ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К

іменем України

Справа № 210/6914/24

Провадження № 1-кп/210/327/25

04 березня 2025 року

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

Головуючої - судді ОСОБА_1

за участі секретарів судового засідання: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

сторони та учасники кримінального провадження, які беруть участь у судовому розгляді: прокурор Криворізької центральної окружної прокуратури ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_5 , захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_6 , потерпіла - ОСОБА_7 , представник потерпілої - адвокат ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривий Ріг обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 08 жовтня 2024 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0002136 відносно:

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, громадянин України, неодружений, на утриманні дітей не має, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, офіційно працевлаштований ТОВ «Північтранс» на посаді водій, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 135, частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

08.10.2024 року в 00:04 годин, у темний час доби, по сухому асфальтному покриттю проїзної частини дороги вулиці Вадима Гурова з боку площі Домнобудівників в напрямку вулиці Дениса Комара в Металургійному районі міста Кривого Рогу, рухався транспортний засіб «РУТА 25 ПЕ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_5 .

У цей же час, попереду транспортного засобу «РУТА 25 ПЕ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , у смузі його руху, на проїзній частині дороги вулиці Вадима Гурова, а саме біля 6.31, перебував у положенні лежачі пішохід ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебуває в сильному ступеню алкогольного сп`яніння.

Під час подальшого руху водій ОСОБА_5 , діючи з кримінальною протиправною недбалістю, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, не застосував вчасно міри гальмування, чим порушив вимоги п.п. 1.5; 2.3(б); 12.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких:

«2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.»;

«12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.»

Внаслідок порушення зазначених правил безпеки дорожнього руху, виконання яких було необхідною та достатньою умовою для запобігання події, водій ОСОБА_5 , не застосував своєчасно гальмування та допустив наїзд керованого ним транспортним засобом «РУТА 25 ПЕ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_9 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до висновку експерта № 2183 від 06.11.2024 року отримав наступні тілесні ушкодження: сполучена тупа травма тіла, до якої входять: садна на обличчі та голові зліва, з забійною раною в проекції зовнішнього кута лівої брови з крововиливами у м`які покривні тканини голови. Множиннілокальноконструкційні переломи ребр з ушкодженнями кістковими уламками пристінкової плеври, міжреберних артерій, легеневої плеври та паренхіми. Розгинальний перелом груднини. Множині паралельні один одному розриви печінки з масивною зоною розташування. Рясна внутрішня крововтрата (в лівій плевральній порожнині - 450 мл, в правій плевральній порожнині - 400 мл, в черевній порожнині - 400 мл рідкої крові зі згортками. Уламковий перелом нижньої третини кісток лівої гомілки (по типу перелому Дюпюітера). Рвані рани по правій боковій поверхні грудної клітини, по передньо-правій боковій поверхні живота, в проекції нижнього краю реберних дуг, на передньо-внутрішній поверхні правого стегна у верхній третині, по передньо-бокових поверхнях лівої гомілки з масивними зонами осадження. Розповсюджені садна в лівій тазостегновій ділянці, з переходом на ліву бокову поверхню живота, по задній поверхні лівого плечового суглобу, по зовнішній поверхні лівої дельтовидної ділянки, по задньо-зовнішній поверхні правого ліктьового суглобу та прилеглих зонах передпліччя та плеча, множинні дрібні садна по передній поверхні правого колінного суглобу та прилеглих внутрішніх та зовнішніх поверхнях, синці на передній поверхні нижньої третини правої стопи та на тилі правої стопи, від яких він помер в кареті швидкої медичної допомоги.

Будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_5 залишив місце її вчинення, чим порушив вимоги п.2.10 а) ПДР України, відповідно до якого:

«2.10 У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: a) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.»

Згідно висновку експертизи №СЕ-19/112-24/12810-ІТ від 23.10.2024 року між порушенням водієм ОСОБА_5 , правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті ОСОБА_9 , є прямий причинний зв`язок.

