УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 607/7710/23

провадження № 51-637ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Тернополя, проживаючого там само ( АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2024 року за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 119 КК, та призначено покарання: за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 1 ст. 119 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.

У відповідності до ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточне покарання ОСОБА_5 визначено шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за попереднім вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2024 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК в строк призначеного судом покарання ОСОБА_5 зараховано термін його попереднього ув`язнення, а саме з 16 грудня 2022 року по дату набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Також вироком вирішено питання щодо запобіжного заходу, застосованого відносно ОСОБА_5 , початку відрахування строку відбування покарання, процесуальних витрат у кримінальному провадженні та долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду, в період запровадженого на всій території України воєнного стану, 04 серпня 2022 року о 07:20 ОСОБА_5 , раніше судимий за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, судимість за які не знято та не погашено у встановленому законом порядку, перебуваючи за адресою: вулиця Тролейбусна, в місті Тернополі, звернув увагу на підвальне приміщення, що в під`їзді № 2 будинку № 2. Пересвідчившись у відсутності громадян, які проживають у вказаному та сусідніх будинках, ОСОБА_5 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, переконавшись, що за ними ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені сторонніми особами, діючи повторно, усвідомлюючи що його дії є таємними, проник в підвальне приміщення вказаного будинку та в подальшому підійшов до вхідних дверей підвального приміщення, яке на праві власності належить потерпілій ОСОБА_6 та в подальшому проник у вказане підвальне приміщення шляхом віджиму навісного замка, звідки таємно викрав майно, а саме: таймер електричний торговельної марки «Lemanso» модель «LM6347», вартість якого становить 299,76 грн, набір посуду торговельної марки «Blaumann»GourmetLine модель «BL-1637», вартість якого становить 1392,23 грн та набір посуду торговельної марки «RoyaltyLine» модель «RL-1802М», вартість якого становить 233,78 грн, після чого з місця вчинення злочину втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 1925,77 грн.

Крім того, в період часу з 16 по 22 жовтня 2022 року (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) у ОСОБА_5 , раніше судимого за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, судимість за які не знято та не погашено у встановленому законом порядку, винник злочинний умисел направлений на таємне, повторне, поєднане із проникненням в інше приміщення викрадення чужого майна, реалізуючи який ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , звернув увагу на підвальне приміщення, що в під`їзді № 1 будинку № 9. Пересвідчившись у відсутності громадян, які проживають у вказаному та сусідніх будинках, ОСОБА_5 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені сторонніми особами, діючи повторно, усвідомлюючи що його дії є таємними, проник в підвальне приміщення вказаного будинку та в подальшому підійшов до вхідних дверей підвального приміщення, яке на праві власності належить потерпілому ОСОБА_7 та в подальшому проник у вказане підвальне приміщення шляхом віджиму дверей, звідки таємно викрав майно, а саме: три котушки торговельної марки «Shimano»Aerlex 10000 XTB, вартістю 4166,51 грн. кожна; одну котушку торговельної марки «Shimano»Aerlex 10000 XTBSpod, вартістю 4165,56 грн; одне вудилище торговельної марки «Shimano»TrimanoTribalTX-A вартістю 2947,46 грн; три вудлища торговельної марки «Shimano»TribalCarpTX-1A, вартістю 3033,45 грн кожне; голову підсака торговельної марки «Greys» GGTN 110landingNet 28 FreeFL, вартістю 1207,79 грн; ручку підсака торговельної марки «BrainMission», вартістю 992,25 грн; чохол для вудочки торговельної марки «Fisher», вартістю 575,14 грн.; три чохла для вудочки торговельної марки «Grizzly», вартістю 462 грн кожен, після чого з місця вчинення злочину втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_7 майнову шкоду на загальну суму 32 874,08 грн.

Окрім цього, 07 листопада 2022 року о 19:00 ОСОБА_5 , перебуваючи поблизу сміттєвих баків, що біля будинку № 4 по вул. Дружби в м. Тернополі зустрів свого знайомого ОСОБА_8 та підійшов до нього, маючи намір вирішити давні непорозуміння. В той же час між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , які перебували поблизу сміттєвих баків, що біля будинку № 4 по вул. Дружби в м. Тернополі, розпочався словесний конфлікт, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, який переріс у шарпанину. В ході даної шарпанини ОСОБА_5 , проявивши кримінально-протиправну недбалість, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті іншої особи, хоча повинен був і міг передбачити її настання в обстановці, що склалась, внаслідок своєї злочинної поведінки обійшов ззаду ОСОБА_8 та обхопивши його обома руками за талію ззаду у вигляді захвату, перекинув його через своє праве плече на бруківку тротуару. Внаслідок даного кидка ОСОБА_8 приземлився на свою праву бокову поверхню тіла на площину, після чого обвинувачений ОСОБА_5 , не втримавши рівновагу під час даного кидка, впав з висоти власного росту на ліву бокову поверхню тіла потерпілого ОСОБА_8 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудей - переломів 8, 9, 10-го ребер з ушкодженням пристінкової плеври та з просторим синцем-гематомою і підшкірною емфіземою лівої половини грудної клітки.

