Суддя ОСОБА_1
Провадження № 1-кп/644/946/24
06.12.2024
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2024 року м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

розглянувши в залі судових засідань Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, в порядку спрощеного кримінального провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні, за відсутності учасників судового провадження, кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000476 від 15.11.2024 за обвинувальним актом від 27.11.2024 відносно:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, місце фактичного проживання якого за адресою: АДРЕСА_1 , без місця реєстрації, з вищою освітою, не одруженого, на утриманні нікого не має, тимчасово не працюючого, раніше не судимого, щодо якого відсутні відомості, що він є пенсіонером або особою з інвалідністю,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

29 листопада 2024 року до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000476 від 15.11.2024 у відношенні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та додані до нього матеріали кримінального провадження (а.с. 1-6).

Прокурором Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова надано до суду клопотання, в якому він просить, враховуючи те, що під час досудового розслідування ОСОБА_2 беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден на розгляд обвинувального акту за його відсутності, а також потерпілий ОСОБА_3 згоден із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлений з обмеженнями права на апеляційне оскарження та згоден на розгляд обвинувального акту у спрощеному кримінальному провадженні, відповідно до ч.1 ст. 302 КПК України, розглянути обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.2 ст.125 КК України без проведення судового розгляду в судовому засіданні (а.с. 7-8, 9, 13).

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 29.11.2024, справа № 644/10555/24 визначена на розгляд судді ОСОБА_1 (а.с. 15)

Ухвалою суду від 02.12.2024 року призначено проводити розгляд обвинувального акту без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження (а.с. 16).

З обвинувального акту судом установлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі за текстом ОСОБА_2 /обвинувачений) 12.11.2024 близько 23 год 00 хв, знаходився у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де на ґрунті виниклих неприязних відносин між ним та його знайомим ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі за текстом ОСОБА_3 /потерпілий), виник словесний конфлікт, в ході якого, у обвинуваченого, раптово виник умисел, направлений на протиправне заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи протиправність та суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи негативні наслідки за результатом своїх дій та бажаючи діяти саме таким чином, ОСОБА_2 обома руками штовхнув ОСОБА_3 в грудну клітину від чого останній впав на спину та після, ОСОБА_2 , стоячи на колінах з лівого боку від ОСОБА_3 , притримуючи потерпілого лівою рукою за праве плече та тримаючи тарілку у правій руці, наніс ОСОБА_3 близько трьох ударів тарілкою в обличчя та лобно-тім`яну частину голови, своїми умисними протиправними діями, згідно висновку судово-медичної експертизи № 09/811-С/2024 від 22.11.2024, тілесні ушкодження у вигляді забійних ран на голові, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. По ступеню тяжкості ці ушкодження викликали короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6-ти днів, але не більше 3-х тижнів (21 дня), і за цією ознакою відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.м.с. 41-42).

Дії обвинуваченого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, кримінальне провадження за якими внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000476 від 15.11.2024 (а.м.с.1).

До обвинувального акту додано письмову заяву підозрюваного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складена в присутності захисника адвоката ОСОБА_4 , на ім`я старшого прокурора групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні прокурора Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_5 , в якій ОСОБА_2 повідомив, що винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, беззаперечно визнає, згоден із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, а також ознайомлений та обізнаний з обмеженнями права на апеляційне оскарження вироку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, згоден на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду у судовому засіданні, його згода є добровільною (а.м.с. 7 8). Крім того, у цій заяві захисником ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_4 , який діє на підставі доручення № 005-270011436 від 27.11.2024 (а.м.с. 87), підтверджено добровільність беззаперечного визнання винуватості підозрюваним ОСОБА_2 , його згоду із встановленими в результаті досудового розслідування обставинами та добровільність згоди підозрюваного на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні за відсутності останнього (а.с. 8).

Суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акту. Спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими КПК, з урахуванням положень цього параграфа (ч. 2, 3 ст. 381 КПК України).

За приписами ч. 2 ст. 382 КПК України вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Відтак, вищевказані обставини, які встановлені органом досудового розслідування у формі дізнання, у відповідності до ч.2 ст.382 КПК України, судом не досліджувалися з огляду на те, що такі обставини не оспорюються учасниками судового провадження.