Враховуючи вищевикладене, дії ОСОБА_5 кваліфікуються за ч.2 ст. 286 КК України за ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілому.

Крім того, 08.10.2024 року приблизно о 00:04 годин знаходячись на проїзній частині вул. Вадима Гурова в Металургійному районі м. Кривого Рогу, поблизу будинку №31, одразу після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 , будучи причетним до скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої було травмовано пішохода ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишив місце дорожньо-транспортної пригоди та зник у невідомому напрямку.

Так, ОСОБА_5 , діючи умисно, розуміючи, що він сам своїми діями поставив потерпілого ОСОБА_9 , в небезпечний для життя стан, усвідомлюючи, що потерпілий знаходиться у безпорадному стані з явними ознаками значних тілесних ушкоджень, маючи можливість надати необхідну допомогу, не виконав свого громадського обов`язку, покладеного на нього законом і проігнорував загальні норми моралі та умисно залишив потерпілого у небезпеці, який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження.

Враховуючи вищевикладене, дії ОСОБА_5 , кваліфікуються за ч. 1 ст. 135 КК України, за ознаками: завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви їх оцінки

Відповідно до статті 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. За вимогами статті 95 КПК України суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 вину у пред`явленому обвинуваченні визнав у повному обсязі. Надав показання, згідно яких близько 00 годин ночі 08 жовтня 2024 року він керував транспортним засобом по вул. Вадима Гурова, світла на дорозі не було. Вдалині побачив білу пляму, коли під`їхав ближче, то побачив людину. Потерпілий лежав на проїзній частині дороги, праворуч був стовп, тому він по інерції викрутив кермо вліво. Він почав гальмувати, проте вже було пізно. Боявся, що наїде на голову потерпілого, тому пропустив його між колесами автобуса. Після наїзду на потерпілого зупинився, вийшов до потерпілого, який верещав. Через стан шоку ні поліцію, ні швидку не викликав, сів в автобус та поїхав. В пів п`ятого ранку зателефонував шеф, ОСОБА_5 сказав, що не може вийти на роботу, потрібен вихідний. Після цього до поліції також не звертався. Зазначив, що у вчиненому кається, просить пробачення у потерпілої. Готовий допомагати потерпілій фінансово та понести покарання, просив не позбавляти його волі та надати можливість виправитись без ізоляції від суспільства.

Потерпіла ОСОБА_7 надала суду показання щодо події ДТП та обставин справи зазначивши, що загиблий ОСОБА_9 це її син. Син працевлаштований, працював на ПАТ "АМКР". Проживав з нею. 07 жовтня 2024 року він з друзями святкував день народження, випивав з ними. Пізніше його затримали працівники поліції через те, що він заснув на лавочці, викликали швидку, йому вкололи транквілізатор та відпустили. Якби їй сказали, що його відпустили, вона б його забрала додому. Син чомусь пішов в іншу сторону від будинку та не дійшов. Вважає обвинуваченого винним, пробачити його не може. Не бажає грошового відшкодування шкоди, погодиться з вироком, який постановить суд.

Згідно з вимогами кримінального процесуального закону, тягар доведення обґрунтованості обвинувачення та, відповідно, надання доказів винуватості покладено на сторону обвинувачення, суд з власної ініціативи не може вживати активних дій для забезпечення явки свідків, які були допитані на стадії досудового розслідування, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності і неупередженості суду, відображеної, зокрема, у частині 6 статті 22 КПК (Постанова ВС від 29.07.2020р. у справі № 740/526/19 провадження № 51-212 км 20). Аналогічно, суд самостійно не визначає обсяг письмових доказів, якими обгрунтовується обвинувачення.

На виконання вимог статті 349 КПК України судом з`ясовано думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження.

Сторона обвинувачення та захисту , потерпіла та обвинувачений, не наполягали на допиті у судовому засіданні свідків, оскільки обвинувачений визнає фактичні обставини, за яких відбулася подія злочинів, які йому інкримінуються.