Із вказаними травмами ОСОБА_8 було госпіталізовано в КНП «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги», що в м. Тернополі по вул. Шпитальній 2, де, перебуваючи на лікуванні, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 560 від 30 грудня 2022 року спричинена громадянину ОСОБА_8 травма грудей (переломи ребер з розривами пристінкової плеври та розвитком поширеної підшкірної емфіземи) у клінічному перерізі ускладнилась розвитком посттравматичного пульмоніту, дихальної недостатності та гіпоксичної енцифалопатії, що призвело до набряк-набубнявіння головного мозку, з вклиненням його стовбурових структур у великий потиличний отвір та настання смерті останнього.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 задоволено частково, вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року змінено, в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК за епізодом крадіжки майна у потерпілої ОСОБА_6 від 04 серпня 2022 року вирок скасовано, а кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння. В решті вирок суду залишено без змін.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник висуває вимогу про скасування оскаржених судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

В обґрунтування вимоги зазначає про безпідставне видалення ОСОБА_5 із зали суду в порядку ст. 330 КПК до закінчення судового розгляду. Стверджує, що через це обвинувачений не зміг самостійно захищати свої інтереси в кримінальному провадженні, оскільки не був допитаний, не приймав участі у дослідженні доказів, не міг ставити запитання потерпілій та свідкам, виступати у судових дебатах. Водночас, на початку судового розгляду після оголошення прокурором обвинувального акта обвинувачений виявив бажання давати показання та не визнавав своєї вини у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушеннях. Зазначене, на переконання захисника, свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону через недотримання приписів п. 5 ч. 3 ст. 42, ч. 4 ст. 349 КПК.

В контексті доводів про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність захисник зазначає, що з урахуванням закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК за одним епізодом крадіжки, суд апеляційної інстанції не скасував покарання за цей злочин у виді 6 років позбавлення волі, в результаті чого необґрунтовано призначив останньому за ч. 1 ст. 119 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, що перевищує межі санкції цієї норми закону.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Суд касаційної інстанції, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За приписами ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, встановлених в ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права в аспекті доводів касаційної скарги про порушення права засудженого на захист через видалення його із зали суду, то колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 КПК підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Аналогічне право на надання пояснень, показань з приводу підозри, обвинувачення чи в будь-який момент відмови їх давати визначено в п. 5 ч. 3 ст. 42 КПК.

Разом з тим, приписами ч. 1 ст. 330 КПК встановлено, що якщо обвинувачений порушує порядок у залі судового засідання або не підкоряється розпорядженням головуючого у судовому засіданні, останній попереджає обвинуваченого про те, що в разі повторення ним зазначених дій його буде видалено з зали судового засідання. При повторному порушенні обвинуваченим порядку судового засідання він може бути видалений за ухвалою суду з зали засідання тимчасово або на весь час судового розгляду. Якщо такий обвинувачений не представлений захисником, суд зобов`язаний залучити захисника для здійснення захисту за призначенням і відкласти судовий розгляд на строк, необхідний для його підготовки до захисту. У разі видалення обвинуваченого на весь час судового розгляду, судове рішення, яким закінчено провадження в суді, негайно оголошується обвинуваченому після його ухвалення.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 06 жовтня 2015 року у справі «Карпюк та інші проти України» (заяви № 30582/04 і 32152/04) також наголосив, що для належного здійснення судочинства дуже важливо, щоб у залі судових засідань дотримувалися принципи гідності, порядку та норми етикету як відмінні риси судового провадження. Злісне недотримання підсудним елементарних стандартів належної поведінки жодним чином не може і не повинно допускатися (п. 134).

