У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000150 за апеляційною скаргою прокурора Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 липня 2022 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Метростроївка Веневського району Тульської області, росія, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинувачений ОСОБА_7

захисник ОСОБА_10

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання яке не відповідає степеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, як за вчинене кримінальне правопорушення так і за сукупністю злочинів.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі. Дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження шляхом допиту обвинуваченого, потерпілої та свідків.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_7 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, та призначено йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку одного року не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Зобов`язано ОСОБА_7 на підставі ч. 1 ст. 76 КК України періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення зараховано у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі, починаючи з 8 квітня 2021 року по 25 липня 2022 року. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор, вважає вирок суду таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Зауважує, що суд вдавшись до власних припущень й моделювання події кримінального правопорушення, у вироку не навів жодного доказу на підтвердження наявності у цих обставинах стану необхідної оборони для обвинуваченого. Зазначає, що допитаний в ході судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово зазначав, що рішення про спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 він прийняв через істотний час після початку конфлікту, при цьому кінцеве рішення про нанесення удару ножом він прийняв після повторного нанесення йому удару потерпілим та відчуття істотного болю. Допитаний свідок ОСОБА_12 підтвердив, що в період спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень у нього була бійка між ним та останнім, разом з тим, свідком жодного разу не вказувалось на наявність загрози його життю що обумовлювало б необхідність зовнішнього втручання.

Вважає, що висновки суду про перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони внаслідок дій потерпілого, припинення дій якого обмежувалося виключно фізичним впливом на останнього з причин об`єктивно наявності загрози життю ОСОБА_12 чи істотних наслідків для останнього не обґрунтовуються дослідженими в ході судового розгляду доказами внаслідок чого не відповідають фактичним обставинам злочину.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом встановлено та визнано доведеним, що 7 квітня 2021 року близько 19-00 години обвинувачений ОСОБА_7 , знаходився за місцем свого постійного проживання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїм приятелем ОСОБА_12 , де спільно вживали спиртні напої. В цей час до вказаного будинку зайшов мешканець с. Киселівка Миколаївського (Вітовського) району Миколаївської області потерпілий ОСОБА_11 . В ході розмови між потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 виник словесний конфлікт. Під час словесного конфлікту між вищезазначеними особами, обвинувачений ОСОБА_7 , з метою безпеки, оскільки потерпілий ОСОБА_11 погрожував ножом ОСОБА_12 , забрав ніж та поклав його у кишеню штанів.

В подальшому словесний конфлікт між потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 переріс у бійку, яку обвинувачений ОСОБА_7 намагався зупинити та заспокоїти останніх. В цей час потерпілий ОСОБА_11 наніс обвинуваченому ОСОБА_7 удар в область обличчя металевим стільцем, спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді перелому щелепи. Обвинувачений ОСОБА_7 , розуміючи, що власними силами він не зможе зупинити бійку, вийшов на вулицю та пішов до своєї матері ОСОБА_13 , яка проживає навпроти його будинку за адресою: АДРЕСА_2 , щоб остання допомогла йому. Проте ОСОБА_13 відмовилася йому допомагати. Після цього, обвинувачений близько 19-20 години повернувся до свого будинку за адресою: АДРЕСА_1 та побачив, що біля воріт його домоволодіння потерпілий ОСОБА_11 продовжує бійку з ОСОБА_12 , а саме сидить зверху на останньому та б`є уламком шиферу по голові та обличчю ОСОБА_12 . Обвинувачений ОСОБА_7 знову зробив спробу припинити побиття ОСОБА_12 , намагаючись відтягти потерпілого ОСОБА_11 , але той вдарив його у зламану щелепу та продовжив побиття ОСОБА_12 . Після чого, ОСОБА_7 дістав з задньої кишені штанів наявний у нього ніж, який він взяв зі свого домоволодіння, з метою припинити побиття ОСОБА_12 та його особисто, та наніс ОСОБА_11 один удар в область попереку з правого боку останнього, спричинивши потерпілому тяжке тілесне ушкодження у вигляді проникаючого сліпого колото-різаного поранення спини з ушкодженням правої нирки, печінки, діафрагми справа, яке супроводжувалося внутрішньою кровотечою та ускладнилось гострою кровотечою. Після спричинених тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_11 протягом певного часу перебував біля воріт вказаного будинку, та був доставлений односельцями до місця його проживання. При цьому, ОСОБА_11 втратив свідомість у зв`язку зі спричиненими тілесними ушкодженнями та помер від отриманих тілесних ушкоджень.

