлення злочинної діяльності та обставини, які стали відомі їй під час проведення досудового розслідування, це може призвести до неможливості притягнення до кримінальної відповідальності всіх винних осіб (оскільки матеріали досудового розслідування за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 111 КК України виділені постановою від 25.06.2024 року в окреме провадження). Продовжує існувати ймовірність сприяння обвинуваченою представникам рф в проведенні підривної діяльності на шкоду державній безпеці України та перешкоджанню провадженню іншим чином, а відтак обвинувачена дійсно розуміючи, що представники рф можуть забезпечити її переховування на території рф, або на тимчасово окупованій території України, може продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується та/або вчинить інші протиправні дії, необхідні для передання представникам рф необхідної інформації.

З урахуванням наведеного, а саме - наявності ризиків, передбачених п. п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обставин кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченої, суд вважає, що на даний час, існують підстави для продовження строку дії, обраного раніше запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому, не встановлено будь-яких даних, щодо неможливості перебування обвинуваченої ОСОБА_8 в умовах слідчого ізолятора та, щодо неможливості в отриманні нею відповідної медичної допомоги в умовах медичної частини, в разі її потреби.

Як вбачається ОСОБА_8 перебуває в статусі обвинуваченої і, щодо висунутого їй обвинувачення здійснюється судовий розгляд, станом на момент розгляду цих клопотань досліджуються письмові докази, всі свідки судом ще не допитані, а тому з метою забезпечення судового розгляду суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України - під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених в тому числі і ст. 111 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті (тримання під вартою).

З огляду на приписи ст. 131, ч. 1 та 3 ст. 176, ст. 177, ч. 1 ст. 183 КПК України - запобіжні заходи у кримінальному провадженні використовують для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим серед таких запобіжних заходів, як особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, оскільки під час його застосування особу позбавляють свободи. Водночас такий запобіжний захід порівняно з указаними більш м`якими запобіжними заходами за певних умов може стати єдиним дійсно дієвим й обґрунтованим запобіжним заходом для виконання завдань кримінального провадження, зокрема, в умовах воєнного стану, коли забезпечення правопорядку в державі ускладнено, а масові загрози життю і здоров`ю людей, іншим їхнім засадничим правам і свободам надвисокі. За таких умов без тримання особи під вартою, особливо якщо така потреба зумовлена тяжкістю й характером злочину, у якому обвинувачують особу, наявністю ризиків, визначених ст. 177 Кодексу, практично неможливо буде забезпечити виконання цією особою процесуальних обов`язків, запобігти її спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, іншій неналежній процесуальній поведінці, що перешкоджатиме здійсненню кримінального провадження або й зовсім унеможливить його й створюватиме у зв`язку із цим загрози низці публічних інтересів.

Застосування за ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до особи, яку обвинувачують у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, громадської безпеки, миру, безпеки, людства та міжнародного правопорядку, за наявності ризиків, визначених ст. 177 Кодексу, є потрібним засобом для забезпечення ефективності розслідування цих злочинів і виконання завдань кримінального провадження в умовах воєнного стану, що обумовлено потребою посиленого захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України.

Виходячи зі змісту приписів ст. ст. 3, 8, ч.1 ч. 2 ст. 29, ч. 1 ст. 55, 62, 64 Конституції України Конституційний Суд України вважає, що відповідно до вказаних приписів Кодексу під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за ч. 6 ст. 176 Кодексу є можливість, за певних підстав та обставин, визначених ст. ст. 177, 178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід. Отже, за ч. 6 ст. 176 Кодексу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід (рішення Конституційного Суду України від 19.06.2024 року за №7-р(ІІ)2024).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України - суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті. Так, ч. 4 вказаної статті зазначає, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченому в тому числі і ст. 111 КК України.

З урахуванням досліджених доводів сторін, обставин кримінального правопорушення, що інкримінується обвинуваченій, суд вважає, що запобігти ризикам, що продовжують існувати і забезпечити можливість судового розгляду кримінального провадження може виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без права внесення застави, а доводи сторони захисту, щодо доцільності обрання обвинуваченій іншого, більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, не спростовують вищевказаних висновків суду. При цьому жодних доказів про те, що ризики, на які посилається прокурор у своєму клопотанні, відпали, зменшились або є неактуальними, сторона захисту не спростувала.

