У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.02.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні №11-кп/4806/716/24 за апеляційними скаргами: прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 грудня 2024 року клопотання прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 - задоволено.

Продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначений ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 03.07.2024, обвинуваченому ОСОБА_8 на період судового розгляду справи, але не більше ніж на 60 днів до 10 лютого 2025 року, включно без визначення розміру застави.

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 - задоволено.

Продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначений ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 03.07.2024, обвинуваченому ОСОБА_6 на період судового розгляду справи, але не більше ніж на 60 днів до 10 лютого 2025 року, включно без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 відмовлено.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області знаходяться матеріали об`єднаного кримінального провадження № 0000140 від 03.06.2022, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-1 та ч. 1 ст. 255-2 КК України, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України та № 0000153 від 21.06.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України.

Прокурором подано клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 . В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів (ч. 1 ст. 255-2 КК), вчиненні на території установи виконання покарань, в умовах ізоляції від суспільства, в період розгляду щодо них інших кримінальних проваджень та відбування покарання, за які передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна, а ОСОБА_8 ще й у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 255-1 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна.

Крім того, прокурор заявив клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 . В обґрунтування клопотання посилався на наявність ризиків, передбачених, ст.177 КПК України, а саме: переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується та наявністю вагомих доказів, що дають обґрунтовані підстави для обвинувачення ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованих йому правопорушень.

Зауважив, що в прокурора відсутні відомості, які б свідчили про неможливість утримання обвинуваченого ОСОБА_10 в місцях несвободи, останній на даний час притягується до кримінальної відповідальності в іншому кримінальному провадженні.

Відповідно до характеристики, наданої керівництвом ДУ «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)», ОСОБА_10 , утримується в установі з 23.04.2020 по теперішній час. За час перебування зарекомендував себе негативно.

Задовольняючи клопотання прокурора й продовжуючи дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції вказав на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до особливо тяжких злочинів, за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років із конфіскацією майна, та ОСОБА_8 ще й у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 255-1 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна. Враховуючи те, що прокурором доведено, а суд переконався в тому, що з часу обрання відносно обвинувачених ОСОБА_6 й ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обставини у кримінальному провадженні не змінилися, ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися, не відпали, обрання більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти вказаним у клопотанні ризикам. При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги відомості про осіб обвинувачених, на які посилається прокурор у поданому клопотанні.

Щодо заявленого прокурором клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_10 суд зазначив, що прокурором не наведено достатніх підстав та не надано достатніх доказів які б беззаперечно свідчили про неможливість запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КК України без застосування ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні з огляду на те, що відносно нього вже діє запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до переконання, що клопотання про обрання запобіжного заходу ОСОБА_10 є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що оскаржувана ухвала в частині відмови в задоволенні клопотання прокурора щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 є незаконною та необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню. Зазначає, що ОСОБА_10 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину (ч.1 ст.255-2 КК України). Також вказує, що під час досудового розслідування та судового розгляду встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які наразі залишаються реальними і триваючими, продовжують об`єктивно існувати та виправдовують необхідність обрання ОСОБА_10 саме такого запобіжного заходу. Зазначає, що обрання запобіжних заходів у різних кримінальних провадженнях стосовно однієї і тієї ж особи КПК України не заборонено. Просить суд, оскаржувану ухвалу суду в частині відмови в обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та обрати стосовно ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді застави. Посилається на те, що оскаржувана ухвала винесена з порушенням вимог закону. Стверджує, що посилання прокурора на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не підтверджується матеріалами кримінального провадження, а органом досудового розслідування не зібрано належних та допустимих доказів, які б свідчили як про наявність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, так і підстав застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вважає, що доказів, які підтверджують продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України прокурором до суду не надано, клопотання не містить додатків, а суд прийняв до уваги виключно пояснення прокурора, отже суд безпідставно прийняв рішення про продовження цього запобіжного заходу. З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження ОСОБА_6 в якості альтернативного запобіжного заходу можливо визначити заставу в межах, встановлених КПК України, який буде достатнім для забезпечення виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків та зможе запобігти будь-яким із передбачених ст. 177 КПК України ризикам.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати, як незаконну, постановити нову, якою клопотання прокурора задовольнити частково та продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави в розмірі 242240 грн. та покладенням відповідних обов`язків, передбачених п. 1, 2, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України. Вказує на те, що ухвала суду винесена з порушенням вимог закону. Стверджує, що заявлені прокурором ризики є голослівними, ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодними доказами. Вважає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою є занадто суворим для ОСОБА_8 . Також звертає увагу на те, що підозра ОСОБА_8 також не підтверджена жодними доказами. Заявлені при обранні запобіжного заходи ризики фактично вичерпалися, докази зібрані, обвинувачений не має можливості впливати на свідків, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання. Просить врахувати, що на утриманні ОСОБА_8 також перебуває хвора мама, яка є особою з інвалідністю, котра маючи тяжкі захворювання фактично не в змозі себе повноцінно забезпечити та потребує стороннього догляду. Крім того, стверджує, що ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.03.2023, яка була залишена без зміни ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 23.05.2023, було відмовлено в задоволенні аналогічного клопотання прокурора. Разом із тим, не заперечує щодо можливості визначення ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі 242240 грн.

