Справа № 297/2774/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2025 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказів недопустимими по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000123 від 06.03.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Берегівського районного суду Закарпатської області перебуває обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000123 від 06.03.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

06 березня 2025 року в судовому засіданні захисником обвинуваченого ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_5 було подано клопотання про визнання доказів, поданих прокурором недопустимими. Клопотання мотивоване тим, що йому та обвинуваченому ОСОБА_4 стороною обвинувачення не було відкрито матеріали досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України, а тому відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК України суд не має права допустити відомості, що містяться в них як докази.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання про визнання доказів, наданих стороною обвинувачення для дослідження, недопустимими та просив припинити їх дослідження.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав позицію свого захисника та просив клопотання задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення клопотання захисника ОСОБА_5 , оскільки органом досудового розслідування було дотримано вимоги ст. 290 КПК України та надано обвинуваченому і його захиснику матеріали досудового розслідування для ознайомлення.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні залишили вирішення питання щодо клопотання захисника ОСОБА_5 на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження та вивчивши матеріали клопотання, суд приходить до наступного висновку.

13 листопада 2024 року ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області в кримінальному провадженні призначено судовий розгляд.

Згідно порядку та обсягу дослідження доказів, судом було встановлено наступний порядок: дослідити письмові докази, допитати свідків, допитати обвинувачених та перейти до судових дебатів, а щодо дослідження доказів, які будуть подані стороною захисту, то питання буде вирішуватись при надходженні відповідних клопотань, оскільки наразі ніяких клопотань та письмових матеріалів від сторони захисту не надходило.

Згідно ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст. 85 КПК України).

Зі змісту ст. 86 КПК України вбачається, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

За змістом ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:

1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;

2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;

3) порушення права особи на захист;

4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;

5) порушення права на перехресний допит;

Недопустимими є також докази, що були отримані:

1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;

2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень;

3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження;

4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Уразі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими (ст. 89 КПК України).

У відповідності до положень ст. 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Зі змісту п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України №12-рп/2011 від 20.10.2011 року у справі №1-31/2011 встановлено, що визнаватися допустимими і використовуватись як доказ у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі; обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає й вважає передчасним вирішувати питання про недопустимість доказів, оскільки вони підлягають дослідженню, оцінці та вирішенню питання щодо їх допустимості в порядку, визначеному ч. 1 ст. 89 КПК України, тому в задоволенні клопотання захисника слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 87, 89, 290, 371, 372 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказів недопустимими по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000123 від 06.03.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України відмовити.

Дослідити докази сторони обвинувачення в судовому засіданні, питання щодо їх допустимості вирішити під час ухвалення рішення в нарадчій кімнаті.

Ухвала, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення, передбаченого ч. 1 ст. 392 КПК України, окремому оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти такої ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_8