Вирішуючи клопотання сторони захисту про заміну обвинуваченій запобіжного заходу і розглядаючи, запропоновану стороною захисту можливість застосування до обвинуваченої іншого, більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, з покладанням, у випадку необхідності, на обвинувачену процесуальних обов`язків, суд зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинуваченої під вартою є не лише очікування суду, а і дотримання балансу між можливими наслідками її звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання під вартою. При цьому, суд враховує, що відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 року у справі «Марченко проти України» - при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, дійсно має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, однак не вважає наведені стороною захисту у своєму клопотанні обставини беззаперечно достатніми для зміни їй запобіжного заходу на інший, більш м`який.

Відповідно до вимог ст. 197 КПК України - строк дії ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Оскільки закінчити розгляд справи до встановленого, попередньою ухвалою суду строку, не є можливим з причин, що не залежать від суду, тому обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченій підлягає продовженню на строк 60 днів, тобто по 22.03.2025 року включно.

Розглядаючи скаргу сторони захисту про визнання затримання ОСОБА_8 незаконним, суд встановив наступне:

Так, 21.01.2025 року захисником обвинуваченої адвокатом ОСОБА_7 до суду спрямоване клопотання, в якому остання просила суд визнати затримання ОСОБА_8 25.04.2024 року на підставі п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України незаконним. В обґрунтування клопотання, посилалася на те, що 25.04.2024 року працівниками СБУ ОСОБА_8 була затримана за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, після проведення обшуку за адресою її проживання. Таке затримання є незаконним, оскільки відбулося після спливу двох років настання події злочину 13.03.2022 року. ОСОБА_8 затримана без ухвали слідчого судді, на підставі абз. 1 п. 6 ст. 615 КПК України, який зазначає окрему підставу під час дії воєнного стану втечу з метою ухилення від відповідальності. Крім того, в протоколі обшуку невірно зазначений час затримання, ОСОБА_8 була затримана ще на початку проведення обшуку, була повідомлена про свої права лише під час складання протоколу про затримання. Протокол затримання складений слідчим ОСОБА_9 , а затримання відбувалося старшим слідчим ОСОБА_10 . До теперішнього часу жодним чином не обґрунтовано можливість втечі обвинуваченої, відсутні докази таких тверджень прокурора. Єдиним можливим способом затримання було звернення з клопотанням до слідчого судді.

Захисники та обвинувачена під час судового засідання вказане клопотання підтримали. Прокурор проти нього категорично заперечував.

Так, відповідно до ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст. 29 Конституції України - ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання. Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Згідно зі ст. 55 Конституції України - права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 208 КПК України передбачено законний порядок затримання особи уповноваженою особою без ухвали слідчого судді, і перелік таких підстав є вичерпний. Так, згідно ст. 208 КПК України, уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках:

1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення;

2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин;

3) якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності Національного антикорупційного бюро України;

4) якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні злочину, передбаченого статтями 255, 255-1, 255-2 КК України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права. Так, згідно з п. 4 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожний, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд, без зволікань, встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України, у разі введення воєнного стану та якщо наявні випадки для затримання особи без ухвали слідчого судді, суду, визначені ст. 208 цього Кодексу, або виникли обґрунтовані обставини, які дають підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні злочину, - уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати таку особу.

Уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень ст. 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом (ч. 4 ст. 208 КПК України).

Про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, обов`язково складається протокол, в якому, крім відомостей, передбачених ст. 104 цього Кодексу, зазначаються: місце, дата і точний час (година і хвилини) затримання відповідно до положень ст. 209 цього Кодексу; підстави затримання; результати особистого обшуку; клопотання, заяви чи скарги затриманого, якщо такі надходили; повний перелік процесуальних прав та обов`язків затриманого. У разі якщо на момент затримання прізвище, ім`я, по батькові затриманої особи не відомі, у протоколі зазначається докладний опис такої особи та долучається її фотознімок. Протокол про затримання підписується особою, яка його склала, і затриманим. Копія протоколу негайно під розпис вручається затриманому та надсилається прокурору (ч. 5 ст. 208 КПК України).

Частиною 4 ст. 213 КПК України передбачено обов`язок уповноваженої службової особи, що здійснила затримання, негайно повідомити про це орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги.

Судом встановлено, що згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 25.04.2024 року - ОСОБА_8 була затримана 25.04.2024 року о 13 год. 35 хв. слідчим 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_9 , за місцем проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України, як особа, підозрювана у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України. Підставою затримання зазначено п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України наявні випадки для затримання особи без ухвали слідчого судді, суду, визначені ст. 208 КПК України, або виникли обґрунтовані обставини, які дають підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні злочину.

Протокол затримання складено в присутності захисника адвоката ОСОБА_6 і підписаний учасниками, в тому числі і затриманою особою та її захисником, жодних зауважень чи заперечень від останніх не надходило, в протоколі не зазначено.

Протилежного матеріали скарги сторони захисту не містять.