Судове провадження розглядається за відсутності учасників судового провадження, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 422-1 КПК України, не перешкоджає його розгляду. При цьому береться до уваги те, що від прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 надійшло клопотання про проведення апеляційного розгляду справи без його участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали контрольного провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення, апеляційний суд бере до уваги приписи таких нормативно-правових актів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У відповідності до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Висновок суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинувачених ОСОБА_8 і ОСОБА_6 , та відмову в обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 , колегія суддів уважає належним чином вмотивованим, викладені у судовому рішенні висновки такими, що ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами та обставинами кримінального провадження.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги те, що ОСОБА_15 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 обвинувачуються, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до особливо тяжких злочинів, за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років із конфіскацією майна, та ОСОБА_8 ще й у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 255-1 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна. До того ж дані кримінальні правопорушення вчиненні на території установи виконання покарань, в умовах ізоляції від суспільства, в період розгляду щодо них інших кримінальних проваджень та відбування покарання.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , їх тяжкість, а також те, що судове провадження не закінчено, дають достатні підстави вважати, що обвинувачені, перебуваючи на волі можуть ухилятися від явки до суду та не будуть виконувати процесуальні рішення, а також перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Під час перевірки наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, у кримінальному провадженні щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про те, що ризик переховування від суду обумовлюється серед іншого можливістю притягнення особи до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування обвинувачених від суду.

Колегія суддів констатує, що тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, що хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, в сукупності з іншими обставинами суттєво збільшує ризик втечі, а тому враховується при оцінюванні ризиків. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання у сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченими переховуватися від суду, судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги те, що існує певна ймовірність того, що обвинувачені з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих їм кримінальних правопорушень можуть вдатися до відповідних дій.

На користь реального існування вказаного ризику обґрунтовано віднесено ті обставини, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , обвинувачуються в тому числі у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, в тому числі, до дванадцяти років із конфіскацією майна.

Таким чином, колегія суддів констатує, що продовжує залишатися реальним ризик того, що кожний з обвинувачених, перебуваючи на волі, зможе ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування).

Крім того, актуальним залишається ризик незаконного впливу на свідків, з метою зміни ними показань на їх користь, оскільки такі не допитані в ході кримінального провадження.

Вищенаведене, на думку колегії суддів, свідчить і про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що встановлені при застосуванні запобіжних заходів щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 ризики переховування їх від суду, а також незаконного впливу на свідка, - на даний час не зменшилися й не відпали.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, можуть перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчиняти інші кримінальні правопорушення з огляду на їх попередні судимості.

Оцінивши всі обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення дієвості даного кримінального провадження необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_16 та ОСОБА_6 .

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність з боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання кримінальному провадженню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24.07.2003; «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968; «Штегмюллер проти Австрії» від 10.11.1969; «Мацнеттер проти Австрії» від 10.11.1969; «Летельєр проти Франції» від 26.06.1991.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Всупереч доводів сторони захисту, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що прокурором доведено існування ризиків, передбачених п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З матеріалів контрольного провадження також вбачається, що сторона захисту під час розгляду клопотання не посилалась на наявність даних, які б підтверджували, що передбачені ст. 177 КПК України ризики, встановлені при обранні та продовженні обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зменшилися або відпали.

На наявність таких даних сторона захисту не посилається і в апеляційних скаргах.

Апеляційний суд вважає, що продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинувачених.

