Провадження №11-кп/801/176/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

та його захисника ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу з доповненнями засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року,

якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства.

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся з клопотаннями про приведення вироку у відповідність до вимог чинного законодавства засуджений ОСОБА_7 .

Зі змісту клопотань судом встановлено, що ОСОБА_7 вважає призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що не відповідає вимогам КК України, оскільки він засуджений за вчинення тяжкого злочину. За його доводами за тяжкий злочин може бути призначено покарання до десяти років позбавлення волі, а тому вирок слід привести у відповідність та замінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

В судовому засіданні засуджений клопотання підтримав з наведених у них підстав, зазначив про своє незаконне засудження за вчинення тяжкого злочину до довічного позбавлення волі та просив замінити призначене покарання на строкове позбавлення волі.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 вважала клопотання та позицію підзахисного обґрунтованими. Просила задовольнити клопотання.

Прокурор щодо задоволення клопотань заперечував, зазначивши, що ОСОБА_7 призначено покарання в межах санкції статті, підстав для приведення вироку у відповідність не вбачає.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про приведення вироку у відповідність до вимог чинного законодавства відмовлено.

В обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_7 відбуває призначене йому у відповідності до Закону покарання, підстави для приведення вироку у відповідність зі зміною міри покарання відсутні, що зумовлює відмову у клопотанні.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2024 та постановити нову ухвалу, якою призначити йому покарання за тяжкий злочин - не більше десяти років позбавлення волі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною, оскільки під час розгляду залишилися недослідженими факти, які мають істотне значення для ухвалення законного обґрунтованого рішення, які він надав суду і на які послався.

Звернув увагу суду на те, що з клопотанням про приведення вироку Київського міського суду від 27.12.1999 року у відповідність до вимог чинного законодавства на підставі того, що довічне позбавлення волі призначено йому не за особливо тяжкий злочин, як передбачено ст.25-2 ККУ в ред. 1960 р., а за тяжкий злочин, що встановлено самим вироком Київського міського суду, за який не могло бути призначене позбавлення волі на строк більше 10 років (ст.25 ККУ в ред. 1960р.). Тому вважає, що при розгляді його скарги слід керуватися ст.4 ч.2 ККУ, яка встановлює, що злочинність і караність діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, яка діяла на час вчинення цього діяння.

Також судом першої інстанції не було надано оцінки резолютивній частині ухвали ВССУ від 16.02.2012 р. №5-591 к12, не надано оцінку висновку Рішення КСУ №ё-рп2011 від 26.01.2011, який є преюдиційним при вирішенні питання стосовно зворотної дії ДПВ до засуджених до смертної кари, яким встановлено, що Закон 1483-ІІІ від 22.02.2000 р., яким прописано новий вид покарання довічне позбавлення волі поширюється та має зворотну дію на осіб, які вчинили особливо тяжкий злочин, передбачений ККУ в ред.1960 року.

На його думку Вінницький міський суд в оскаржуваній ухвалі щодо нього мав зробити висновок про те, що до нього не може бути застосовано довічне позбавлення волі, передбачене ст.25-2 КК ред. 1960 р. за особливо тяжкий злочин, бо жоден суд не відніс його злочин до особливо тяжкого, і Вінницький суд не зміг довести інше.

В доповненнях до апеляційної скарги вказав, що Київський міський суд при винесені щодо нього вироку не скористався дискреційним правом і не відніс вчинений ним злочин до категорії особливо тяжких, тому за «тяжкий злочин з тяжкими наслідками» йому може бути призначене покарання у виді позбавлення волі не більше 10 років. У зв`язку з чим просив суд взяти до уваги вирок Київського міського суду від 02.06.1997 р. щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також ухвалу ВССУ від 16.02.2012 р. №5-591 к12, де суд касаційної інстанції змінив вирок, визнавши умисні вбивства, вчиненні 1996 та 1998 р. тяжкими злочинами,

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні апеляційної інстанції засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу з доповненнями та просили їх задовольнити, посилаючись на викладені в них доводи.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги з доповненнями засудженого, посилаючись на їх безпідставність, вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою. Оскільки зі змісту клопотання та самої апеляційної скарги з доповненнями ОСОБА_7 вбачається, що останній фактично ставить питання про законність призначеного йому покарання, що в даному випадку не входить до повноважень суду першої та апеляційної інстанції, оскільки рішення щодо його засудження до довічного позбавлення волі було прийнято Верховним Судом України.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого та його захисника, заперечення прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги з доповненням, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга з доповненням задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.404КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону судом дотримані.