Сторони кримінального провадження, враховуючи визнання обвинуваченим своєї вини у повному обсязі та беззаперечно, а також те, що обвинувачений визнає і не спростовує фактичні обставини, покладені в основу обвинувачення, вважали недоцільним дослідженням усієї сукупності доказів, у тому числі й письмових та висновків експертиз, якими встановлено причинно-наслідковий зв"язок між порушенням обвинуваченим ПДР та наслідками - смерті потерпілого.

Прокурор клопотав про застосування положень частини 3 статті 349 КПК України та просив не досліджувати усю сукупність доказів, якими підтверджуються обставини справи, оскільки обвинувачений фактичні обставини вчинення злочину визнає повністю.

Обвинувачений, та його захисник, кожен окремо, дане клопотання підтримали.

Потерпіла проти такого порядку не заперечувала.

Приймаючи до уваги, що обвинувачений винним себе у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та беззаперечно, його показання відповідають суті обвинувачення, фактичні обставини не оспорюються, суд за згодою обвинуваченого та інших учасників кримінального провадження, які вважають підтвердженими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами фактичні обставини скоєного: дату, час, місце спосіб і інші обставини скоєння злочину, а також форму вини і спрямованість умислу; мотив злочину, його наслідки; обставини, які впливають на ступінь і характер відповідальності; обставини, які характеризують особу обвинувачуваного, визнає їх доказаними в судовому засіданні і вважає за доцільне не досліджувати у повному обсязі докази відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України, обмежившись допитом обвинувачуваного та потерпілої, та дослідженням матеріалів, які стосуються застосування заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів, витрат на експертизи та які характеризують особу обвинуваченого, без проведення допиту та свідків, дослідження письмових матеріалів провадження в повному обсязі.

Судом встановлено, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст такого порядку та у суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін, обвинувачений правильно розуміє зміст фактичних обставин, які ним не оспорюються, усвідомлює обмеження у подальшому оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Також судом встановлено, що сторони кримінального провадження, зокрема захисник та обвинувачений, не оспорюють законність та допустимість проведених слідчих дій, та не оспорюють висновки судових експертиз.

Відповідно до статті 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Усі слідчі дії в цьому кримінальному провадженні проведені уповноваженими особами, у порядку встановленому кримінально-процесуальним законом, із дотриманням належної процедури, протоколи слідчих дій відповідають положенням статей 104-106 КПК; експерти залучені з урахуванням статтям 242, 243, 332 КПК за наявності достатніх підстав для проведення експертиз, а висновки експертів належним чином вмотивовані.

Клопотань про визнання цих доказів недопустимим не заявлено.

Відповідно до статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь - яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Згідно роз`яснень п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року, порушення особою правил безпеки дорожнього руху чи експлуатації транспорту, правил водіння або експлуатації машини і наступне залишення потерпілого від такого злочину без допомоги слід кваліфікувати за наявності до того підстав за сукупністю злочинів, передбачених відповідними частинами статей 286 чи 415 КК України та відповідною частиною ст. 135 КК України.

Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченого повністю доведена сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом у судовому засіданні, які були отримані у рамках діючого законодавства без істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Досліджені докази є взаємозв`язаними між собою і суд вважає їх достатніми для визнання обвинуваченого винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за частиною 1 статті 135, частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України за вище встановлених обставин.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Частина 1 статті 135 КК України передбачає відповідальність за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

З об`єктивної сторони злочин полягає у суспільно небезпечній бездіяльності, що виражається у залишенні без допомоги вказаної особи.

Залишення без допомоги передбачає невжиття особою заходів, необхідних для відвернення небезпеки для життя потерпілого.

Злочин вважається закінченим з моменту ухилення від надання допомоги особі, що перебуває в небезпечному для життя стані, незалежно від того, наскільки ефективною могла бути така допомога.

