Справа №591/3281/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/623/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне легке тілесне ушкодження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 04.12.2024, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , гр-ки України, не працюючої, судимої востаннє:

20.04.2023 Ковпаківським районним судом м. Суми за ст.ст. 70, 71, ч. 2 ст. 15 - ч.ч. 1, 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в яких:

- обвинувачена зазначала, що з вироком Зарічного районного суду м. Суми від 04.12.2024 не згодна і свої доповнення надасть після ознайомлення з матеріалами спарви. Станом на дату апеляційного перегляду провадження обгрунтувань апеляційної скарги обвинувачена не надала;

- захисник просила вирок Зарічного районного суду м. Суми від 04.12.2024, скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 просила закрити.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено їй покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.

Згідно вимог ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів по цьому вироку та за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.04.2023 ОСОБА_8 визначено остаточне покарання, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 5 років, а вирок Зарічного районного суду м. Суми від 26.06.2020, яким призначено ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 грн, визначено виконувати самостійно.

Строк відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_8 визначено обраховувати з 04.12.2024 та зараховано в строк відбування покарання відбуту частину покарання за попереднім вироком за період з 07 березня 2023 року по 03 грудня 2024 року включно.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначала, що свою вину обвинувачена в інкримінанованому злочині не визнала, та наголошувала, що злочину вона не вчиняла, більше того, злочин було вчинено відносно неї - ОСОБА_8 , оскільки саме на неї напали потерпіла ОСОБА_9 і свідок ОСОБА_10 . Від їх дій обвинувачена захищалась. Також, за доводами апелянта, обвинувачена вважала призначене їй покарання надто суворим і просила виправдать її.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції 04.03.2023 близько 12.30 год. ОСОБА_8 , знаходячись на сходовому майданчику в буд. АДРЕСА_2 , під час конфлікту, на ґрунті неприязних стосунків, маючи намір на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно, взявшись руками за плечі потерпілої ОСОБА_9 , нанесла ногою удар по її нозі, внаслідок чого ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді забійних саден обох кінцівок на ділянках обох плечей, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Про дату, час і місце апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_8 повідомлена, про що свідчить розписка про вручення їй поштового відправлення, однак до суду не з`явилась, причин неявки не повідомила і клопотань про відкладення судового засідання на іншу дату не заявила.

Враховуючи те, що питання про погіршення становища особи в апеляційних скаргах не ставиться, сама обвинувачена ОСОБА_8 з місць попереднього ув`язнення звільнена, апеляційним ходом справи не цікавиться, з метою дотримання розумних строків розгляду матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи без участі обвинуваченої, однак за участі її захисника, що узгоджується з ч.4 ст. 405 КК України.

Тому, заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_7 , яка апеляційні скарги підтримала, просила вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 просила закрити, думку прокурора ОСОБА_6 , яка проти задоволення апеляційних скарг заперечила, просила вирок суду першої інстанції змінити та виключити з нього вказівку суду на призначення остаточного покарання ОСОБА_8 згідно вимог ч. 4 ст. 70 КК України з врахуванням вироку Ковпакіського районного суду м. Суми від 20.04.2023, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження.

Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, з урахуванням заявлених апелянтами доводів, колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав, оскільки правильно встановив в діях обвинуваченої ОСОБА_8 склад злочину з правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 125 КК України, як умисне завдання легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 .

Такого висновку суд дійшов на підставі пояснень обвинуваченої, потерпілої, свідка та наданих стороною обвинувачення письмових доказів.

Так з матеріалів справи слідує, що в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 свою вину в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення не визнала та в суді першої інстанції пояснювала, що дійсно за наведених в обвинуваченні обставин вона була в гостях у подруги, коли виходила від неї, то зупинилась на сходовому майданчику, щоб привести себе до ладу, а повз неї проходила жінка, яка почала чіплятись до неї та потім прийшла друга жінкою, з якою вони не давали їй піти. Внаслідок цього між ними стався конфлікт, а тілесні ушкодження потерпілій були спричинені, коли обвинувачена захищалась. При цьому, суду обвинувачена відмовилась повідомити про те, у кого саме в гостях вона перебувала перед цим, а також зазначала, що підтвердження спричинення їй тілесних ушкоджень відсутні.

Допитана судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_9 повідомляла, що вона проживає в наведеному будинку та під`їзді, де відбувались наведені події. В зазначений в обвинуваченні день, їй зателефонувала ОСОБА_10 та попросила вийти на сходовий майданчик. Коли вона вийшла, то там знаходилась обвинувачена та ОСОБА_10 , у якої був прокушений палець. Вони викликали поліцію, оскільки обвинувачена поводилась агресивно та погрожувала тим, що у неї небезпечна хвороба. Під час цих подій, ОСОБА_8 в наведений в обвинуваченні спосіб спричинила тілесні ушкодження потерпілій. Бійку вони (потерпіла та свідок) не розпочинали, тілесних ушкоджень обвинуваченій не спричиняли, а потерпіла зі свідком просто перешкоджали її виходу з під`їзду, оскільки викликали поліцію. Зі слів ОСОБА_10 потерпілій стало відомо, що обвинувачена була помічена свідком, коли остання проходила повз неї в під`їзді, де ОСОБА_8 розклала свої речі на сходовому майданчику, зробила безлад.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що покази потерпілої послідовні, логічні та узгоджуються з іншими доказами в справі, зокрема, з показами свідка ОСОБА_10 , яка в суді першої інстанції підтвердила заподіяння тілесних ушкоджень обвинуваченою потерпілій саме за наведених вище обставин, як і підтвердила обставини події, що передували цьому, а покази потерпілої та свідка ОСОБА_10 були перевірені судом та підтверджені під час проведення за їх участю слідчих експериментів, протоколи та записи яких досліджені судом першої інстанції.