Приписи ст. 330 КПК у взаємозв`язку з вимогами ст. 20 цього Кодексу (забезпечення права на захист), а також положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчать про те, що видалення із зали суду обвинуваченого повинно мати винятковий характер, допускатись лише за наявності для цього обґрунтованих підстав, оскільки відсутність обвинуваченого під час судового розгляду суттєво обмежує його права на захист та справедливий суд.

З вироку місцевого суду вбачається, що ОСОБА_5 було видалено на підставі ст. 330 КПК із зали судового засідання за повторне порушення порядку у залі судового засідання та непідкорення розпорядженням головуючого у судовому засіданні 04 серпня 2023 року. Подальший судовий розгляд проводився за участю захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_4 , який брав участь як його захисник зі стадії досудового розслідування.

На вирок суду першої інстанції захисник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, де зазначив, серед іншого, про неправильне застосування місцевим судом приписів ст. 330 КПК та порушення вимог ч. 4 ст. 349 цього Кодексу, оскільки, на переконання захисника, обвинувачений не здійснював систематичного порушення порядку в залі судового засідання 04 серпня 2023 року, а тому суд першої інстанції безпідставно видалив його із зали суду, позбавивши таким чином права на захист.

Суд апеляційної інстанції рішення місцевого суду в частині незаконного видалення ОСОБА_5 із зали суду за доводами апеляційної скарги захисника перевіряв, визнав безпідставними та на їх спростування навів достатні та обґрунтовані мотиви.

З ухвали апеляційного суду вбачається, що за перевіркою матеріалів кримінального провадження цей суд встановив, що в судовому засіданні 04 серпня 2023 року у суді першої інстанції головуючим ОСОБА_5 оголошувались зауваження за порушення порядку в залі судового засідання, після зауважень головуючий попередив ОСОБА_5 про те, що в разі не припинення ним порушень порядку в судовому засіданні його буде видалено із зали судового засідання. Після зауважень та попередження обвинувачений продовжував не підкорятися розпорядженням головуючого, що підтверджується журналом судового засідання від 04 серпня 2023 року та звукозаписом, який міститься на технічному носії інформації перебігу судового засідання від цієї ж дати. Спираючись на матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість видалення місцевим судом ОСОБА_5 із зали судового засідання до завершення розгляду справи. Врахував той факт, що захисник обвинуваченого брав участь протягом усього судового розгляду в суді першої інстанції. Також, встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 був присутній при оголошенні вироку 29 травня 2024 року в режимі відеоконференції із ДУ «Чортківський слідчий ізолятор (№26)». З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність доводів сторони захисту про порушення прав обвинуваченого ОСОБА_5 на захист.

З указаними мотивами суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду, вважає їх обґрунтованими та переконливими.

Враховує Суд також і те, що, висловивши в касаційній скарзі заперечення проти обґрунтованості висновків місцевого суду, захисник, натомість, не спростовує висновків суду апеляційної інстанції щодо оцінки правильності видалення обвинуваченого із зали суду на весь час судового розгляду.

Захисник в касаційній скарзі, як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону посилається на те, що всупереч вимогам ч. 4 ст. 349 КПК обвинуваченого ОСОБА_5 не було допитано в місцевому суді.

За приписами ч. 4 ст. 349 КПК допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених частиною третьою статті 323 та статтею 381 цього Кодексу.

У рішенні ЄСПЛ від 06 жовтня 2015 року у справі «Карпюк та інші проти України» (заяви № 30582/04 і 32152/04) відзначено, що ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - вголос або за мовчазною згодою - від права на гарантії справедливого судового розгляду. Проте для того, щоб відмова від цього права була визнана дійсною для цілей Конвенції, вона має надаватися у недвозначний спосіб та супроводжуватися хоча б мінімальними гарантіями, співмірними її значущості. Крім того, вона не повинна суперечити будь-якому важливому суспільному інтересу (п. 132).

Положення ч. 4 ст. 349 КПК, на недотриманні яких наголошує в касаційній скарзі захисник, визначають обов`язок суду провести допит обвинуваченого та винятки, за яких невиконання цього обов`язку не свідчить про порушення норм КПК. До таких винятків нормою ч. 4 ст. 349 КПК віднесено випадки відмови обвинуваченого від давання показань, а також випадки, передбачені ч. 3 ст. 323 та ст. 381 цього Кодексу.