Для кваліфікації за цим законом не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, має нести відповідальність за ст. 135 КК.

Така позиція узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного суду від 10 листопада 2020 року (справа № 552/6700/17, провадження № 51-499 км 20).

Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту, який полягає у безпосередньому порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Кримінальна відповідальність передбачена у статті 286 Кримінального кодексу України і настає, якщо потерпілому були нанесені середньої тяжкості, тяжке тілесне ушкодження або заподіяна смерть.

Об`єктом злочину є безпека руху та експлуатації транспорту, а також життя та здоров`я особи.

Об`єктивна сторона злочину характеризується діянням, наслідками цього діяння, обстановкою, причинним зв`язком між діянням та наслідками. Діяння виражається в діях або бездіяльності і завжди пов`язане з невиконанням вимог нормативно-правових актів, насамперед Правил дорожнього руху. Обстановка характеризується тим, що діяння вчиняються, а наслідки настають під час безпосереднього руху транспортних засобів.

Суб`єкт злочину осудна особа, яка досягла 16 років і керує транспортним засобом. Суб`єкту злочину необов`язково мати право керування ТЗ.

Суб`єктивна сторона злочину визначається ставленням винної особи до наслідків та виражається необережністю.

Враховуючи зібрані в справі докази та встановлені фактичні обставини, суд приходить до висновок про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 та кваліфікує його дії за: частиною 2 статті 286 КК України, що виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілому та за частиною 1 статті 135 КК України, що виразились у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Мотиви призначення відповідного покарання.

Згідно зі статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до частини 2 статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Вказані норми наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї зальтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіхконкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання неможе вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися зурахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Згідно частини 5 статті 12 КК України вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення за частиною 1 статті 135 КК України є нетяжким злочином, вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення за частиною 2 статті 286 КК України є тяжким злочином.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Призначаючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд виходить з вимог статті 50 КК України, та враховує, що покарання є заходом примусу, який застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до статті 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини 1 статті 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд визнає щире каяття, оскільки останній визнав свою вину, дав правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює вчинені злочини, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину

Суд не вбачає підстав визнавати пом"якшуючою покарання обставину як активне сприяння розкриттю злочину, оскільки після ДТП, обвинувачений розуміючи наслідки порушення ПДР та усвідомлюючи, що потерпілий зазнав тілесних ушкоджень, залишив місце ДТП, не викликав поліцію та не викликав швидку медичну допомогу, залишивши потерпілого у небезпеці. Його місце знаходження встановлено після виявлення померлого потерпілого.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Обставин, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження не встановлено.

Згідно досудової доповіді від 10.01.2025 року, складеної відносно ОСОБА_5 , виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, в умовах здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів (т. 2, а.с 81-86).

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, оскільки категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права передусім є недискримінаційним підходом, та не є неупередженістю, оскільки це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину за статтею 12 КК України та межі покарання за санкцією статті КК України відповідатимуть один одному, ай те, що покарання перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного, особою винного. До того ж складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Визначаючи ступінь тяжкості злочину необхідно виходити з особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення, а саме: форми вини, мотивів, мета, спосіб, кількість епізодів злочинної діяльності, характер та ступінь наслідків). Отже, ступінь тяжкості злочину визначається характером того діяння, яке було вчинено у конкретному випадку.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання, призначене особі, за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.135 КК України, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину та кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст.286 КК України, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, з необережною формою вини, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, неодружений, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, характеризується позитивно, шкода завдана кримінальним правопорушенням не відшкодована, потерпілою не подано цивільний позов в рамках кримінального провадження, потерпіла покладається на розсуд суду при постановлені вироку.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд виходить із меж, установлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховує положення Загальної частини Кримінального кодексу України, ступень тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений ОСОБА_5 провину визнав у повному обсязі, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, свої дії пояснив тим, що не бачив потерпілого, який лежав на дорозі, не мав змоги зупинити або відвернути транспортний засіб автобус Рута 25ПЕ, щоб не здійснити наїзд на потерпілого. Чому залишив потерпілого та поїхав з місця ДТП пояснити не може.

