Справа № 346/5477/24
Провадження № 11-кп/4808/556/24
Категорія ч. 1 ст. 125 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000259 за апеляційною скаргою заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 жовтня 2024 року, згідно з яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, на утриманні нікого не має, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання:

за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 70 годин;

за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 60 годин.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворо покарання більш суворим ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді громадських робіт на строк 70 годин.

Вирішено питання речових доказів.

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_8 своїми умисними діями спричинив ОСОБА_10 та ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження.

Кримінальні правопорушення вчинено за таких обставин.

14 вересня 2024 близько 20:30 години ОСОБА_8 , перебуваючи на території господарства, що по АДРЕСА_2 , вчинив словесний конфлікт із знайомим ОСОБА_10 , жителем вищевказаного господарства.

В ході даного конфлікту, ОСОБА_8 діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, наніс потерпілому ОСОБА_10 чотири удари господарським предметом вжитку металічною сковорідкою в ділянку голови, та декілька ударів кулаками рук в ділянку плечей.

Своїми діями ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді саден, що локалізовані в ділянках грудної клітки (в межах задньої та передньої поверхонь) та в ділянці правого плечового суглобу, які відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Тобто, 14 вересня 2024 року ОСОБА_8 вчинив умисне легке тілесне ушкодження, що є кримінальним проступком, передбаченим частиною 1 статті 125 КК України.

У подальшому, ОСОБА_8 продовжуючи свої злочинні дії, перебуваючи на території господарства, що по АДРЕСА_2 , вчинив словесний конфлікт із знайомою ОСОБА_11 , жителькою вищевказаного господарства.

В ході даного конфлікту, ОСОБА_8 діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, взяв до рук господарський предмет вжитку металічну сковорідку та наніс нею два удари в ділянку лівого передпліччя потерпілій ОСОБА_11 .

Своїми діями ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді синця на лівій руці (в межах нижньої третини лівого плеча, ділянки лівого ліктьового суглобу та всього протягу лівого передпліччя), садна в межах нижньої третини лівого плеча, які відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились в умисному нанесенні легких тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 вчинив кримінальний проступок, передбачений частиною 1 статті 125 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду змінити, визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 70 годин. Виключити з резолютивної частини вироку посилання на ст. 70 КК України.

Вважає вирок суду першої інстанції таким, що підлягає зміні з підстав істотного порушення кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що Коломийський міськрайонний суд неправильно кваліфікував дії обвинуваченого двічі за однією частиною однієї статті КК України.

Зазначає, що оскільки обидва кримінальні правопорушення, вчинені обвинуваченим, мають однакову правову кваліфікацію, то вони не утворюють сукупність, а отже, не потребують призначення покарання двічі.

Наголошує, що остаточне покарання на підставі ст. 70 КК України призначено безпідставно.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

До початку судового засідання від адвоката ОСОБА_12 , надійшло клопотання в якому він просив провести судове засідання без його участі та без участі обвинуваченого ОСОБА_8 у зв`язку з тим, що ОСОБА_13 перебуває на військовій службі.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

В апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого, а тому колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання без участі обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_12 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Фактичні обставини скоєного ОСОБА_8 , доведеність його вини та кваліфікація дій за статтями КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється.

Прокурор оскаржує вирок суду першої інстанції в частині неправильної кваліфікації дій обвинуваченого двічі за однією частиною статті КК України.

За приписами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення в повній мірі не дотримався вказаних вимог закону.

Так, під час апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження доводи прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.п. 3, 4, ч. 1 ст. 409 КПК України є підставами для зміни вироку суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає основне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. Частиною 4 вказаної статті передбачено, що за правилами, передбаченими в частині першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в суді буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або часткова за попереднім вироком, за правилами передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

В абзаці 6 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен у вчиненні ще кількох злочинів, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК України: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків.

Крім того, згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються мотиви призначення покарання.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до ст. 65 КК України під час призначення покарання у кожному конкретному випадку суди повинні враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для Ї виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення, (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно до ст. 33 КК України, сукупністю кримінальних правопорушень визнається вчинення особою двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жодне з яких її не було засуджено. При цьому не враховуються кримінальні правопорушення, за які особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом.

При сукупності кримінальних правопорушень кожне з них підлягає кваліфікації за відповідною статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Колегія суддів дійшла до висновку, що оскільки обидва кримінальних правопорушення, вчинені обвинуваченим, мають однакову правову кваліфікацію (ч. 1 ст. 125 КК України), вони не утворюють сукупність, а, отже, не потребують призначення покарання двічі.

Крім того, остаточне покарання на підставі ст. 70 КК України також призначено безпідставно.

Оскільки вирок суду не набув чинності, вказані обставини є підставою для зміни вироку в частині призначеного покарання.

Згідно з ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що вирок суду першої інстанції необхідно змінити.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст.125 КК України змінити в частині призначеного покарання.

Визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 70 годин.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання на застосування ст. 70 КК України.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, обвинуваченим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5