Як було встановлено в ході судового розгляду судом першої інстанції, що також знайшло своє підтвердження в ході апеляційного розгляду згідно із вироком, що міститься в матеріалах особової справи, ОСОБА_7 засуджений вироком Київського міського суду від 27.12.1999 року за вчинення злочинів, передбачених ст. 94, п.п. «ж», «з» ст. 93 КК України (1960) до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі, що підтверджується ухвалою Верховного Суду України від 08.06.2000 року.

Згідно вказаних судових рішень, відносно ОСОБА_7 не застосовувалась процедура приведення вироку у відповідність в зв`язку з визнанням неконституційними положень КК України, які передбачали як вид покарання смертну кару, оскільки на момент ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року вирок суду першої інстанції не набув законної сили, а перебував на стадії оскарження до Верховного Суду України, який діяв як суд з перегляду законності вироків апеляційних судів, як суд другої інстанції.

Тому вирок щодо ОСОБА_7 був ухвалою Верховного Суду України змінений в частині покарання зі смертної кари на довічне позбавлення волі, в решті був залишений без змін, а тому ОСОБА_7 вважається судимим вироком Київського міського суду від 27.12.1999 року за вчинення злочинів, передбачених ст. 94, п.п. «ж», «з» ст. 93 КК України (1960) до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі, призначення якого мотивоване Верховним Судом України, а не судом першої інстанції.

Так, Верховний Суд України, 08.06.2000 переглядаючи вирок суду першої інстанції від 27.12.1999 в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, вказав на підстави зміни вироку суду та обґрунтував мотиви для заміни покарання з смертної кари на довічне позбавлення волі, зокрема вказав, що згідно з вимогами діючої на час розгляду судом справи статті 24 КК України було призначено ОСОБА_7 за п.п. «ж, з» ст.93 КК України покарання у виді смертної кари, оскільки вона відповідала тяжкості вчинених злочинів та даними про його особу. Однак рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 роуц №11-рп-99 положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними)

Законом України від 22 02.2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», Кримінальний кодекс України приведено у відповідність з цим рішенням Конституційного Суду України і виключено з нього ст.24 та доповнено статтею 25-2, котрою передбачено довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину. При цьому Верховний Суд України вказавши на підвищену ступінь суспільної небезпечності вчинених ОСОБА_7 злочинів та вимоги ст. 39 КК України (1960), яка регулювала загальні начала призначення покарання.

Встановлено, що згідно зі ст. 39 КК України (1960), суд призначає покарання в межах, встановлених статтею закону, яка передбачає відповідальність за вчинений злочин, у точній відповідності з положеннями Загальної частини цього Кодексу. При призначенні покарання суд, керуючись правосвідомістю, враховує характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу винного і обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Санкція ст. 93 КК України (в редакції 1960 року, що діяла на час ухвалення Верховним Судом України вказаного рішення) передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції, що доводи ОСОБА_7 про необхідність врахування ступені тяжкості вчинених злочинів є підміною понять, оскільки ст. 39 КК України (1960) року, яка регулювала «начала призначення покарання» такої вимоги не містила, а містила поняття «ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину».

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як засада призначення покарання, введена в дію КК України 2001 року та закріплена у ст. 65 КК України у діючій редакції, згідно із якою суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В Кримінальному кодексі України в редакції 1960 року існувало лише поняття тяжкого злочину (ст. 7-1 КК України). Жодної градації, яка існує на даний час і визначена ст. 12 КК України, на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі, КК України (1960) року не містив.