Разом з тим, колегія суддів відмічає, що передбачені у ч. 4 ст. 349 КПК випадки за наявності яких не проводиться допит обвинуваченого в обов`язковому порядку без відповідних наслідків є ординарними. Натомість застосування до порушників порядку судового засідання приписів ст. 330 КПК є винятковим засобом забезпечення принципів гідності, порядку та норми етикету під час судового розгляду, та виключає можливість безпосереднього допиту обвинуваченого внаслідок його видалення на весь час судового розгляду, що не може свідчити про порушення норм ст. 349 КПК та бути безумовною підставою, передбачено п. 3 ч. 2 ст. 412 КПК, до скасування судового рішення.

З ухвали апеляційного суду вбачається, що доводи захисту щодо порушення приписів ст. 330 КПК цей суд ретельно перевірив, дослідив журнал судового засідання від 04 серпня 2023 року та звукозапис цього засідання, встановив обставини, які свідчать про грубе порушенням обвинуваченим ОСОБА_5 порядку судового розгляду та непідкорення розпорядженням головуючого, детально відобразив мотиви свого судового рішення в цій частині.

В ході апеляційного розгляду, як видно зі змісту оскарженої ухвали Тернопільського апеляційного суду, обвинуваченому було запропоновано надати показання з метою уникнення порушення права на захист, яким ОСОБА_5 скористатись відмовився, що не заперечує й захисник у касаційній скарзі, стверджуючи лише про не проведення допиту ОСОБА_5 в суді першої інстанції через безпідставне, на думку захисту, видалення його із зали суду на весь час судового розгляду.

Переконливих доводів на спростування мотивів апеляційного суду, з огляду на межі перегляду судом апеляційної інстанції та порядок апеляційного розгляду, визначені статтями 404, 405 КПК, захисник в касаційній скарзі не наводить.

У вказаному провадженні, як видно зі змісту оскаржених судових рішень, з огляду на видалення ОСОБА_5 із зали суду було дотримано гарантій його прав, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 330 КПК. Засуджений на всіх стадіях судового процесу був представлений захисником, на стадії розгляду в суді першої інстанції спочатку був присутнім, після видалення його із зали суду в порядку, передбаченому КПК, про прийняте рішення повідомлений, проголошення вироку відбулось за його участю, на стадії апеляційного розгляду йому було забезпечено право на надання пояснень, від якого він відмовився добровільно.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про невірне призначення розміру покарання, то такі є безпідставними.

Відповідно до судових рішень ОСОБА_5 визнано винуватим за вчинення крадіжок майна ОСОБА_6 на загальну суму 1925,77 грн та майна ОСОБА_7 на загальну суму 32 874,08 грн, вчинених повторно, в умовах воєнного стану, поєднаних із проникненням у сховище. Зазначені дії кваліфіковано судом за ч. 4 ст. 185 КК.

Крім того, ОСОБА_5 визнано винуватим у вбивстві ОСОБА_9 , вчиненому через необережність, за ч. 1 ст. 119 КК.

За доводами захисника, наведеними в касаційній скарзі, суд при призначенні покарання вийшов за межі санкції ч. 1 ст. 119 КК, призначивши його у виді позбавлення волі на строк 6 років, оскільки закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 за одним епізодом за ч. 4 ст. 185 КК.

Натомість, як видно зі змісту ухвали апеляційного суду, цей суд закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК лише частково, а саме за вчинення крадіжки майна у потерпілої ОСОБА_6 від 04 серпня 2022 року на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння, що не заперечується і у касаційній скарзі.

Проте кримінальне провадження щодо вчинення крадіжки майна ОСОБА_7 на загальну суму 32 874,08 грн судом апеляційної інстанції не закривалося, покарання за вчинення цього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, в меншому розмірі не призначалося.

Про невідповідність призначеного за ч. 4 ст. 185 КК покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 захисник не зазначає.

Разом з тим, остаточне покарання суд призначив за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 70 КК, тобто окремо за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років та окремо за ч. 1 ст. 119 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, після чого остаточне покарання визначив шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за ч. 1 ст. 119 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років більш суворим - за ч. 4 ст. 185 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 6 років, в результаті чого розмір остаточно призначеного покарання склав 6 років.

Отже, як убачається з оскаржених судових рішень покарання за ч. 1 ст. 119 КК ОСОБА_5 було призначено у виді позбавлення волі на строк 5 років, що не виходить за межі санкції ч. 1 ст. 119 КК, як про це зазначає захисник, й свідчить про безпідставність відповідних доводів касаційної скарги.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути підставами для застосування судом касаційної інстанції повноважень, передбачених ст. 436 КПК, за змістом оскаржених судових рішень щодо засудженого ОСОБА_5 та доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , допущено не було.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій оскаржених судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3