Також суд першої інстанції дослідив і медичну довідку та висновки судово-медичних експертиз №№ 207-209 з яких встановив підтвердження спричинення обвинуваченою потерпілій тілесних ушкоджень згідно обвинувального акту, їх характер, ступінь тяжкості, локалізацію та механізм утворення, як і те, що доводиться причетність ОСОБА_8 до наведених в обвинуваченні подій протоколами пред`явлення для впізнання її фото потерпілій та свідку.

Також суд обгрунтовано звернув увагу і на те, що ОСОБА_8 , яка є осудною особою, згідно дослідженого судом висновку судово-психіатричної експертизи, відмовилась надавати суду інформацію з приводу того у кого саме з мешканців наведеного під`їзду будинку вона перебувала в гостях перед згаданими вище подіями, так само як і відсутнє підтвердження спричинення їй тілесних ушкоджень, що в сукупності з негативною репутацією обвинуваченої дозволило суду надавати перевагу показам свідка та потерпілої та доказам, які подані стороною обвинувачення в контексті спростування показань ОСОБА_8 щодо її дій в умовах захисту та доведення її винуватості саме в інкримінованому діянні.

За таких обставин апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що заперечення сторони захисту жодним чином не спростовують доказів наведених вище, а послідовність, логічність та узгодженість між собою показань потерпілої та свідка з іншими доказами, невідкладне повідомлення поліції після згаданого випадку, переконують суд в їх допустимості та належності саме в контексті доведення винуватості ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі обвинувачена своїм вимогам жодних доводів не вказала, а захисник стверджувала, що злочин було вчинено відносно ОСОБА_8 , оскільки саме на неї напали потерпіла ОСОБА_9 і свідок ОСОБА_10 та від їх дій обвинувачена захищалась, однак до вказаного колегія суддів відноситься критично, оскільки такі доводи не узгоджуються з поясненнями потерпілої, свідка, письмовими доказами та обгрунтованими висновками суду першої інстанції, про що йшлося вище. Клопотань про повторний допит потерпілої і свідка як і про дослідження докзів апелянти не заявляли і їх допустимість під сумнів не ставили.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні нею інкримінованого злочину обгрунтований та її дії правильно кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки вона, своїми умисними протиправними діями, умисно завдала легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 .

За таких обставин підстав для задоволення вимог апеляційних скарг обвинуваченої та захисника колегією суддів не встановлено, а тому в їх задоволенні слід відмовити за необгрунтованістю.

Щодо призначеного обвинуваченій ОСОБА_8 покарання яке обвинувачена вважала суворим, то тут колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог суд першої інстанції дотримався.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_8 покарання судом першої інстанції враховано відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного діяння, стан здоров`я ОСОБА_8 та її особу, яка раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, незаміжня та не працює.

За таких обставин, враховуючи викладене та негативні дані щодо особи обвинуваченої, її майновий стан, вік, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що виправлення ОСОБА_8 можливе з призначенням їй покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт.

Водночас, в ході апеляційного перегляду матеріалів кримінального провадження встановлено, що ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 30.01.2025 ОСОБА_8 було звільнено від призначеного їй покарання за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.04.2023, на підставі ч.2 ст. 74 КК України, у зв`язку з усуненням караності діянь передбачених ч.2 ст.15, ч.1 ст. 185, ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, ч.2 ст.185, ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України.

Водночас, покарання за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 04.12.2024 призначалось ОСОБА_8 за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, що з урахуванням встановленого, є неправильним.

Тому, керуючись п.2 ч. 1 ст. 407 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирок Зарічного районного суду м. Суми від 04.12.2024 змінити виключивши з його мотивувальної і резолютивної частини вказівку суду на призначення остаточного покарання ОСОБА_8 згідно вимог ч. 4 ст. 70 КК України з врахуванням вироку Ковпакіського районного суду м. Суми від 20.04.2023.

За таких обставин ОСОБА_8 слід вважати засудженою за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин та на підставі ст.ст. 71, 72 КК України, за сукупністю вироків, ОСОБА_8 слід визначити остаточне покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин, а вирок Зарічного районного суду м. Суми від 26.06.2020, яким ОСОБА_8 призначено покарання у виді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 грн, слід виконувати самостійно.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 04.12.2024, відносно ОСОБА_8 , змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Виключити з мотивувальної і резолютивної частини вироку вказівку суду на призначення остаточного покарання ОСОБА_8 згідно вимог ч. 4 ст. 70 КК України з врахуванням вироку Ковпакіського районного суду м. Суми від 20.04.2023.

Вважати ОСОБА_8 засудженою за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК України, за сукупністю вироків, визначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин, а вирок Зарічного районного суду м. Суми від 26.06.2020, яким ОСОБА_8 призначено покарання у виді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 грн, виконувати самостійно.

Початок відбування покарання за вироком рахувати з дня початку його виконання.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4