25.04.2024 року слідчий 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_9 звернулась до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням, погодженим прокурором, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , підозрюваної у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України. Зазначене клопотання отримано і підозрюваною і її захисником адвокатом ОСОБА_6 в день його складання, про що свідчать відповідні розписки.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.04.2024 року клопотання слідчого в ОВС 3 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБУ ОСОБА_9 було задоволено та відносно ОСОБА_8 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 23.06.2024 року включно.

Як повідомив суду захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні 22.02.2025 року, зі скаргами про незаконне затримання його підзахисної він не звертався до суду.

Таким чином, з матеріалів скарги та досліджених судом зазначених вище документів, не встановлено наявність порушень норм діючого КПК України під час затримання ОСОБА_8 , стороною захисту в скарзі не було наведено переконливих та достатніх доказів на обґрунтування незаконності затримання обвинуваченої, а відтак суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання затримання ОСОБА_8 25.04.2024 року незаконним.

Розглядаючи клопотання захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 про скасування арешту, суд приходить до наступного:

Так, 21.01.2025 року захисником обвинуваченої адвокатом ОСОБА_7 до суду спрямоване клопотання, в якому остання просила суд скасувати арешт, накладений у вказаному кримінальному провадженні на квартиру за АДРЕСА_2 ; на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку за цією ж адресою. В обґрунтування клопотання, посилалася на те, що будинок і земельна ділянка, відповідно до правовстановлюючих документів належить обвинуваченій, але вона перебуває у офіційному шлюбі, а отже все майно, має статус спільної сумісної власності. Під час розгляду клопотання про арешт майна обвинуваченої, її чоловік та вона сама не приймали участі у його розгляді. Квартира за АДРЕСА_2 , згідно договору купівлі-продажу від 13.11.2015 року продана обвинуваченою ОСОБА_11 , а відтак арешт з метою конфіскації на майно, що не належить обвинуваченій, створює перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю іншій людині. В судовому засіданні захисники та обвинувачена вказане клопотання підтримали. Прокурор проти нього категорично заперечував.

Так, відповідно до вимог ст. 174 КПК України - обвинувачений, захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час судового провадження розглядається судом. Крім того, а решт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою суду під час судового провадження за клопотанням обвинуваченого, захисника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Частина 4 цієї статті наголошує, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Таким чином, аналіз вказаної норми, говорить про дві можливі альтернативні підстави для скасування арешту: 1) відпала потреба в арешті, 2) арешт накладено не обґрунтовано.

Суд звертає увагу на те, що санкція статті за якою обвинувачується ОСОБА_8 , передбачає покарання у виді конфіскації майна.

Судом встановлено, що згідно ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01.05.2024 року, за клопотанням слідчого, погодженого прокурором, накладено арешт на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,1507 га з кадастровим №:01:005:0019 та квартиру за адресою: АДРЕСА_3 із забороною розпорядження вказаним майном ОСОБА_8 та будь-яким іншим особам, а також вчинення дій щодо відчуження вказаного майна. Зі змісту ухвали слідчого судді слідує, що вказані об`єкти нерухомого майна, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_8 належить останній на праві приватної власності. Слідчим суддею вказано, що арешт зазначеного майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна, у випадку доведення вини обвинуваченої та призначення покарання у виді конфіскації майна.

В судовому засіданні також встановлено, що ухвала слідчого судді від 01.05.2024 року про накладення арешту на майно, що є предметом клопотання сторони захисту, в апеляційному порядку не оскаржувалася.

Суд вважає, що посилання у клопотанні сторони захисту про порушення права на захист під час досудового розслідування, а саме відсутність обвинуваченої та її чоловіка під час розгляду клопотання про арешт майна, жодним чином не може бути підставою для скасування арешту, з огляду на положення ст. 174 КПК України. Більш того, слідчий суддя, накладаючи арешт на майно обвинуваченої, вказав в ухвалі про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, не було тимчасово вилученим, розгляд клопотання без повідомлення власника є необхідним з метою забезпечення арешту майна, а відтак слідчий суддя прийшов до висновку про доцільність здійснення розгляду клопотання без повідомлення власника майна про час та місце судового засідання, відповідно до вимог ч.2 ст. 172 КПК України.

Що стосується посилання захисника на те, що квартира, на яку накладено арешт не належить обвинуваченій, а нібито її власником є ОСОБА_11 і що арешт квартири порушує права зазначеної особи, суд звертає увагу на те, що доказів на підтвердження зазначеного стороною захисту не надано, а саме актуальної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на момент звернення до суду з таким клопотанням, крім того, відповідно до вимог ст. 174 КПК України - власник та/або володілець майна мають право самостійно звернутися до суду з клопотанням про скасування арешту на належне їм майно, в той же час, жодних клопотань від будь-яких інших осіб, які є власниками та/або володільцями зазначеного нерухомого майна, до суду відповідно до вимог ст. 174 КПК України не надходило.