Пунктом 18 Прикінцевих та Перехідних положень до Кримінального кодексу України 2001 року, визначено, що при вирішенні питання про віднесення злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України 1960 року, які були вчинені до набрання чинності цим Кодексом, до злочинів невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжких або особливо тяжких слід керуватися статтею 12 цього Кодексу, якщо це пом`якшує кримінальну відповідальність осіб, які вчинили злочини до набрання чинності цим Кодексом. В інших випадках необхідно застосовувати відповідні положення Кримінального кодексу України 1960 року.

Вказаним підтверджено те, що поняття «ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення» визначено лише діючим КК України.

Частина 2 ст. 115 КК України в діючий редакції є особливо тяжким злочином, передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавленням волі, а відтак не пом`якшує кримінальну відповідальність ОСОБА_7 . Тому підстав для застосування до засудженого ОСОБА_7 п. 18 Перехідних Положень КК України з віднесенням, вчинених ним злочинів до градації ст. 12 КК України не має. Він є засудженим за ст.94, п.п. «ж», «з» ст. 93 КК України (1960) з призначенням покарання на підставі правил, визначених ст. 39 КК України (1960) на основі ступеня суспільної небезпечності вчинених злочинів, а не тяжкості, визначеній новим КК України.

Формулювання застосоване у ст. 25-2 КК України (1960), що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк, є не новою градацією злочинів, введеною в дію лише у 2001 році, а законодавчо закріпленим відображенням рівня суспільної небезпеки вчиненого злочину, який і має враховуватись за правилами, закріпленими у ст. 39 КК України при призначенні покарання.

За таких обставин, в ході апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження висновки суду першої інстанції, що всі твердження ОСОБА_7 можливо описати як випадок юридичного омоніму, тобто слова з однаковим звучанням і написанням, але різними за значеннями в КК України 1960 року та КК України 2001 року.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18.05.2006, заяви №9852/03, №13413/04,"Ткачов проти України" від 13.12.2007 року, заява № 39458/02).

Положення, які б визначали граничний строк виконання покарання у виді довічного позбавлення волі або граничний термін ув`язнення особи, яка засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, норми Кримінального кодексу України 1960 року не містять. Також чинні положення КК України не містять відповідних положень, які б визначали граничний строк ув`язнення особи, засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Чинним законодавством, яке регулює порядок виконання покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачено звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Разом з тим, у своїх рішеннях ЄСПЛ вказав на те, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання та можливість дострокового звільнення, але й знати, що їм потрібно робити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.

Таким чином, апеляційний суд звертає увагу засудженого та його захисника на те, що діючими нормами КПК України передбачено правовий механізм заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на інше, більш м`яке покарання, у разі наявності визначених законом правових підстав.

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 82 КК України, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно вимог ч.3 ст.82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Згідно з ч.6 ст.82 КК України до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини третьої статті 81 КК України регламентовано, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, зокрема, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк.

З сукупного аналізу наведених норм випливає, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, спочатку (після відбування нею не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання) має право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, і лише після фактичного відбування нею не менше трьох чвертей строку вже заміненого покарання така особа матиме право на умовно-дострокове звільнення від його відбування.

Також у відповідності до п.9 «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого», якщо засуджений виявив бажання звернутися до суду особисто щодо заміни покарання відповідно до статей 81, 82 КК України та в інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, він письмово звертається до адміністрації установи виконання покарань.

Адміністрація установи виконання покарань протягом п`яти днів безкоштовно зобов`язана надати засудженому копії документів, передбачених абзацом другим пункту 3 цього Порядку, для подачі їх до суду в установленому законодавством порядку.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що в ході апеляційного розгляду ні захисником, ні самим засудженим не наведено мотивів та ґрунтовних доводів щодо підстав для задоволення апеляційної скарги засудженого.

Тому аналізуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Викладені засудженим в ході судового розгляду та в апеляційній скарзі з доповненнями обставини були в повній мірі перевірені та враховані як судом першої, так і апеляційної інстанції при прийняті рішення.

За таких обставин колегія судів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою та підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4