Справа № 308/551/25
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 лютого 2025 року м. Ужгород
Власник майна зазначає, що накладення арешту на транспортний засіб є недоцільним та у застосуванні такого заходу відпала потреба, оскільки жодного доказового значення по справі він уже не має, не являється предметом злочинного посягання чи засобом вчинення злочину. Станом на сьогоднішній день, всі необхідні слідчі та процесуальні дії з транспортним засобом проведені.
Також зазначає, що особа, яка керувала транспортним засобом ОСОБА_4 , не є його власником, а перебував в його користуванні.
При цьому, тривале утримання транспортного засобу призводить до позбавлення права ОСОБА_3 , як власника, користуватись даним транспортним засобом, ним володіти, а також можливості в подальшому бути корисним для держави, шляхом перевезення різного роду товарів для громадян та військового вантажу.
У клопотанні ОСОБА_3 також вказує, що він є військовослужбовцем НГУ МВС України, учасник бойових дій та на його утриманні перебуває безробітна дружина і двоє малолітніх дітей. Оскільки вказаний транспортний засіб є джерелом доходу для його сім`ї, та з урахуванням вище наведеного просить скасувати арешт на з транспортного засобу спеціалізованого вантажного контейнеровоза марки «Mercedes-Bens» моделі «Actros», держаний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , у зчепленні з спеціалізованим причепом-контейнеровозом марки «Schmitz» моделі «ZWF18», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 та передати його у подальше володіння, користування та розпорядження власнику ОСОБА_3 . Зобов`язати орган досудового розслідування невідкладно повернути даний транспортний засіб власнику.
Власник майна ОСОБА_3 та слідчий, уповноважена особа СУ ГУНП в Закарпатській області у судове засідання не з`явилися будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи.
Зважаючи на неявку в судове засідання осіб, які беруть участь у розгляді клопотання, фіксування за допомогою технічних засобів, відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України, не здійснювалося.
Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Підставою накладення арешту на нерухоме майно було існування сукупності розумних підозр вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України.
Метою накладення арешту на це майно, слідчим суддею було забезпечення кримінального провадження у частині збереження речових доказів.
Власник та володілець майна не був присутній під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно.
Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Згідно із ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
Положеннями КПК України арешт майна визначений як один із заходів забезпечення кримінального провадження, що застосовується з метою досягнення його дієвості.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, носить у собі тимчасовий характер.
Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Виходячи із аналізу викладеного, вказана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, із можливістю надання учасникам процесу, доказів та відомостей, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба та доведеності перед слідчим суддею їх законності та переконливості.
Нормами ч.1 ст. 174 КПК України передбачено дві взаємовиключні підстави скасування арешту майна слідчим суддею - це необґрунтованість накладення арешту або якщо в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба .
Так, слідчим суддею у судовому засіданні встановлено, що на даний час досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває.
Заявником у свою чергу, не додано до матеріалів справи доказів того, що мета накладення арешту на даний час досягнута, всі експертизи та слідчі дії з арештованим майном проведені (відсутні висновки проведених експертиз та проведення слідчих дій), а відтак слідчий суддя приходить до висновку, що на даний час не відпала потреба в застосуванні арешту, такий накладено було обґрунтовано, будь-яких обставин, які б не були відомі під час вирішення питання про накладення арешту не встановлено.
Слідчий суддя вважає заявником не доведено, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано, не наведено доказів того, що на даній стадії розслідування вищезазначений захід забезпечення втратив свою актуальність.
Посилання заявника на обмеження прав як власника вищевказаного рухомого майна не можуть бути підставою для скасування арешту, оскільки майно, на яке накладено арешт, є речовим доказом у справі.
Також слід звернути увагу на те, що при розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключно прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює обґрунтованість підстав для скасування арешту.
Беручи до уваги вищевикладене, слідчий суддя вважає, клопотання не обґрунтованим та таким що не підлягає до задоволення.
Такий висновок слідчого судді не суперечить положенню ст. 1 Протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та висновкам ЄСПЛ, даних у рішенні від 24.01.1994 року у справі Раймондо проти Італії «Raimondo v. Italy».
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-174 КПК України, слідчий суддя, -
Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 19.02.2025 року о 16 год. 50 хв.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1