Вище зазначені дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст.121 КК України.

Разом з тим, суд першої інстанції не погодився з такою кваліфікацією та дійшов висновку, що дії обвинуваченого, щодо спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_11 . ОСОБА_7 були вчинені у стані необхідної оборони та мало місце перевищення меж необхідної оборони.

Пославшись на досліджені докази, суд першої інстанції зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 перебував у стані необхідної оборони та намагався припинити протиправні дії потерпілого ОСОБА_11 щодо свідка ОСОБА_12 та нього особисто.

Суд першої інстанції мотивував свої рішення наступним.

Частиною 3 статті 35 КК України визначено, що перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Суд першої інстанції у вироку зазначив, що з аналізу досліджених судом доказів вбачається, що під час здійснення захисту потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких настала смерть, в той час як у обвинуваченого було констатовано наявність тілесних ушкоджень середнього ступеню, а у свідка ОСОБА_12 легкі тілесні ушкодження, тобто тяжкість заподіяної потерпілому шкоди є явно неспівмірною з небезпечністю посягання.

З чого слід дійти висновку, що в діях обвинуваченого ОСОБА_7 має місце перевищення меж необхідної оборони.

За такого суд першої інстанції вважав за необхідне змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 та кваліфікувати його дії за статтею 124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку вимог апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які вважали вирок суду законним та обґрунтованим, відповідно до ст.404 КПК України, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частина 1 ст. 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України за наступних обставин:

07 квітня 2021 року близько 19-00 години обвинувачений ОСОБА_7 , знаходився за місцем свого постійного проживання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїм приятелем ОСОБА_12 , де спільно вживали спиртні напої. В цей час до вказаного будинку зайшов мешканець с. Киселівка Миколаївського (Вітовського) району Миколаївської області потерпілий ОСОБА_11 .

В ході конфлікту, ОСОБА_11 наніс ОСОБА_7 удар в область обличчя металевим стільцем, спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді перелому щелепи.

Обвинувачений ОСОБА_7 , розуміючи, що власними силами він не зможе зупинити бійку, вийшов на вулицю та пішов до своєї матері ОСОБА_13 , яка проживає навпроти його будинку за адресою: АДРЕСА_2 , щоб остання допомогла йому. Проте ОСОБА_13 відмовилася йому допомагати. При цьому, ОСОБА_7 мав при собі ніж, який взяв із свого домоволодіння. Після цього, обвинувачений близько 19-20 години повернувся до свого будинку за адресою: АДРЕСА_1 та побачив, що біля воріт його домоволодіння потерпілий ОСОБА_11 продовжує бійку з ОСОБА_12 .

В цей час, ОСОБА_7 , діючи з мотивів особистих неприязних відносин, що виникли з причин попереднього конфлікту та спричинених йому тілесних ушкоджень, підійшов до потерпілого та наніс ОСОБА_11 один удар в область попереку з правого боку останнього, спричинивши потерпілому тяжке тілесне ушкодження у вигляді проникаючого сліпого колото-різаного поранення спини з ушкодженням правої нирки, печінки, діафрагми справа, яке супроводжувалося внутрішньою кровотечою та ускладнилось гострою кровотечою. Після вказаних дій ОСОБА_7 залишив місце злочину, дій по наданню медичної допомоги потерпілому не вчиняв.

