УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року

м. Київ

справа № 713/2163/22

провадження № 51-1014ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 вересня

2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 10 грудня 2024 року

у кримінальному провадженні № 0000287 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Карапчів Вижницького району Чернівецької області, жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 вересня

2024 року, залишеним без змін ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 10 грудня 2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 27 липня 2022 року приблизно о 19:30, перебуваючи разом зі своїм знайомим ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння неподалік будинку АДРЕСА_2 , під час раптово виниклої словесної суперечки умисно завдав останньому численні удари руками в голову, спричинивши тілесні ушкодження, внаслідок яких відбувся забій головного мозку, набряк та набухання речовини головного мозку, що призвели до смерті ОСОБА_6 .

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та, посилаючись

на неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, порушує питання про зміну оскаржених судових рішень шляхом перекваліфікації дій ОСОБА_5 із ч. 2 ст. 121 КК на ч. 1 ст. 119 цього Кодексу та призначення йому покарання у виді обмеження волі у межах санкції вказаної статті.

Стверджує, що судом першої інстанції в порушення вимог статей 95-97 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не враховано показання з чужих слів, надані ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , потерпілою ОСОБА_9 , які вказали, що під час подій 27 липня 2022 року на місці події були присутні ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . Наголошує,

що показання ОСОБА_12 , якого допитано не було в суді, мають істотне значення для ухвалення справедливого судового рішення. Зазначає, що висновки експерта

не мають для суду вирішального значення, між тим судом без сумніву прийнято до уваги та покладено в основу вироку висновок експерта № 555 та додатковий висновок. Вважає, що дії ОСОБА_5 кваліфіковані неправильно, оскільки тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, було не безпосереднім наслідком заподіяного засудженим удару в голову останнього, а результатом падіння ОСОБА_6 й удару головою об тверду поверхню, чого засуджений хоч і не передбачав, але повинен був і міг передбачити. З огляду на наведене стверджує, що дії ОСОБА_5 слід було кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК як убивство, вчинене через необережність. Невірна кваліфікація, як вказує у поданій скарзі захисник, призвела до призначення його підзахисному покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. Також зазначає, що поза увагою судів залишилась думка потерпілої щодо міри покарання, яка просила суд у зв`язку

із відсутністю претензій морального та матеріального характеру призначити

ОСОБА_5 покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Суд апеляційної інстанції,

на переконання захисника, неповно перевірив матеріали справи, не дослідив безпосередньо доказів, на які послався місцевий суд у вироку, не усунув порушень норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, що мало наслідком постановлення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 248 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії вироку, суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, послався

на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Зокрема, суд ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_5 та підтверджують його винуватість у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, обґрунтовано послався на: показання обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_7 , ОСОБА_25 ,

ОСОБА_26 , експерта ОСОБА_27 .

Як видно з вироку, суд першої інстанції, виклавши показання свідків, у тому числі

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також потерпілої ОСОБА_9 , проаналізувавши їх у сукупності щодо обставини наявності на місці події ОСОБА_12 (особи, на яку вказувала сторона захисту та свідок ОСОБА_28 , як такого, що був на місці події та міг наносити тілесні ушкодження ОСОБА_6 ), дійшов висновку, що жоден із свідків, які були на місці події під час бійки між ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_5 не згадували про те, що на місці події був ОСОБА_29 , який би бив ОСОБА_6 чи ОСОБА_5 .

За таких обставин суд ствердив про те, що наведена версія не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні та була застосована стороною захисту з метою уникнення відповідальності.

Також, крім логічних та послідовних показань потерпілої та свідків, винуватість

ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого правопорушення, як вказав суд, підтверджується сукупністю досліджених в судому засіданні письмових доказів; зокрема, суд послався на дані, що містяться у: рапорті поліцейського від 28 липня

2022 року, протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення, протоколі огляду місця події від 27 липня 2022 року з фототаблицями, листі від 27 липня

2022 року, супровідному листі № 203 та талоні до нього, рапорті поліцейського

від 02 серпня 2022 року, протоколі огляду місця події з фототаблицями, висновку експерта № 555 від 06 вересня 2022 року, додатковому висновку експерта № 555

від 19 жовтня 2022 року, протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 28 липня 2022 року, протоколі огляду затриманого на наявність тілесних ушкоджень від 28 липня 2022 року, довідці КНП «Вижницька БЛІЛ» № 48 від 28 липня 2022 року, довідці КНП «Вижницька БЛІЛ» № 70 від 28 липня 2022 року, копії довідки

КНП «Вижницька БЛІЛ» № 71 від 28 липня 2022 року, висновку експерта № 467екс

від 04 серпня 2022 року, висновку експерта № 1191 від 17 серпня 2022 року, заяві ОСОБА_5 від 29 липня 2022 року, висновках експерта № 1324, 1325, 1326 від 25 серпня 2022 року та № 109 від 09 вересня 2022 року, протоколах пред`явлення для впізнання

від 28 липня 2022 року за участю свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16

з відеозаписами до них, додатковому протоколі огляду місця події від 05 жовтня

2022 року з відеозаписом, протоколах проведення слідчого експерименту

від 05 жовтня 2022 року за участю свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_17

з відеозаписами, протоколі огляду предмету від 28 липня 2022 року, також дані інших письмових доказах, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

При цьому враховуючи те, що жодний висновок експерта не має виняткового значення як джерело доказу, суд першої інстанції, як убачається з оскарженого вироку, оцінив висновок експерта № 555 та додатковий висновок як і інші джерела доказів

у кримінальному провадженні, що узгоджується з положеннями ст. 94, ч. 10

ст. 101 КПК.

Ухвалюючи рішення, суд вказав на те, що із урахуванням категоричного заперечення обвинуваченим свого умислу на завдання ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, внаслідок яких останній помер, суд дійшов висновку, що в даному випадку діяння ОСОБА_5

з точки зору суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, характеризується як вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, з непрямим неконкретизованим умислом. Тобто, непрямий неконкретизований умисел в даному випадку полягає в тому, що ОСОБА_5 , завдаючи удари в голову ОСОБА_6 , не конкретизував у своїй свідомості,

яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) останньому буде фактично ним спричинено. Тобто, в такому випадку ОСОБА_5 діяв з невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого він хоча і бажав або свідомо припускав спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_6 , але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.

Також суд зауважив, що передбачення та свідоме припущення настання будь-якого виду фізичної шкоди людині вказує на неконкретизований характер умислу. У теорії кримінального права визначено, що у разі вчинення закінченого злочину

з неконкретизованим (невизначеним умислом), вчинене кваліфікується за статтею,

що передбачає фактично заподіяні наслідки. Як підсумував суд, у даному випадку кваліфікація за ч. 2 ст. 121 КК є правильною.

Крім того, вказав суд і на те, що відсутні підстави для кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 119 КК. Така позицію суду заснована на тому, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 119 КК, характеризується необережною формою вини. Разом

з тим, було встановлено, що ОСОБА_5 вчинив інкриміноване правопорушення умисно, маючи непрямий неконкретизований умисел. Вказане виключає можливість кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 119 КК.

Також суд зазначив, що безпідставним є твердження сторони захисту про те,

що ОСОБА_6 міг вдаритись під час падіння об дошки, які були поруч, та внаслідок цього отримати зазначені у висновку тілесні ушкодження. Вказане стосується і посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_6 міг отримати тілесні ушкодження від падіння

на землю, оскільки перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння та не міг триматись на ногах. Зазначена обставина була спростована самим експертом, який був допитаний в судовому засіданні. Крім того, під час огляду місця події не було виявлено дощок чи інших предметів, які були у безпосередній близькості від місця подій та об які за версією сторони захисту під час падіння міг вдаритись ОСОБА_6 та отримати тілесні ушкодження.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Відповідно до ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим, про що також ствердив суд апеляційної інстанції, переглянувши вказане судове рішення

за апеляційною скаргою сторони захисту, доводи якої є аналогічними доводам

у касаційній скарзі його захисника ОСОБА_4 .

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних

у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Як ствердив суд апеляційної інстанції, проаналізовані фактичні обставини справи виключають можливість кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 119 КК, оскільки природа його діянь (насильства), кількість та локалізація тілесних ушкоджень, спрямованість та зміст умислу не дають підстав вважати, що ОСОБА_5 діяв необережно стосовно самого діяння і тих наслідків, що наступили, як про це стверджується апелянтами

у скарзі.

Таким чином, з урахуванням наведеного дії ОСОБА_5 суд правильно кваліфікував

за ч. 2 ст. 121 КК, тобто закон України про кримінальну відповідальність застосовано вірно, про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції.

При цьому варто зауважити, що відповідно до ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо.

Зазначена засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, та сформувати повне й об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Як убачається з оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції дослідивши матеріали даного кримінального провадження, а також ретельно перевіривши апеляційні вимоги сторони захисту, ствердив про те, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

З приводу посилань захисника у касаційній скарзі на інші порушення кримінального процесуального закону, то вони є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на положеннях КПК.

Доводи захисника ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного його підзахисному покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають

на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається зі змісту оскаржених судових рішень, суд першої інстанції

під час призначення покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу винного, який до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, є особою молодого віку.

При цьому суд оцінив часткове визнання своєї винуватості ОСОБА_5 , а саме визнання винуватості у необережному вбивстві ОСОБА_6 як намагання ОСОБА_5 уникнути відповідальності за ч. 2 ст. 121 КК. Також суд взяв до уваги пом`якшуючі покарання обставини, до яких відніс часткове відшкодування обвинуваченим потерпілій шкоди, оскільки потерпіла ОСОБА_9 в судому засіданні вказала, що

ОСОБА_5 надав їй 6 000 грн, допомагає їй по господарству: допомагає колоти дрова, купує продукти харчування та ін.; визнав пом`якшуючою покарання обставиною також і те, що сама потерпіла просила суворо обвинуваченого не карати та не позбавляти його волі; врахував обставину, що обтяжує покарання, - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_5 покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, у межах санкції ч. 2

ст. 121 КК, у виді позбавлення волі, ближче до найнижчої межі цього виду покарання.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 , в тому числі

в частині призначеного покарання, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому суд зазначив, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам закону, є справедливим і достатнім для виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано вказав про відсутність підстав

для пом`якшення ОСОБА_5 покарання та застосування положень статей 69, 75 КК.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З наведеними в оскаржених вироку та ухвалі висновках погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Доводи захисника у касаційній скарзі не спростовують правильності визначення судом правильності визначення судом розміру призначеного ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок істотних порушень процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Вижницького районного суду Чернівецької області

від 30 вересня 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 10 грудня

2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3