Справа № 128/5140/23
Провадження №11-кп/801/336/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих: ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000819 за від 30.10.2023 за апеляційною скаргою прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 20.12.2024, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м.Апостолове, Криворізького району Дніпропетровської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, раніше не судимого, військовослужбовця ЗСУ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк в 3 (три) роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в строк відбуття основного покарання ОСОБА_7 за даним вироком зараховано строк попереднього ув`язнення у період з 30.10.2023 по 22.12.2023 включно, із розрахунку день за день.

Відповідно до ч. 7 ст. 72 КК України, в строк відбуття основного покарання ОСОБА_7 за даним вироком зараховано строк цілодобового домашнього арешту у період з 23.12.2023 по 19.02.2024 включно, із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

На підставі ст. 75, п.п. 1, 2 ч. 1, п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 76 КК України ОСОБА_7 , звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою «Зміна прокримінального мислення».

Іспитовий строк ОСОБА_7 вирішено обчислювати з дня проголошення вироку суду - 20.12.2024.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що 30.10.2023 близько 10 години 30 хвилин обвинувачений- водій ОСОБА_7 , керуючи технічно-справним автопоїздом у складі автомобіля «DAF FT XF 105.460», державний номерний знак НОМЕР_1 та напівпричепа «Schmitz SKO 24L», державний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись автодорогою М30, сполученням «Стрий - Ізварине», в напрямку м. Вінниці Вінницької області, перед зміною напрямку свого руху ліворуч не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхавши у ліву смугу попутного руху не врахував дорожню обстановку, а саме рух по даній смузі у тому ж напрямку автомобіля «ГАЗ 3302-216 СПГ», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_12 , не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення із задньою частиною автомобіля «ГАЗ 3302-216 СПГ», який зупинився в районі перехрестя з дорогою до с. Сокиринці Вінницького району Вінницької області для виконання повороту ліворуч. Після первинного контактування транспортних засобів, відбулося відкидання автомобіля «ГАЗ 3302-216 СПГ», з його виїздом на ліву смугу зустрічного руху, внаслідок чого сталося зіткнення даного транспортного засобу з автомобілем «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_13 , який рухався по даній смузі руху у бік м. Немирів Вінницької області.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_13 від отриманих травм загинув на місці події, а водій ОСОБА_12 з отриманими тілесними ушкодженнями був госпіталізований до реанімаційного відділення КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги», де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер під час надання медичної допомоги.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 06.12.2023 № 922 у ОСОБА_13 виявлено сполучну травму тіла: закриту черепно-мозкову травму (синці, садна та забиті рани на голові); закриту тупу травму грудної клітки (множинні уламкові переломи ребер з обох сторін, перелом грудини, гемоторакс зліва 800 мл, справа 1000 мл, забій легень); закриту тупу хребетно-спинно-мозкову травма (уламкові переломи 10-11 грудних хребців з ушкодженням спинного мозку); закриту тупу травму живота (множинні розриви печінки, селезінки, гемоперитонеум 300 мл); численні синці, садна та рани тулуба, кінцівок, закритий перелом правої стегнової кістки та кісток правої гомілки. Виявлена під час експертизи трупа ОСОБА_13 сполучна травма тіла має прижиттєве походження, виникла від дії тупого твердого предмета (предметів) і належить до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, по давності утворення може відповідати строку ДТП, вказаному в описовій частині постанови про призначення експертизи - 30.10.2023. Смерть ОСОБА_13 настала від сполучної травми тіла. Між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_13 є прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 10.11.2023 № 923 при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_12 виявлено сполучну травму тіла у вигляді: закритої черепно-мозкової травми (рани та крововиливи в м`які тканини голови, субарахноїдальний крововилив, набряк м`яких мозкових оболонок, набряк та набухання речовини головного мозку); закритої тупої травми грудей (багаточисельні двобічні переломи ребер по декільком анатомічним лініях з ушкодженням обох листків плеври та тканини легень, поширені крововиливи в м`які тканини грудей та двобічний гемопневмоторакс, перелом лівої ключиці); закритої тупої травми живота (крововиливи в м`які тканини живота, розриви капсули та тканини печінки й селезінки, ознаки загального струсу тіла у вигляді крововиливів у зв`язкові апарати внутрішніх органів); закритої хребетно-спинномозкова травми (розриву хребтового стовбура між 4-м та 5-м поперековими хребцями з ушкодженням зв`язкового апарату судинно-нервових сплетень, мозкових оболонок та речовини спинного мозку); саден та ран верхніх та нижніх кінцівок; перелому шийки лівої стегнової кістки. Смерть ОСОБА_12 настала від вказаної сполучної травми тіла. Між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_12 є прямий причинний зв`язок. Сполучна травма тіла виявлена у ОСОБА_14 утворилася від дії твердого тупого предмета (предметів), можливо за умов дорожньо-транспортної пригоди, та є характерною для травми отриманої в салоні автомобіля та належить до тяжкого тілесного ушкодження, як така, що була небезпечною для життя в момент спричинення.

