КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

адвоката: ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2024 року щодо накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000980 від 29 вересня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2024 року клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про накладення арешту на майно - задоволено.

Накладено арешт в рамках кримінального провадження №0000980 від 29 вересня 2023 року на майно, вилучене 31 жовтня 2024 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- грошові кошти, номіналом 100 доларів США у кількості 690 (шістсот дев`яносто) штук на загальну суму 69 000 доларів США;

- розписку ОСОБА_9 на 1 арк.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження; ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в накладенні арешту на вказане майно.

Уважає оскаржувану ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на грошові кошти у сумі 1 396 510 грн протиправною та такою, що постановлена з порушенням чинного законодавства.

У мотивування апеляційної скарги зазначає, що грошові кошти, які були вилучені під час обшуку 31 жовтня 2024 року у квартирі ОСОБА_10 , належать його батькам - ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , що підтверджується вилученою під час обшуку розпискою.

Вказує, що ОСОБА_8 офіційно одружений на ОСОБА_11 , яка є приватним підприємцем і відповідно до наявних податкових звітів весь час отримувала постійний високий дохід; 26 листопада 2014 року сім`я ОСОБА_12 відчужила квартиру у АДРЕСА_2 .

Зауважує, що вилучені грошові кошти під час обшуку є спільним сумісним майном подружжя - ОСОБА_8 та ОСОБА_11 .

Отже, сума отриманих офіційних доходів подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_11 дозволяє мати грошові кошти у сумі 69 000 доларів США.

Посилається на те, що ОСОБА_8 отримав від свого сина ОСОБА_9 розписку про те, що останній, за необхідності, може отримати вказані грошові кошти в борг з метою проведення складної, дороговартісної операції на серці батька дружини особи, яка взяла вказані кошти в борг, ОСОБА_13 .

Зазначає, що у період коли ОСОБА_8 перебуває у відрядженні, за його квартирою слідкують його батьки, а фактично там проживають, а тому гроші зберігалися в тому місці, де проживали, оскільки напередодні проведення обшуку ОСОБА_10 повернувся додому, тому саме він там і знаходився під час проведення обшуку.

Також звертає увагу суду на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_11 станом на дату проведення обшуку, подання клопотання про накладення арешту прокурором, розгляд клопотання судом, подання апеляційної скарги, жодного процесуального статусу в рамках вказаного кримінального провадження не мають та навіть не допитувались в якості свідка.

На переконання адвоката вказані грошові кошти не підпадають під ознаки речових доказів, адже подружжя ОСОБА_12 мали постійні офіційні джерела доходу, які значно перевищують суму, яка була вилучена, а тому вказані кошти не могли бути отримані злочинним шляхом, тим паче у кримінальному провадженні, до якого вони на мають жодного відношення, а твердження про наявність підстав для спеціальної конфіскації безпідставні.

Як на підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження посилається на те, що розгляд клопотання про накладення арешту на майно проводився без виклику та участі власника майна, а копія оскаржуваної ухвали у власника майна відсутня, про наявність ухвали про арешт майна власнику майна випадково стало відомо з ЄДРСР лише 20 січня 2025 року.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , думку прокурора ОСОБА_6 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 частини третьої статті 395 КПК України якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За змістом частини першої статті 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання про арешт майна розглянуто у відсутності власника майна.

При цьому, у матеріалах судової справи відсутні докази отримання власником майна та/або його представником копії ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2024 року.

Як зазначає адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, розгляд клопотання про накладення арешту на майно проводився без виклику та участі власника майна, а копія оскаржуваної ухвали у власника майна відсутня, про наявність ухвали про арешт майна власнику майна випадково стало відомо з ЄДРСР лише 20 січня 2025 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає обґрунтованими доводи адвоката про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, ГСУ СБ України, за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000980 від 29 вересня 2023 року за підозрою ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 111, частиною другою статті 28, частиною другою статті 111, частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 14, частиною першою статті 258 КК України, ОСОБА_15 - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 28, частиною другою статті 111 КК України, та за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 14, частиною другою статті 113, частиною третьою статті 436-2, частиною другою статті 28, частиною першою статті 114-1 КК України

31 жовтня 2024 року органом досудового розслідування проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , дозвіл на проведення якого надано ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2024 року, в ході проведення якого виявлено та вилучено майно, а саме: грошові кошти, номіналом 100 доларів США у кількості 690 (шістсот дев`яносто) штук на загальну суму 69 000 доларів США; розписку ОСОБА_9 на 1 арк..