Після спричинених тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_11 протягом певного часу перебував біля воріт вказаного будинку, та був доставлений односельцями до місця його проживання. При цьому, ОСОБА_11 втратив свідомість у зв`язку зі спричиненими тілесними ушкодженнями та помер від отриманих тілесних ушкоджень.

Органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Між тим суд першої інстанції не погодився з такою кваліфікацією дій обвинуваченого, та дослідивши і проаналізувавши всі подані сторонами судового провадження докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувачений, захищаючись від неправомірних дій потерпілого, перевищив межі необхідної оборони та умисно заподіяв останньому тяжке тілесне ушкодження, внаслідок якого настала смерть потерпілого ОСОБА_11 і правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ст.124 КК України.

Така позиція суду першої інстанції узгоджується із дослідженими та наведеними у вироку доказами, а також найшла своє підтвердження при повторному дослідженні судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження.

Так, в судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив, що саме він наніс удар потерпілому ножом, спричинивши останньому тяжке тілесне ушкодження яке призвело до смерті потерпілого. Однак, зазначив, що він вимушений був вдатися до таких дій, оскільки потерпілий вів себе дуже агресивно, влаштував бійку, тривалий час наносив удари як йому так і свідку ОСОБА_12 , спричинивши йому середньої тяжкості тілесні ушкодження, а свідку легкі тілесні ушкодження. І всі заходи, які він намагався вжити для припинення неправомірної поведінки потерпілого, свого результату не давали. Пояснив, що потерпілий є співмешканцем його сестри - потерпілої ОСОБА_14 . Він намагався не вступати у конфлікти з ОСОБА_11 та уникав їх, навіть якщо той провокував його, оскільки знав, що він є дуже агресивною людиною, схильний вчиняти бійки. Із-за цього спілкування між ними було зведене до мінімуму. Повідомив, що 07 квітня 2021 року він разом зі своїм приятелем ОСОБА_12 знаходились у нього вдома, де розпивали спиртні напої з нагоди свята. Через деякий час до них приєднався потерпілий ОСОБА_11 . Між потерпілим та ОСОБА_12 виник словесний конфлікт, який в подальшому переріс у бійку, в ході якої потерпілий погрожував ножом, який взяв зі столу, приставивши його до шиї ОСОБА_15 , погрожував того вбити. Він намагався зупинити бійку, попросив ОСОБА_11 опустити ножа, коли потерпілий поклав ніж на стіл, то він прибрав ніж зі столу та заховав його у кишеню штанів. Однак, потерпілий не припинив конфлікт, а навпаки вибив з-під ОСОБА_12 металевого стільця та наніс ним удар в область обличчя ОСОБА_7 , у результаті чого зламав йому щелепу. Після чого, побачивши, що сам не може справитись з ситуацією, він пішов до своєї матері та сестри, яка одночасно є співмешканкою потерпілого, щоб вони забрали ОСОБА_11 .. Однак, ті, побоюючись вдачі ОСОБА_11 , відмовились втрутитись. Коли повертався від будинку матері, то побачив, що коло воріт його будинку на землі лежить ОСОБА_12 , а зверху на ньому сидить ОСОБА_11 і б`є того по голові та обличчю шматком шиферу. Він підбіг до них і намагався припинити побиття ОСОБА_12 , відтягував ОСОБА_11 , але той знову вдарив його у зламану щелепу та продовжив бити ОСОБА_12 . Через зламану щелепу він не міг говорити та йому було дуже боляче. Розумів, що якщо він не зупинить ОСОБА_11 , то той може вбити ОСОБА_12 . Тоді він згадав за ніж, дістав його з кишені та навмання з метою зупинити протиправні дії потерпілого, штрикнув у спину ОСОБА_11 . Після чого, той випустив шиферину та осів на землю.

Зазначені показання обвинуваченого, щодо обставин спричинення ним тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, узгоджуються з іншими доказами, які були ретельно досліджені судом першої інстанції.