Звертаючись до суду з цим клопотанням сторона захисту зазначала, що будинок та земельна ділянка набуті обвинуваченою за час перебування у шлюбі з ОСОБА_12 , а отже це майно є спільною сумісною власністю подружжя. З копії свідоцтва про шлюб, долученої стороною захисту до клопотання вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_12 08.02.2008 року зареєстрували шлюб. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.06.2024 року - житловий будинок та земельна ділянка, за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належать ОСОБА_8 , дата державної реєстрації будинку ІНФОРМАЦІЯ_2 , земельної ділянки 24.11.2020 року.

Згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04.10.2022 року у справі за №752/7440/18 - колегія суддів Першої судової палати ККС ВС зазначила, що спори щодо виділення частки майна із спільної сумісної власності вирішуються у інший спосіб, при цьому в межах кримінального провадження є неприпустимим вирішення спору про право власності на майно, в тому числі і яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, шляхом поділу його з виділенням часток. А відтак, перебування майна у спільній сумісній власності подружжя не створює обов`язку слідчого судді при розгляді клопотання про арешт майна визначати, яка саме його частина належить кожному з них, в тому числі підозрюваному, оскільки це не передбачено нормами кримінального процесуального законодавства України, натомість, має встановлюватися в порядку цивільного судочинства. Крім того, режим спільної сумісної власності, на відміну від режиму спільної часткової власності, не передбачає виділу часток кожного власника в натурі. Зазначене унеможливлює ідентифікацію конкретної частки підозрюваного у спільному майні, через що обтяження майна в цілому є єдиним можливим, реальним та ефективним заходом забезпечення кримінального провадження з метою можливого виконання конфіскації майна у випадку призначення такого виду покарання. Отже, для накладення арешту на майно, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, не потрібно встановлювати в порядку кримінального судочинства належну саме підозрюваному частку у цьому майні.

Враховуючи набуття вищевказаного майна обвинуваченою під час перебування у шлюбі, в силу вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України, презюмується, що воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Під час вирішення клопотання сторони захисту про скасування арешту, захисником не надано суду доказів того, що поділ майна подружжя в порядку, передбаченому ст. 367 ЦК України, проводився та частки у ньому, відповідно до ст. 364 ЦК України, в натурі виділялись, як і не надано доказів наявності укладеного між подружжям шлюбного договору, спеціального договору або ж доказів про те, що таке майно було набуте в інший спосіб, визначений законом - наприклад, шляхом отримання спадщини, за договором дарування, придбання за власні кошти тощо. А відтак, арешт має застосовуватися до майна подружжя без зазначення частки у відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 09.04.2020 року у справі за №676/2199/19.

Таким чином, вирішуючи питання про скасування арешту судом перевірено і встановлено, що арешт накладено обґрунтовано, зазначені слідчим суддею в ухвалі від 01.05.2024 року підстава, мета та необхідність арешту відповідають нормам діючого КПК України, на момент розгляду клопотання сторони захисту не відпала потреба у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, оскільки на теперішній час судовий розгляд кримінального провадження триває. Крім того, захисником жодним чином не доведено, що арешт майна із забороною розпорядження та відчуження, без заборони користування ним є обтяжливим для власника/володільця майна, створює певні незручності у користуванні майном та завдає суттєвих наслідків інтересам власника/володільця майна.

Беручи до уваги, що стороною захисту не було доведено наявності жодної із альтернативних підстав для скасування арешту, розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого. 2 ст. 111 КК України на теперішній час не завершений, а тому клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 170-174, 176, 177, 207, 331, 316, 369-372, 391, 615, КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Клопотання захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу залишити без задоволення.

Продовжити строк дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 22.03.2025 року включно та, утримувати її у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Ухвала в частині продовження строку дії обраного щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою діє по 22.03.2025 року включно.

Скаргу захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 про визнання затримання незаконним залишити без задоволення.

Клопотання захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 про скасування арешту майна залишити без задоволення.

Ухвала в частині продовження строку діїобраного щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та в частині відмови в задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченою, захисником, прокурором, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду не зупиняє її виконання та судовий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала в іншій частині оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 23.01.2025 року о 08 год. 40 хв.

Колегія суддів:

Головуюча суддя ОСОБА_1

Члени колегії: суддя ОСОБА_2

суддя ОСОБА_3