Постановою слідчого ГСУ СБ України майно, що є предметом клопотання, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000980 від 29 вересня 2023 року.

04 листопада 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Офісу Генерального ОСОБА_6 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000980 від 29 вересня 2023 року, вилучене 31 жовтня 2024 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: грошові кошти, номіналом 100 доларів США у кількості 690 (шістсот дев`яносто) штук на загальну суму 69 000 доларів США; розписку ОСОБА_9 на 1 арк.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2024 року клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про накладення арешту на майно - задоволено.

Накладено арешт в рамках кримінального провадження №0000980 від 29 вересня 2023 року на майно, вилучене 31 жовтня 2024 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- грошові кошти, номіналом 100 доларів США у кількості 690 (шістсот дев`яносто) штук на загальну суму 69 000 доларів США;

- розписку ОСОБА_9 на 1 арк.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, а саме: грошові кошти, номіналом 100 доларів США у кількості 690 (шістсот дев`яносто) штук на загальну суму 69 000 доларів США; розписку ОСОБА_9 на 1 арк., яке було вилучено 31 жовтня 2024 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , зважаючи на те, що вказане майно (грошові кошти, розписка) може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі такі грошові кошти можуть бути набуті кримінально протиправним шляхом, а отже відповідає критеріям статті 98 КПК України та може підлягати спеціальній конфіскації у третіх осіб.

Дослідивши матеріали поданого клопотання про накладення арешту на майно колегія вважає, що прокурором у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказане у клопотанні майно має відношення до кримінального провадження та може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищезазначене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту статті 368 КПК України питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Посилання апелянта на те, що вказані грошові кошти не підпадають під ознаки речових доказів, адже подружжя ОСОБА_12 мали постійні офіційні джерела доходу, які значно перевищують суму, яка була вилучена, а тому вказані кошти не могли бути отримані злочинним шляхом, тим паче у кримінальному провадженні, до якого вони на мають жодного відношення, а твердження про наявність підстав для спеціальної конфіскації безпідставні, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучені грошові кошти можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають ознакам речових доказів, зазначеним у статті 98 КПК України, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою збереження.

При цьому, згідно постанови слідчого ГСУ СБ України майно, що є предметом клопотання, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000980 від 29 вересня 2023 року.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_11 станом на дату проведення обшуку, подання клопотання про накладення арешту прокурором, розгляд клопотання судом, подання апеляційної скарги, жодного процесуального статусу в рамках вказаного кримінального провадження не мають та навіть не допитувались в якості свідка, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Аргументи апелянта про те, що грошові кошти, які були вилучені під час обшуку 31 жовтня 2024 року у квартирі ОСОБА_10 , належать його батькам - ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , що підтверджується вилученою під час обшуку розпискою; ОСОБА_8 офіційно одружений на ОСОБА_11 , яка є приватним підприємцем і відповідно до наявних податкових звітів весь час отримувала постійний високий дохід; 26 листопада 2014 року сім`я ОСОБА_12 відчужила квартиру у АДРЕСА_2 ; вилучені грошові кошти під час обшуку є спільним сумісним майном подружжя - ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , а сума отриманих офіційних доходів подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_11 дозволяє мати грошові кошти у сумі 69 000 доларів США; ОСОБА_8 отримав від свого сина ОСОБА_9 розписку про те, що останній, за необхідності, може отримати вказані грошові кошти в борг з метою проведення складної, дороговартісної операції на серці батька дружини особи, яка взяла вказані кошти в борг, ОСОБА_13 ; у період коли ОСОБА_8 перебуває у відрядженні, за його квартирою слідкують його батьки, а фактично там проживають, а тому гроші зберігалися в тому місці, де проживали, оскільки напередодні проведення обшуку ОСОБА_10 повернувся додому, тому саме він там і знаходився під час проведення обшуку, не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що доводи апелянта про законність походження вилучених у ОСОБА_10 грошових коштів підлягають встановленню і перевірці у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2024 року.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2024 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4