Номер провадження: 11-кп/813/2441/24
Справа № 522/4601/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 16.10.2024, якою під час судового розгляду кримінального провадження №0005769 від 25.10.2019 відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Туркменабаду респ. Туркменістану, громадянина респ. Туркменістан, із середньою освітою, непрацюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого п.п. 7, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 15.12.2024, без визначення застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 16.10.2024 під час судового розгляду к/п №0005769 від 25.10.2019 було задоволено клопотання прокурора ОСОБА_8 та продовжено відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого п. 7, 12 ч. 2 ст. 115 КК України строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 15.12.2024 із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» без визначення застави.

Окрім того, зазначеною ухвалою було відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на домашній арешт.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд 1-ої інстанції врахував тяжкість інкримінованого злочину, його суспільну небезпеку, відомості про особу обвинуваченого та констатував, що менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 та запобігти наявним ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , не погодився із оскаржуваною ухвалою з наступних підстав:

- заявлені стороною обвинувачення ризики не доведені та не виправдовують застосування найбільш суворого запобіжного заходу;

- в останньому судовому засіданні прокурор надав заяви потерпілих про розгляд справи за їх відсутності, а ОСОБА_7 заявив про намір частково визнати свою вину, що свідчить про відсутність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України;

- обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, будучи резидентом іншої держави тривалий час утримується під вартою, що у відповідності до практики ЄСПЛ є порушенням його прав та розумних строків розгляд провадження, його винуватість не доведена, має тісні соціальні зв`язки, перебуває у фактичних шлюбних відносинах;

- судом не зазначено з яких підстав строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено саме на 60 днів, тобто на максимально можливий строк;

- стан здоров`я обвинуваченого в умовах ОСІ значно погіршився під час перебування під вартою;

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 16.10.2024 та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту у нічний час доби.

У судове засідання апеляційного суду захисник ОСОБА_6 не з`явився, причини неявки суду не повідомив, із жодними клопотаннями до суду не звертався, водночас, прокурор ОСОБА_12 направив на адресу апеляційного суду заяву, в якій просив розглядати апеляційну скаргу захисника за його відсутністю у зв`язку із зайнятістю у інших судових засіданнях, проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Апеляційним судом вживалися заходи для виходу на зв`язок із приміщенням ДУ «Одеський слідчий ізолятор», однак у зв`язку із технічними перешкодами забезпечити відеоз`язок не видалося за можливе.

Окрім того, колегія суддів враховує, що на адресу апеляційного суду не надходило клопотань безпосередньо від обвинуваченого ОСОБА_7 про забезпечення його участі у судовому засіданні суду апеляційної інстанціїї.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Приморському райсуді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні злочину, передбаченого п.7, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_13 , у вчиненні злочинів, передбачених п.1, 7, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_14 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

При цьому, положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України встановлюють, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду 1-ої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Відтак, надаючи оцінку доводам захисника відносно недоведеності вини ОСОБА_7 колегія суддів наголошує, що апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Окрім того, колегія суддів зауважує на протиріччях доводів захисника, який в апеляційній скарзі також вказує на те, що ОСОБА_7 заявив про намір частково визнати свою вину.

Водночас, зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_7 злочину, пов`язаного із заподіянням смерті людині, його характеру, тяжкості та суспільної небезпеки, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим - у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічним позбавленням волі, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1) ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи захисника про відсутність підтвердження продовження існування ризиків, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що ОСОБА_7 може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає беззаперечних доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст. 177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Підтвердженням існування зазначених ризиків слугує характеристика обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема та обставина, що він є громадянином іншої держави, постійного місця реєстрації на території України не має.

Що стосується посилання захисника відносно того, що прокурор у судовому засіданні повідомив, що надав заяви потерпілих про розгляд справи за їх відсутності, апеляційний суд зауважує, що викладені обставини безумовно не нівелюють існування ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів приймає до уваги доводи захисника відносно того, що ОСОБА_7 раніше не судимий, та має місце постійного проживання в м. Одесі, проте зазначає, що вказані обставини не свідчать про зменшення або відсутність викладених вище ризиків.

Надаючи оцінку доводам захисника відносно відсутності в оскаржуваній ухвалі обґрунтування необхідності продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою саме на 60 днів, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що такий строк судом визначений у повній відповідності до вимог ч. 1 ст. 197, ст. 199 КПК України, зокрема, він не перевищує 60 днів, а також визначений з урахуванням наявних ризиків, складності кримінального провадження та часу, необхідного для завершення його судового розгляду.

Що стосується тверджень захисника відносно того, що ОСОБА_7 має незадовільний стан здоров`я, апеляційний суд приймає їх до уваги, однак зауважує, що зазначена обставина не є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали, окрім того, обвинуваченим не надані відомості, які б свідчили про неможливість його утримання під вартою. Окрім того, в умовах ДУ «Одеський слідчий ізолятор» особи мають доступ до кваліфікованої медичної допомоги.

Так, положеннями МЮ України та МОЗ України №239/5/104 від 10.02.2012 «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Таким чином, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно нього - залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

В той же час, апеляційний суд враховує твердження сторони захисту відносно того, що обвинувачені утримується під вартою дуже тривалий час.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Апеляційний суд вважає за необхідне повторно звернути особливу увагу суду на вимоги ч. 4 ст.28 КПК України, якою регламентовано, що кримінальне провадження щодо особи (осіб), яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Аналіз зазначених положень свідчить, що розумність строків кримінального провадження встановлений законодавцем для забезпечення гарантій особи від необґрунтованого та надмірного затягування кримінального провадження відносно неї з метою забезпечення прав цієї особи.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Колегія суддів, загалом погоджуючись із висновком суду щодо наявності правових підстав для продовження строку тримання під вартою з метою забезпечення імперативних завдань кримінального провадження, в той же час звертає особливу увагу суду 1-ої інстанції на те, що запобіжний захід не є покаранням за злочин.

У цьому контексті апеляційним суд наголошує на тому, що апеляційним судом зверталася увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду вказаного кримінального провадження та дотримання прав обвинувачених, що фактично було проігноровано.

Відтак, апеляційний суд, не втручаючись у процес здійснення правосуддя судом 1-ої інстанції, вважає таку тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим звертає увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових та дієвих заходів направлених на завершення судового розгляду зазначеного кримінального провадження.

Водночас, апеляційний суд нагадує колегії судів 1-ої інстанції про те, що відповідно до ч. 2 ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що підставою дисциплінарної відповідальності судді є безпідставне затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку встановленого законом.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21.05.2024, якою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого п.п. 7, 12 ч.2 ст.115 КК України, під час судового розгляду кримінального провадження продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 20.07.2024 без визначення застави - залишити без змін.

Повторно звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових та дієвих заходів направлених на завершення судового розгляду к/п за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні злочину, передбаченого п. 7, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_13 , у вчиненні злочинів, передбачених п.1, 7, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п.п.1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_14 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4