Так, потерпіла ОСОБА_14 суду пояснила, що обвинувачений є її рідним братом, а потерпілий співмешканцем, з яким у неї троє спільних дітей. Охарактеризувала свого чоловіка, як конфліктного та такого, що має складний характер, а також агресивного у стані алкогольного сп`яніння. З обвинуваченим її співмешканець не конфліктували. З ОСОБА_12 чоловік мав напружені стосунки, причина яких їй невідома. В той день чоловік, незважаючи на її заперечення, пішов до брата. Через деякий час брат прийшов та прохав забрати ОСОБА_11 . Оскільки, бійки це типова поведінка її чоловіка, вони не придали цьому значення і взагалі з матір`ю побоялись втручатись, щоб не попасти під руку чоловікові. Коли, від односельчан довідалась про те, що сталось з її чоловіком, вона викликала швидку та місцевого фельдшера, після чого перенесли чоловіка додому. До приїзду швидкої ОСОБА_16 помер. Позитивно охарактеризувала обвинуваченого.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанцій підтвердив, що 07 квітня 2021 року, ближче до обіду, він разом із обвинуваченим ОСОБА_7 перебуваючи у нього вдома розпивали горілку. Через деякий час прийшов ОСОБА_16 і попросив йому налити горілки, бо було зле. Після цього він разом з потерпілим ходили до магазину, де придбали ще дві пляшки горілки, які розпили вдвох удома в ОСОБА_7 , який в цей час відпочивав. Між ним та ОСОБА_11 виник конфлікт, у ході якого той погрожував йому ножом, приставивши до шиї. Обвинувачений вибив у потерпілого ніж, натомість той кинув у ОСОБА_7 металевим стільцем. Потім обвинувачений пішов до матері, а він вийшов на вулицю і розмовляв по телефону. В цей час на нього знову напав ОСОБА_11 , ударив в область ребер та повалив на землю, сів зверху і знову почав бити куском шиферу по голові. В цей час до них підбіг ОСОБА_7 та намагався стягнути з нього ОСОБА_11 , потім ударив, як йому здалось, кулаком у спину потерпілого, але виявилось, що то був ніж. Потерпілий зойкнув і почав сповзати з нього. Що відбувалось далі не пам`ятає, оскільки був нетверезий. Бачив, що у ОСОБА_7 зламана щелепа. Після цієї події він (свідок) звертався до Снігурівської лікарні, де йому діагностували перелам ребер та струс головного мозку.

Зазначені обставини також підтверджуються Протоколом огляду місця події від 07 квітня 2021 року з фото таблицями, відповідно до якого оглянута кімната зали, що знаходиться в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 . При вході до зали з лівої сторони на ліжку виявлено труп ОСОБА_11 зі слідами насильницької смерті.

Висновком судово-медичної експертизи трупа потерпілого ОСОБА_11 від 21 травня 2021 року №1290, згідно з яким: смерть гр. ОСОБА_11 настала внаслідок проникаючого сліпого колото-різаного поранення спини з ушкодженням правої нирки, печінки, діафрагми справа, яке супроводжувалося внутрішньою кровотечою (в черевній порожнині близько 700,0 мл темної рідкої крові, в правій плевральній порожнині близько 800,0 мл темної рідкої крові) та ускладнилося гострою крововтратою;

При судово-медичному дослідженні трупа виявлені тілесні ушкодження у вигляді: 2 синців в області лівої надбрівної дуги з переходом на верхню повіку лівого ока, на кінчику носа; 2 саден у вигляді подряпин на передньо-внутрішній поверхні правого ліктьового згину; рани на спині справа в 105 см від поверхні стопи та в 3,0см вправо від хребта з рановим каналом та ушкодженням правої нирки, печінки, діафрагми з внутрішньоплевральною та внутрішньочеревною кровотечою; синця на тильній поверхні правої кисті та синця на тильній поверхні лівої кисті між 1 та 2 пальцями. Всі вищевказані тілесні ушкодження є прижиттєвими на що вказує наявність крововиливів в місцях їх утворення. При судово-токсикологічному дослідженні крові від трупа ОСОБА_11 виявлений етиловий спирт в концентрації 1,79 проміле, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння, стосовно до живих осіб.