Судом встановлено, що суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху водієм ОСОБА_5 . Саме ОСОБА_5 , який помилково відреагував на зміну дорожньої обстановки при виявлені на проїзній частині, по якій він рухався, людини, яку він мав можливість завчасно виявити, не вжив заходів для своєчасного зменшення швидкості руху та зупинки транспортного засобу, яким керував, в результаті чого допустив наїзд на лежачого потерпілого. Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_5 , поставивши потерпілого ОСОБА_9 в небезпечний для життя стан, зупинився на місці вчинення ДТП, вийшов з транспортного засобу, однак не перевірив стан потерпілого та не зробив жодної спроби надати допомогу йому, а поїхав з місця ДТП, що підтверджується показами самого обвинуваченого.

За встановлених обставин, суд не вбачає підстав для призначення покарання з урахуванням статті 75 КК України.

Суд враховує, що обвинувачений впродовж досудового розслідування, так і під час судового розгляду визнавав свою вину. Крім того, як встановлено судом з показань потерпілої і чого не заперечував сам обвинувачений, після події ДТП обвинувачений не пропонував потерпілій грошову компенсацію, проте таку компенсацію пропонували його родичі. Під час розгляду кримінального провадження потерпіла зазначила, що не бажає ніяких грошових компенсацій, оскільки життя єдиного сина їй ніхто не поверне.

При визначені строку покарання, суд враховує невідворотність наслідків вчиненого злочину залишення потерпілого у небезпеці, смерть потерпілого; оцінку скоєного обвинуваченим - щире каяття під час досудового розслідування та під час судового розгляду.

Також суд враховує характер та конкретні обставини вчиненого, що свідчать про підвищений ступінь їх суспільної небезпечності та таке психічне ставлення обвинуваченого до вчиненого на момент вчинення злочинів, яке виразилось у тому, що він, дбаючи насамперед про себе для уникнення несприятливих наслідків, продемонстрував крайню байдужість до життя травмованої ним людини.

Не знижує тяжкості й небезпечності злочинів, вчинених за наведених обставин, характеристика ОСОБА_5 у загальносоціальному плані, а також його посткримінальна поведінка, спрямована на залагодження своєї провини, зокрема вибачення у потерпілої, бажання відшкодувати шкоду.

Що стосується позиції потерпілих стосовно призначення покарання, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 682/956/17 зауважила таке: у справах цієї категорії ця позиція не є обов`язковою для суду, однак вона ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65КК, і не має над ними пріоритету.

У цій конкретній справі, потерпіла покладається на розсуд суду при визначенні міри покарання, та висловила сподівання про справедливий вирок.

Суд, виходячи із положень статті 65 КК України, принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для виправлення та попередження нових злочинів, тяжкість злочинів, один з яких є необережним, негативні наслідки, що настали - смерть потерпілого, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину і вважає, що виправлення ОСОБА_5 не можливо без ізоляції від суспільства, тобто обвинуваченому має бути призначене покарання лише у виді позбавленням волі.

Дане покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Покарання у виді позбавлення волі перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Підстав для застосування положень ст. 69 КК України не вбачається.

Крім того, остаточне покарання ОСОБА_5 слід визначити за правилами частини 1 статті 70 КК України за сукупністю злочинів враховуючи наступне.

При сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Якщо хоча б за один із вчинених кримінальних правопорушень призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі.

До основного покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, можуть бути приєднані додаткові покарання, призначені судом за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких особу було визнано винною.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку за необхідне визначити обвинуваченому остаточне покарання, за принципом поглинання менш суворого покарання більш суворим, за сукупністю злочинів, відповідно до частин 1, 3 статті 70 КК України.

Крім того, санкція частини 2 статті 286 КК України передбачає застосування додаткового покарання, а саме позбавлення права керування або без такого.

Відповідно до частини 1 статті 55 КК позбавлення права керувати транспортними засобами як додаткове покарання призначається на строк до десяти років.

Встановлено, що право керування є основним джерелом доходу ОСОБА_5 , проте від дій обвинуваченого, які полягали в порушенні правил дорожнього руху, внаслідок яких ОСОБА_9 помер. Обвинувачений щиро розкаявся, провину визнав, висловлював співчуття до потерпілої.

Об`єднана палата ВС ККС у постанові від 04.09.2023р. у справі № 702/301/20 зазначила, що правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 286, 286-1 КК, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, передбаченій ч. 2 ст. 50 КК. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети покарання щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.

Так, внаслідок порушення особою, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.

Каральна мета такого додаткового покарання досягається як безпосередньою забороною керувати транспортними засобами (позбавлення суб`єктивного права), так і покладенням на особу у зв`язку з цим уповноваженим органом з питань пробації певних обов`язків, а також роз`яснення особі наслідків невиконання покладених обов`язків та ухилення від відбування додаткового покарання.

Враховуючи наведене, суд вважає, що призначення ОСОБА_5 покарання без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Тому суд вбачає за доцільне застосувати до ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом на 3 (три) роки, що буде відповідати характеру вчиненого злочину та наслідків, що від нього настали.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд

Цивільний позов не заявлявся.

Під час досудового розслідування проведено: судова експертиза технічного транспорту №СЕ-19/104-24/41354-ІТ від 20.11.2024, та судова інженерно-транспортна експертиза №СЕ-19/112-24/12810-ІТ від 23.10.2024 , висновки яких покладено в основу обвинувачення.

Процесуальні витрати, пов`язані із проведенням цих експертиз відповідно до статті 124 КПК слід стягнути з обвинуваченого.

Ухвалою слідчого судді Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року застосовано до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів. Визначено ОСОБА_5 суму застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб, що складає 60560,00 грн. (Том 1, а.с.101-105).

Враховуючи, що строк дії запобіжного заходу спливає, з огляду на вид та міру покарання, яке призначається судом, наявність ризиків, які не зменшились на даний час, з метою забезпечення виконання вироку в частині призначеного обвинуваченому судом покарання, суд не вбачає підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який чи скасування раніше застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироку законної силу. Тому строк дії запобіжного заходу - тримання під вартою - слід залишити без змін до набрання вироку законної сили.

Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 08.10.2024 року, ОСОБА_5 затримано як особу, підозрювану у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України (Том 1, а.с.52-55).

Вирішуючи питання про зарахування до строку відбування покарання обвинуваченому у терміну попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, суд вважає, що строк відбуття покарання необхідно відраховувати з моменту фактичного затримання 08 жовтня 2024 року, зарахувавши ОСОБА_5 термін попереднього ув`язнення з 08 жовтня 2024 року по дату набрання законної сили вироку, - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Відповідно до частини 4 статті 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Ухвалою слідчого судді Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 жовтня 2024 року накладено арешт на транспортний засіб «Рута 25ПЕ» р.н. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії 173892 від 27.12.2006 року належить на праві власності ОСОБА_10 . Визначено місцем зберігання транспортного засобу згідно п. 20 постановою Кабінету Міністрів України № 1104 від 19.11.2012, територію спеціального майданчику для тимчасового зберігання транспортних засобів ВП №2 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області. (Том 1, а.с.40-42).