Згідно з висновком експертизи технічного стану транспортного засобу від 04.12.2023 № СЕ-19/102-23/19329-ІТ на момент експертного огляду рульове керування, робоча гальмівна система та ходова частина автомобіля «DAF FT XF 105.460», д.н.з. НОМЕР_1 , знаходиться у працездатному стані. У деталях та вузлах рульового керування, робочої гальмівної системи та ходової частини автомобіля «DAF FT XF 105.460», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент експертного огляду, експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП, не виявлено.

Відповідно до висновку 30.11.2023 № СЕ-19/102-23/19328-ІТ на момент експертного огляду гальмівна система напівпричепа «Schmitz SKO 24L», д.н.з. НОМЕР_2 , знаходиться у працездатному стані. У деталях та вузлах гальмівної системи напівпричепа «Schmitz SKO 24L», д.н.з. НОМЕР_2 , на момент експертного огляду, експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного напівпричепа до початку розвитку події ДТП, не виявлено.

Згідно з висновком фототехнічної, автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 08.12.2023 № КСЕ-19/102-23/19618 у даній дорожньо-транспортній ситуації водій автопоїзда в складі автомобіля «DAF FT XF 105.460» (номерний знак НОМЕР_1 ) із напівпричепом «Schmitz SKO 24L» (номерний знак НОМЕР_2 ) ОСОБА_7 , повинен був діяти відповідно до технічних вимог п. п. 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху. У даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «ГАЗ 3302-216 СПГ» (номерний знак НОМЕР_3 ) ОСОБА_12 повинен був діяти відповідно до технічних вимог п. п. 10.4, 16.13 Правил дорожнього руху. У даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «Renault Kangoo», (номерний знак НОМЕР_4 ) ОСОБА_13 повинен був діяти відповідно до технічних вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху. В ситуації, яка склалася, можливість попередження зіткнення з автомобілем «ГАЗ 3302-216 СПГ» у водія ОСОБА_7 , з технічної точки зору, забезпечувалась виконанням ним вимог п. 13.1 ПДР, для виконання яких у нього були відсутні будь-які перешкоди технічного характеру. В заданій дорожній обстановці, в діях водія ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п. 13.1 ПДР, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. В заданій дорожній обстановці, в діях водія ОСОБА_12 не вбачається невідповідностей вимогам ПДР, які з технічної точки зору, знаходилися б в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. В заданій дорожній обстановці, в діях водія ОСОБА_13 не вбачається невідповідностей вимогам ПДР, які з технічної точки зору, знаходилися б в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.

Таким чином, обвинувачений-водій ОСОБА_7 за вищевикладених обставин порушив вимоги п. п. 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, згідно з якими:

п. 10.1 - «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

п. 13.1 - «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу».

Порушення обвинуваченим ОСОБА_7 вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України, знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди - настанням смерті ОСОБА_13 та ОСОБА_12 .

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинили загибель кількох осіб.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд не дав належної оцінки тим обставинам, що протиправні дії ОСОБА_7 призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті двох людей. ОСОБА_7 неодноразово порушував ПДР України та притягувався до адміністративної відповідальності в тому числі за перевищення швидкісного режиму. Прокурор посилається на відсутність такої пом`якшуючої обставини як активне сприяння розкриттю злочину. Вважає, що призначене судом покарання зі звільненням від його відбування не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора в підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого, захисника та потерпілих, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

З вироку суду вбачається, що суд правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Даний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційній скарзі не заперечуються і перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, суд вважає обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Таким чином кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі № 634/609/15-к визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Окрім наведеного ККС ВС у постанові від 09.10.2018 (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається з вироку, суд, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України в межах санкції частини статті, прийняв рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. При цьому суд врахував ступень тяжкості вчиненого обвинуваченим необережного злочину; дані, які характеризують його особистість з позитивної сторони; відсутність обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченому; наслідки злочину у виді загибелі водіїв ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ; наявність трьох обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого.

Проте судом першої інстанції у даному випадку неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, а саме застосовано закон, який не підлягав застосуванню (ст. 75 КК України), внаслідок чого невірно прийнято рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Частиною першою статті 75 КК України визначено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням визначив також Верховний Суд в постанові від 19.07.2018 (справа №755/6254/17), де зазначив, що згідно з законом ст. 75 КК України може бути застосована в тому разі, коли при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.

Іншими словами, умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.

Колегія суддів погоджується з позицією прокурора, що звільняючи ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, судом не враховано положення ч. 1 ст. 75 КК України, за приписами якої таке звільнення допускається виключно у разі, якщо суд з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням.

Так, суд не дав належної оцінки тим обставинам, що протиправні дії засудженого призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті двох людей, тоді як відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.

Судом не звернуто увагу на практику Верховного Суду, згідно з якою активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину (Постанова ВС у справі № 263/15605/17 (провадження № 51-4234км20).

Враховуючи наведене практику касаційного суду, в обвинуваченого відсутнє активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, оскільки він не вчиняв будь-яких дій описаних у зазначені вище постанові.

За таких обставин рішення суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням не є незаконним, адже не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових злочинів як ОСОБА_7 , так і іншими водіями.

Разом з тим, колегія суддів вважає за можливе застосування в даному випадку вимог ст. 69 КК України, положеннями якої визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків визначених цією статтею, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Приписи ст. 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Обставинами, що згідно зі ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_7 , є щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. При цьому суд враховує, що щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Отже, щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Суд дійшов переконання, що обвинувачений ОСОБА_7 у вчиненому кримінальному правопорушенні щиро розкаявся, в ході судового розгляду неодноразово визнавав протиправний характер своїх дій, про які щиро шкодує. В ході судового розгляду надавав суду показання, що узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, послідовно висловлював жаль і шкодував про те, що його дії спричинили такі суспільно-небезпечні наслідки. Щире каяття обвинуваченого проявляється і у тому, що обвинувачений, розуміючи, що заподіяв потерпілим шкоду та бажаючи усунути негативні наслідки, примирився з потерпілими, які просили призначити ОСОБА_7 м`яке покарання, компенсував у грошовому еквіваленті завдану шкоду, будь-яких претензій до обвинуваченого потерпілі не мають.

Обставин, що згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.

При призначенні покарання ОСОБА_7 апеляційний суд згідно з вимогами ст. 65 КК України враховує: ступінь тяжкості вчиненого необережного злочину та його наслідки, дані про особу винного, який має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно; одружений; був офіційно працевлаштований, де також характеризувався із позитивної сторони; на даний час є військовослужбовцем ЗСУ; раніше не судимий; в лікарів нарколога та психіатра на обліках не перебуває; завдану матеріальну та моральну шкоду потерпілим обвинувачений відшкодував у повному обсязі.

Беручи до уваги вказані обставини у їх сукупності, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд дійшов висновку про можливість перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 3 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк чотири роки, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання і ухвалити новий вирок на підставі положень ст. 420 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 420 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 20.12.2024 стосовно ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, скасувати в частині призначеного покарання.

Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді 4 (чотирьох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в строк відбуття основного покарання ОСОБА_7 за даним вироком зарахувати строк попереднього ув`язнення у період з 30.10.2023 по 22.12.2023 включно, із розрахунку день за два.

Відповідно до ч. 7 ст. 72 КК України, в строк відбуття основного покарання ОСОБА_7 за даним вироком зарахувати строк цілодобового домашнього арешту у період з 23.12.2023 по 19.02.2024 включно, із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають двом дням обмеження волі.

Початок строку відбування покарання рахувати з дня прибуття та постановку на облік у виправному центрі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4