Висновками експерта від 08 квітня 2021 року № 375, за результатами судово-медичної експертизи, та додаткової судово-медичної експертизи від 25 травня 2021 року №526, згідно з якими: у ОСОБА_7 мали місце тілесні пошкодження у вигляді садна в ділянці верхньої губи, двостороннього перелому нижньої щелепи зі зміщенням. Дані тілесні пошкодження утворилися від однієї ударної дії тупими твердими предметами, якими могли бути руки, ноги та інші предмети, з давністю утворення незадовго до звернення в лікувальний заклад 08 квітня 2021 року. По ступеню тяжкості дані тілесні пошкодження відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Утворення даних тілесних пошкоджень при падінні тіла з висоти власного зросту на площину виключається. При нанесенні тілесних пошкоджень потерпілий міг бути звернений передньою стороною тіла до нападника (нападників).

Висновком експерта від 08 квітня 2021 року № 374, за результатами проведеної судово-медичної експертизи ОСОБА_12 , відповідно до якого у ОСОБА_12 мали місце тілесні пошкодження у вигляді саден і ділянці спинки носа, правого передпліччя, синців в ділянці лобу, спини. Дані тілесні ушкодження утворилися від не менш ніж чотирьох ударних дій тупими твердиии предметами, якими могли бути руки, ноги та інші предмети, з давністю утворення біля доби до часу огляду. По ступеню тяжкості дані тілесні пошкодження відносяться до категорії легких тілесних пошкоджень (кожне). Утворення тілесних пошкоджень при падінні тіла з положення стоячи на площину не виключається. Взаєморозташування потерпілого та нападника (нападників) під час нанесення тілесних пошкоджень могло змінюватися.

Протоколом проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_12 , який під час цієї процесуальної дії підтвердив обставини за яких йому та обвинуваченому ОСОБА_7 були спричиненні тілесні ушкодження потерпілим, а також пояснив за яких обставин обвинувачений завдав удар ножом потерпілому, що призвело до смерті останнього.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи від 07.02.2003, з метою забезпечення правильного та однакового застосування законодавства при розгляді даної категорії справ, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Із зазначених вище доказів вбачається, що потерпілий ОСОБА_11 був ініціатором конфлікту та бійки. Не зважаючи на дії обвинуваченого, який неодноразово намагався присікти неправомірну поведінку потерпілого без застосування надмірного насильства, потерпілий вів себе агресивно, тривалий час не припиняв свої незаконні, насильницькі дії, застосовуючи різні предмети для завдання тілесних ушкоджень, при цьому спричинив обвинуваченому середньої тяжкості, а ОСОБА_12 легкі тілесні ушкодження. А тому ОСОБА_7 , враховуючи обстановку та поведінку нападника, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що давали обвинуваченому підстави сприймати загрозу як реальну, діяв захищаючись.

З аналізу вищенаведених доказів вбачається, що під час здійснення захисту потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких настала смерть, в той час як у обвинуваченого було констатовано наявність тілесних ушкоджень середнього ступеню, а у свідка ОСОБА_12 легкі тілесні ушкодження, тобто тяжкість заподіяної потерпілому шкоди є явно неспівмірною з небезпечністю посягання.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вищезазначені дії, щодо умисного спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_11 , обвинуваченим ОСОБА_7 були вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів, як його обвинуваченого так і інтересів ОСОБА_12 , які зазнали нападу зі сторони потерпілого. Проте, його дії не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, а тому мало місце перевищення меж необхідної оборони. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, обґрунтованим та вмотивованим.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо того, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч.2 ст. 121 КК України, суд апеляційної інстанції приходить до таких висновків.

Відповідальність за ст. 124 КК України за заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в разі перевищення меж необхідної оборони, настає лише за умови, що здійснений винним захист явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці, яка склалася.

Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст. 124 КК України є перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця. Якщо буде встановлено, що винний не перебував у такій обстановці, вчинене ним за наявності підстав слід кваліфікувати за ст. 121 КК України.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів. При цьому слід мати на увазі, що для вирішення питання про кваліфікацію складу зазначеного злочину, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання і акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

При цьому у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи прокурора про те, що обвинувачений умисно на ґрунті особистих неприязних відносин спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть останнього, оскільки, свідок ОСОБА_12 не вказував на наявність загрози його життю що обумовлювало б необхідність зовнішнього втручання.

Такі доводи прокурора є неприйнятними і спростовуються дослідженими судом та наведеними у вироку доказами. Як вбачається з досліджених доказів саме потерпілий ОСОБА_11 вчинив сварку зі свідком ОСОБА_12 , яка потім переросла в бійку, при цьому потерпілий погрожував ножом свідку. Обвинувачений ОСОБА_7 в свою чергу намагався припинити протиправні дії потерпілого, однак той наніс обвинуваченому удар металевим стільцем в обличчя та заподіяв обвинуваченому середньої тяжкості тілесні ушкодження. Після чого, обвинувачений ОСОБА_7 зробив спробу за допомогою інших осіб припинити протиправну поведінку потерпілого ОСОБА_11 , а саме кликав на допомогу матір та сестру. Однак ті, як вбачається з їх показань, побоюючись за своє життя та здоров`я, відмовились допомогти обвинуваченому. Після чого той повернувся до свого дому, де біля воріт побачив, як потерпілий, сидячи зверху на свідку ОСОБА_12 б`є його уламком шиферу в життєво-важливий орган голову. Обвинувачений, намагаючись захистити ОСОБА_12 , знову зробив спробу припинити протиправні дії потерпілого, намагався його відтягти, але потерпілий повторно наніс удар обвинуваченому в область щелепи, спричинивши йому тілесне ушкодження середньої тяжкості. Після чого, обвинувачений наніс удар ножом потерпілому. Вищезазначене підтверджується показаннями обвинуваченого, свідків, які узгоджуються між собою, та іншими доказами кримінального провадження, у тому числі висновками експерта щодо тяжкості спричинених тілесних ушкоджень потерпілим свідку ОСОБА_12 та обвинуваченому ОСОБА_7 . Вказані обставини свідчать про те, що в момент нанесення ОСОБА_7 удару ножом, потерпілий не припинив свій напад, навпаки наносив удари куском шиферу в область голови, лежачому ОСОБА_12 , відбивався від обвинуваченого, який намагався його відтягти від свідка, тому у ОСОБА_7 були підстави вважати, що існує загроза від дій потерпілого життю і здоров`ю свідка ОСОБА_12 .

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом.

На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні судом першої інстанції, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що обвинуваченим вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ст. 124 КК України.

Щодо призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , то воно призначено згідно з вимогами ст.65,66,67 КК України. При цьому враховано фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є нетяжким злочином, стан здоров`я обвинуваченого, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання обвинуваченого, а також дані про особу обвинуваченого, який має судимість, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд визнав щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнав рецидив злочину, за такого суд призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, в максимальних межах санкції ч. 2 ст. 124 КК України, яке за своїм видом і мірою відповідає меті покарання, у розумінні ст. 50 КК України.

Отже, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, у повній мірі, дотримався загальних засад призначення покарання, врахувавши у тому числі, й ті обставини, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі.

Згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, суд послався на ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який є нетяжким злочином, визнав вину та щиро розкаявся у вчиненому, має міцні соціальні зв`язки та позитивно характеризується за місцем проживання, суд вважав можливим, на підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Також, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд також врахував вимоги ч. 2 ст.61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Враховуючи наведене, те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення та постановлення судового рішення, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції прийнято правильне рішення про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни оскарженого вироку в ході апеляційного розгляду не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого вироку суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 376, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 липня 2022 року, стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: