Справа №201/1465/25
Провадження № 1-кс/201/577/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року Слідчий суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 , розглянувши матеріали скарги ОСОБА_2 на бездіяльність прокурора у кримінальному провадженні № 0000117 від 27.12.2024 року за ч. 1 ст. 146 КК України,

УСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська надійшла скарга ОСОБА_2 на бездіяльність прокурора у кримінальному провадженні № 0000117 від 27.12.2024 року за ч. 1 ст. 146 КК України, у якій заявниця просить суд: зобов`язати процесуального керівника Дніпропетровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону розглянути її заяву від 03.01.2025 року і надати письмові вказівки слідчому Третього слідчого відділу з дислокацією у м. Дніпро Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Полтава про визнання її і її сина ОСОБА_3 потерпілими від вище зазначеного злочину; допитати її і її сина ОСОБА_3 1977 року народження по факту викрадення ОСОБА_3 , 1977 року народження; залучити її і її сина ОСОБА_3 в процесуальному статусі потерпілими від злочину до кримінального провадження № 0000117 ч. 1 ст. 146 КК України від 27.12.2024 року; винести постанову про надання їй і її сину ОСОБА_3 1977 року народження статусу потерпілих від злочину в кримінальному провадженні № 0000117 ч. 1 ст. 146 КК України від 27.12.2024 року.

В обґрунтування скарги заявниця вказала, що в провадженні Третього слідчого відділу з дислокацією у м. Дніпро Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Полтава знаходяться матеріали кримінального провадження № 0000117 ч. 1 ст. 146 КК України від 27.12.2024 року, за її заявою про скоєння кримінального правопорушення, однак до теперішнього часу ніяких слідчих дій по даному кримінальному провадженню не проведено. Заявниця і її син ОСОБА_3 до теперішнього часу не опитані і не визнані постановою слідчого у процесуальному статусі потерпілими по даному кримінальному провадженню. 30.01.2025 року вона подала письмову заяву до процесуального керівника прокурора Дніпропетровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000117 ч. 1 ст. 146 КК України від 27.12.2024 року, де просила надати письмові вказівки слідчому Третього слідчого відділу з дислокацією у м. Дніпро Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Полтава, однак до теперішнього часу процесуальний керівник прокурор Дніпропетровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону письмової відповіді на її заяву про надання письмових вказівок слідчому Третього слідчого відділу з дислокацією у м. Дніпро Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтава про визнання її і її сина ОСОБА_3 потерпілими від вище зазначеного злочину не надав.

Дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя приходить до такого висновку.

Згідно з положеннями ст. 24 КПК України, які узгоджуються з приписами ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування визначений главою 26 розділу ІІІ Кримінального процесуального кодексу України.

Частиною першою статті 306 КПК України встановлено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - слідчим суддею Вищого антикорупційного суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Територіальну підсудність скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора главою 26 розділу ІІІ КПК України не визначено.

Разом з тим, за загальними положеннями КПК України, до розгляду скарг в порядку ст.303 КПК України застосовуються положення ч.2 ст.132 КПК України, відповідно до яких клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого загального суду, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Така ж позиція щодо територіальної підсудності розгляду скарг в порядку ст. 303 КПК України, викладена в Постанові Верховного суду від 30 липня 2021 року у справі 234/8753/21.

Так, Верховний суд зазначив, що оскільки судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування здійснюється слідчим суддею суду першої інстанції, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, то з урахуванням положень ч. 6 ст. 9 КПК правильним є застосування зазначеного правила й до розгляду скарг, територіальна підсудність щодо яких прямо не визначена процесуальним законом.

Досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності (п. 5 ч. 1ст. 3 КПК України).

Згідно з положеннями п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 цього Кодексу, - голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду. Слідчий суддя (слідчі судді) у суді першої інстанції обирається зборами суддів зі складу суддів цього суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 КПК України досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 статті 132 КПК України встановлено, що клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається: 1) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, якщо інше не передбачено пунктом 2 цієї частини; 2) у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.

При цьому, органами досудового розслідування (органами, що здійснюють дізнання і досудове слідство), за змістом ч.1 ст.38 КПК України, є: 1) слідчі підрозділи: органів Національної поліції; б) органів безпеки; в) органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства; г) органів Державного бюро розслідувань; 2) підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України.

Тобто, вирішуючи питання про місцезнаходження органу досудового розслідування, необхідно враховувати сукупність фактичних даних, які дають можливість зробити висновок про таке місце, до яких можливо віднести: місце знаходження слідчих цього органу, проведення слідчих дій, місце звернення із відповідними скаргами, направлення поштової кореспонденції тощо.

На підставі системного аналізу норм Кримінального процесуального кодексу України можна зробити висновок, що територіальна підсудність повинна визначатись за місцем знаходження (реєстрації) відповідного державного органу, який є юридичною особою.

На підставі викладеного, з урахуванням принципу законності, який визначений у ч. 6 ст. 9 КПК України, слідчий суддя вважає, що судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, у тому числі, щодо скарги на бездіяльність слідчого, територіальна підсудність якої прямо не визначена законом, здійснюється слідчим суддею суду першої інстанції в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Як зазначено заявником, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000117 від 27.12.2024 року за ч. 1 ст. 146 КК України здійснюється Третім слідчим відділом (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР розташованого в місті Полтаві.

Отже, враховуючи, що орган досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, а саме Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР розташованого в місті Полтаві не перебуває під територіальною юрисдикцією Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, дана скарга повинна подаватись до суду, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, а саме до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

Зважаючи на викладене вище, слідчий суддя звертає увагу не те, що підсудність розгляду скарги визначається не за місцезнаходженням органу, що здійснює процесуальне керівництво, а за місцезнаходженням органу досудового розслідування, іншими словами - за підслідністю, з чого слідує, що скарги на дії та рішення процесуальних керівників у кримінальному провадженні не залежно від їх місцезнаходження, має розглядати слідчий суддя того місцевого суду, у межах юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, а не орган процесуального керівництва.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 304 КПК України скарга повертається, якщо не підлягає розгляду в цьому суді.

Відповідно до ч. 3 ст. 304 КПК України копія ухвали про повернення скарги невідкладно надсилається особі, яка її подала, разом із скаргою та усіма доданими до неї матеріалами.

З урахуванням того, що скарга не підлягає розгляду в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська, оскільки орган досудового розслідування не знаходиться в межах територіальної юрисдикції даного суду, слідчий суддя приходить до висновку про повернення скарги заявникові.

При цьому відповідно до положень ч. 7 ст. 304 КПК України повернення скарги не позбавляє права повторного звернення до слідчого судді, суду в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Слід зауважити, що практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року, «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року, «Мельник проти України» від 28.03.2006 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Виходячи з встановлених обставин та вимог КПК України, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність повернення скарги особі, що її подала.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 395 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність прокурора у кримінальному провадженні №0000117 від 27.12.2024 року за ч. 1 ст. 146 КК України - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, що її подала, разом із скаргою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити заявнику, що повернення скарги не позбавляє права повторного звернення до слідчого судді в порядку передбаченому КПК України.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1