Захід забезпечення кримінального провадження - арешт майна, застосований ухвалою слідчого судді Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 жовтня 2024 року на транспортний засіб «Рута 25ПЕ» р.н. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 від 27.12.2006 року, який належить на праві власності ОСОБА_10 та поміщений на територію спеціального майданчику для тимчасового зберігання транспортних засобів ВП №2 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області скасувати після набрання вироку законної сили.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Керуючись ст.12, ч.3 ст. 349, ч.2 ст.373, ст.374, ст. 376, п.1 ч.2 ст. 395 КПК України,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 135, частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання:

- за ч.1 ст. 135 КК України у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі;

- за ч.2 ст. 286 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі частин 1, 3 статті 70 КК України призначити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим , визначивши ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , остаточне покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відраховувати з моменту його фактичного затримання в порядку статті 208 КПК України, тобто з 08 жовтня 2024 року, зарахувавши ОСОБА_5 термін попереднього ув`язнення з 08 жовтня 2024 року по дату набрання законної сили вироку, - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до вступу вироку в законну силу залишити без змін - тримання під вартою в Державній установі "Криворізька установа виконання покарань №3".

Захід забезпечення кримінального провадження - арешт майна, застосований ухвалою слідчого судді Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 жовтня 2024 року на транспортний засіб «Рута 25ПЕ» р.н. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 від 27.12.2006 року, який належить на праві власності ОСОБА_10 та поміщений на територію спеціального майданчику для тимчасового зберігання транспортних засобів ВП №2 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області скасувати.

Речові докази:

Два паперові пакети з фрагментами жиру та тканин опечатані бірками національна поліція №NPP-0089399 та біркою національна поліція № NPP-0089398, які відповідно до постанови про визнання в якості речового доказу від 08.10.2024 року та квитанції №342/24 від 19.11.2024 року передані на відповідальне зберігання до камери схову Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області після набрання вироком законної сили знищити.

8 фрагментів пластику та 1 фрагмент резинки, які були виявлені та вилучені під час огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та запаковані у експертний пакет WAR 1506883, які відповідно до постанови про визнання в якості речового доказу від 08.10.2024 року та квитанції №343/24 від 19.11.2024 року передані на відповідальне зберігання до камери схову Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області після набрання вироком законної сили знищити.

Автобус «Рута 25 ПЕ» р.н. НОМЕР_1 , який відповідно до постанови про визнання в якості речового доказу від 08.10.2024 року доставлений на територію спеціального майданчику при ВП№2 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області після набрання вироком законної сили повернути власнику.

Речі, в які був одягнений загиблий ОСОБА_9 під час дорожньо-транспортної пригоди, які відповідно до постанови про визнання в якості речового доказу від 11.10.2024 року передані на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_7 залишити у володінні останньої.

Відеозаписи з камер зовнішнього спостереження встановлених на перехресті вул. Соборності та вул. Петра Дорошенка, в Металургійному районі м. Кривого Рогу, які містяться на флеш карті, які відповідно до постанови про визнання в якості речового доказу від 16.10.2024 року визнано речовим доказом залишити в матеріалах кримінального провадження №0002136.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь держави в особі Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України (код бюджетної класифікації 24060300):

- 3979,50 гривень (три тисячі дев`ятсот сімдесят дев`ять гривень п`ятдесят копійок) за проведену судову експертизу технічного стану ТЗ №СЕ-19/104-24/41354-ІТ від 20.11.2024 року.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь держави в особі Кіровоградського НДЕКЦ МВС України:

- 1591,80 грн. (одна тисяча п`ятсот дев`яносто одна гривня вісімдесят копійок) за проведену судову інженерно-транспортну експертизу №СЕ-19/112-24/12810-ІТ від 23.10.2024 року.

Матеріали кримінального провадження №0002136 від 08.10.2024 року, залишити при обвинувальному акті з подальшим зберіганням у справі за № 210/6914/24, провадження № 1-кп/210/ 327/25.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти діб з дня його проголошення, а засудженим в той же строк з часу отримання копії вироку.

Подання апеляційної скарги на вирок зупиняє набрання ним законної сили та його виконання. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити обвинуваченому його право подати клопотання про помилування Президенту України, право ознайомитись із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції (у разі перебування під вартою).

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Вирок складено та надруковано в єдиному примірнику у нарадчій кімнаті.

Суддя: ОСОБА_1