Отже, враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_2 у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення доведена повністю і суд кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 125 КК України.

При дослідженні, згідно з ч.2 ст. 382 КПК України, у спрощеному провадженні обвинувального акту та доданих до нього матеріалів, у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, кримінальне провадження щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000476 від 15.11.2024 року судом встановлено, що обставини вчинення ОСОБА_2 кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, не оспорюються учасниками судового провадження, у суду відсутні сумніви щодо добровільної позиції учасників судового провадження, у зв`язку із чим суд прийшов до переконання про розгляд обвинувального акту у порядку, встановленому ст. 381-382 КПК України, тобто без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження.

У рішенні у справі «Бортнік проти України» від 27.01.2011 року (п. 40), Суд зазначав, що стаття 6 Конвенції не перешкоджає особі добровільно відмовитись відкрито чи опосередковано від свого права на деякі гарантії справедливого суду (див. рішення щодо прийнятності у справі «Квятковська проти Італії» від 30.11.2000 року та рішення у справі «Піщальніков проти Росії» від 24.09.2009 року). Проте, для того, щоб відмова від права брати участь у судовому розгляді була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути встановлена у недвозначній формі і супроводжуватись мінімальними гарантіями, співмірними з її важливістю (див. рішення у справі «Пуатрімоль проти Франції» від 23.11.1993 року, пункт 31).

Відтак, спрощене провадження щодо кримінального проступку, регламентоване главою 30 КПК України, не порушує прав сторін кримінального провадження, з врахуванням того, що обставини вчинення ОСОБА_2 кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, не оспорюються учасниками судового провадження, їх позиція є добровільною, у зв`язку із чим суд вважає, що наявні підстави для розгляду обвинувального акту у порядку, встановленому ст. 381-382 КПК України.

Відповідно до ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали кримінального провадження № 0000476 від 15.11.2024 року, оцінивши зібрані в ході досудового розслідування у формі дізнання докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд дійшов висновку, що подія кримінального проступку та діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_2 , має місце, це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, вина ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, знайшла своє підтвердження та доведена доказами, встановленими органом досудового розслідування, поза розумним сумнівом.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 07.10.2021 року у справі №166/361/19, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було учинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Доказами, встановленими органом досудового розслідування та проаналізованими судом, поза розумним сумнівом доведено винуватість ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого йому пред`явлено обвинувачення.

Отже, суд вважає, що дії ОСОБА_2 вірно кваліфіковано органом досудового розслідування за ч.2 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, і він повинен нести кримінальну відповідальність за вчинене за ч.2 ст.125 КК України.

Так, суспільна небезпечність кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України, яке відноситься до Розділу ІІ КК України «Кримінальні правопорушення проти життя та здоров`я», полягає в тому, що винна особа, посягаючи на здоров`я особи, руйнує і спотворює це найцінніше благо, а також наражає на небезпеку заподіянням йому шкоди.

Безпосереднім об`єктом даного кримінального правопорушення є здоров`я особи. З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення полягає у вчиненні легкого тілесного ушкодження, що має незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше як шість днів, а із суб`єктивної сторони характеризується прямим або непрямим умислом.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.11.2018 року у справі №235/8504/15-к, особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя кримінального правопорушення, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Відповідно до вказаного вище правового висновку Верховного Суду, згідно із ст.24 КК України, умисел поділяється на прямий і не прямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільні небезпечні наслідки і бажала їх настання. Інтелектуальні ознаки прямого умислу полягають в усвідомленні суспільно небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільно небезпечних наслідків. Усвідомлення суспільно небезпечного характеру свого діяння означає не тільки розуміння фактичної сторони того, що вчиняється, всіх обставин, що характеризують об`єктивні ознаки складу кримінального правопорушення (значущість об`єкта і предмета посягання, характеру діяння, місця, часу, способу його вчинення та інших обставин), а й розуміння соціального значення діяння, його соціальної шкідливості. Передбачення означає, що у свідомості особи склалося певне уявлення про можливі або неминучі наслідки свого діяння. При цьому передбачення має конкретний характер. Особа має чітке уявлення про те, що саме від її конкретного діяння неминуче настануть чи можуть настати певні суспільні небезпечні наслідки. Вольова ознака прямого умислу це бажання настання передбачуваних наслідків свого діяння.

Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Як вбачається з встановлених судом фактичних обставин, виходячи з обвинувального акту та проаналізованих доказів, зібраних органом досудового розслідування, ОСОБА_2 першим штовхнув потерпілого, який впав на спину, та після цього наніс ОСОБА_3 удар тарілкою по обличчю та лобно-тім`яну частину голови, тоді як останній не чинив ніяких дій, спрямованих на заподіяння обвинуваченому тілесних ушкоджень. За встановлених фактичних обставин, дії ОСОБА_2 носили активний та цілеспрямований характер.

Наведені обставини в обвинувальному акті, в сукупності з проаналізованими доказами та даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень у потерпілого, свідчать про те, що ОСОБА_2 , умисно завдаючи потерпілому удари по обличчю та голові, не маючи активних дій потерпілого у відповідь, не припинив своїх дій, тобто на переконання суду, розумів значення своїх дій, неминучі наслідки цих дій і бажав настання передбачуваних наслідків свого діяння, отже діяв з прямим умислом.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , згідно з вимогами ст. 65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до обвинувального акту від 27.11.2024, обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_2 , є щире каяття.

Суд, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, зазначену у обвинувальному акті, оскільки упродовж досудового розслідування останній визнавав вину та в заяві до суду також зазначив про беззаперечне визнання винуватості у вчиненні кримінального проступку, що свідчить про належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки та готовність нести кримінальну відповідальність.

З правового висновку Верховного Суду у постанові від 20.04.2021 року в справі №457/529/20 вбачається, що щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Отже, суд, враховуючи вище викладені правові висновки Верховного Суду, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_2 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину як щире каяття.

Обвинувачений ОСОБА_2 щиро покаявся, що вбачається із матеріалів кримінального провадження. До того ж доведеність винуватості ґрунтується, зокрема й на зізнавальних показаннях обвинуваченого, що також підтверджує наявність вищевказаної пом`якшуючої обставини (а.м.с. 65-66, 91-93).

Відповідно до обвинувального акту від 27.11.2024 року, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_2 не встановлено.

Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_2 встановлено, що він раніше не судимий (а.м.с. 75), не одружений, тимчасово непрацевлаштований, на утриманні нікого не має, на обліку у лікарів нарколога, згідно з довідкою від 19.11.2024 року за № 11638 (а.м.с. 69), та психіатра, згідно з довідкою за № 6678 від 20.11.2024 року (а.м.с. 71), не перебуває.

Призначаючи покарання за скоєне, суд керується нормами ч. 2 ст. 50 КК України, згідно яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому суд бере до уваги дані про особу обвинуваченого, який тимчасового не працевлаштований, не має доходу, тому міра покарання у виді штрафу може стати непомірним тягарем для обвинуваченого.

Суд, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_2 кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які пом`якшують його покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, вважає, що виправлення обвинуваченого можливо при призначенні йому покарання за скоєння кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України у виді громадських робіт, в межах санкції ч.2 ст.125 КК України, на строк ста п`ятдесяти годин.

Суд враховує правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 13.08.2020 року у справі №716/1224/19, відповідно до якого, виходячи з указаної в ст. 50 КК України мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Покарання повинно відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також відповідає принципу верховенства права. Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Беручи до уваги викладені вище обставини, суд вважає, що призначення ОСОБА_2 покарання у виді громадських робіт на строк ста п`ятдесяти годин, це буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим і співмірним вчиненому кримінальному правопорушенню.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

У справі «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти росії» (п.38 рішення від 16.10.2008) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Витрати на проведення експертизи під час досудового розслідування відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_2 у межах цього кримінального провадження не застосовувався, а суд не вбачає підстав для його застосування.

Керуючись ст. 368, ч.1 ст.369, ст. 370, 373-374, 381-382, 394, 395 КПК України, на підставі ч.2 ст.125 КК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначити йому покарання у виді громадських робіт строком на 150 (сто п`ятдесят) годин.

Копію вироку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому ст. 381 та 382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини (ч.1 ст. 394 України).

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з урахуванням особливостей, передбачених ст. 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки: http://og.hr.court.gov.ua /sud2029/.

Суддя ОСОБА_1