УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 642/607/24

провадження № 51 - 617 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 21 березня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року,

установив:

За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 21 березня 2024 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя міста Харкова, раніше судимого: 11 жовтня 2018 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та 13 квітня 2020 року цим же судом за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць,

засуджено за ч. 4 ст. 185 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі

на строк 5 років.

Вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 08 листопада 2023 року приблизно о 14:46, в умовах воєнного стану, перебуваючи в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_2» на АДРЕСА_1, повторно, шляхом вільного доступу викрав мобільний телефон вартістю 3928 грн 80 коп., що належить потерпілій ОСОБА_5 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року цей вирок залишено без змін.

13 лютого 2025 року засуджений ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначені судові рішення разом із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження, яку обґрунтовує тим, що копію оскаржуваної ухвали апеляційного суду він не отримував, при цьому у грудні 2024 року був мобілізований до лав Збройних Сил України, а тому попросив свого товариша пошукати це рішення в мережі інтернет, після чого подав касаційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.

Колегія суддів вважає, що заява засудженого ОСОБА_4 є мотивованою

і свідчить про поважність пропуску строку на касаційне оскарження, який необхідно поновити.

У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки своїх дій, просить змінити судові рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі. Вказує на наявність підстав для застосування ст. 75 КК.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що судами не повній мірі було враховано стан його здоров`я, зокрема наявність ряду хронічних захворювань, таких як вірусний гепатит «С» з порушенням функцій печінки, різнокольоровий лишай, внутрішній геморой, церебральна ангіодистонія, у зв`язку з чим при виписці зі стаціонарного лікування лікарем було рекомендоване дієтичне харчування та лікарський нагляд.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Доведеність винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК останнім у касаційній скарзі не заперечуються.

Доводи засудженого про недодержання судами попередніх інстанцій норм права, котрі регулюють загальні засади призначення покарання, є необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,

їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч

і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд, крім випадків засудження

за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку місцевого суду, суд першої інстанції при вирішенні питання про призначення покарання

ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який є тяжким, дані про особу винного, який офіційно працює, характеризується позитивно, перебуває у цивільному шлюбі, на обліку в закладах з надання психіатричної та наркологічної допомоги не перебуває, раніше неодноразовий судимий, приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, а також взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставину, що пом`якшує покарання - повне визнання вини.

Взявши до уваги вказані обставини в їх сукупності, виходячи з принципів розумності та невідворотності покарання, суд вважав за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, однак у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 4 ст. 185 КК, а саме 5 років.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 й обґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду в частині призначеного йому покарання та не знайшов підстав для застосування до нього положень ст. 75 КК, а тому залишив його апеляційну скаргу без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належним чином обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.

Призначене засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Підстав вважати таке покарання є явно несправедливим через суворість, колегія суддів не вбачає, як і не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Щодо посилань засудженого у касаційній скарзі на незадовільний стан здоров`я, то таке не є безумовною підставою для зміни оспорюваних рішень, натомість питання про звільнення особи від покарання за хворобою може бути вирішено

в порядку, передбаченому п. 6 ч. 1 ст. 537, ст. 539 КПК.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Клопотання засудженого ОСОБА_4 задовольнити.

Поновити засудженому ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 21 березня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова

від 21 березня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду

від 07 листопада 2024 року щодо нього через відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3