При цьому, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правильно враховано те, що застосований щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_6 запобіжний захід з врахуванням його тривалості та у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку й кореспондується з характером суспільного інтересу, у зв`язку з чим, з огляду на сукупність викладених обставин щодо тривалості перебування обвинувачених під вартою, даних про особу обвинувачених, у силу характеру інкримінованих їм діянь та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального провадження (допит обвинувачених, свідків, експертів тощо, дослідження письмових та речових доказів), суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинувачених під вартою, з чим погоджується й колегія суддів, вважаючи, що інші, більш м`які, запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не будуть достатніми для запобігання встановленим у кримінальному провадженні ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених та дієвості кримінального провадження.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що дійшовши висновку про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 строку тримання під вартою, суд першої інстанції належним чином врахував і те, що останні обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, а ОСОБА_8 ще й за ч. 2 ст. 255-1 КК України, та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість визначення обвинуваченим розміру застави, з чим погоджується і колегія суддів уважаючи, що факт неможливості визначення обвинуваченим розміру застави підтверджується вищенаведеними обставинами та ґрунтується на вимогах КПК України, зокрема, положеннях ст. 177, 178, ч. 5 ст. 183 КПК України.

У зв`язку з чим доводи апеляційних скарг про можливість визначення обвинуваченим розміру застави не можуть бути прийняті до уваги та спростовуються вищенаведеним.

Колегія судів не перевіряє доводи захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_7 про безпідставність обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , оскільки суд апеляційної інстанції не повинен дублювати повноваження суду першої інстанції і може перевірити вищевказані доводи тільки під час оскарження остаточного рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд приймає до уваги те, що на стадії судового розгляду кримінального провадження, суд першої інстанції самостійно вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Рішення апеляційного суду щодо розгляду питання про законність застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, кримінальне провадження щодо якого розглядається по суті судом першої інстанції, не повинно виглядати як втручання у порядок розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та створювати перешкоди суду в організації ефективного судового розгляду в розумні строки.

Посилання сторони захисту на дані про особу ОСОБА_8 , зокрема наявність в нього на утриманні матері-особи з інвалідністю, міцність соціальних зв`язків, вік, майновий стан, апеляційний суд вважає такими, що також не впливають на висновок суду про необхідність продовження йому строку тримання під вартою і не дають підстав для зміни йому запобіжного заходу на більш м`який.

Як такі, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційних скарг захисників-адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_7 про те, що передбачені ст. 177 КПК України ризики відсутні й стороною обвинувачення не наведено будь-яких обставин і не надано доказів у підтвердження таких ризиків.

Також колегія суддів бере до уваги і те, що доказів, які б підтверджували факт наявності в обвинувачених таких захворювань, що виключають тримання їх під вартою, в ході апеляційного розгляду не встановлено й таких стороною захисту не надано, у зв`язку з чим, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що стан здоров`я обвинувачених не перешкоджає утриманню їх під вартою.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом першої інстанції та апеляційним судом обставини, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують наявність ступеня ймовірності того, що обвинувачені можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду та створять загрозу суспільству та, як наслідок, не спростовують висновки місцевого суду про неможливість запобігти ризикам, передбаченим п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у разі незастосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що оскаржувана ухвала в частині відмови в задоволенні клопотання прокурора щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 є незаконною та необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню, апеляційний суд зазначає наступне.

Ухвалою суду першої інстанції встановлено, що відповідно до ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2024 (справа №303/4883/20) задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, до 27.12.2024 включно, тобто з вказаної ухвали випливає, що відносно обвинуваченого ОСОБА_10 вже обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у іншому кримінальному провадженні, і такий не припинив свою дію.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурором не наведено достатніх підстав та не надано достатніх доказів які б беззаперечно свідчили про неможливість запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КК України без застосування ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні з огляду на те, що відносно нього вже діє запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора про обрання запобіжного заходу ОСОБА_10 у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави не можуть бути прийняті до уваги та спростовуються вищенаведеним.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів контрольного провадження, дане кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, судове провадження щодо обвинувачених триває, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора та продовжив обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на період судового розгляду справи, але не більше ніж 60 днів, та у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 , відмовив.

Порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б слугували підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів не встановила, застосований судом запобіжний захід стосовно обвинувачених ОСОБА_8 й ОСОБА_6 , та його продовження, всупереч доводів апеляційних скарг, відповідає вимогам ст. 177, 178, 183, 194, 199, 331 КПК України, прийняте рішення є обґрунтованим і достатньо вмотивованим.

Процесуальних порушень, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги, доводи яких не впливають на висновки суду першої інстанції, задоволенню не підлягають, а ухвала суду першої інстанції, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 грудня 2024 року, якою продовжено обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 строк тримання під вартою, а в обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 відмовлено, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді