Провадження № 1-кс/317/193/2025
Справа № 317/968/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Запорізького районного суду Запорізької області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , власника майна, підозрюваного ОСОБА_5 , захисника підозрюваного, адвоката ОСОБА_6 , розглянувши в режимі відеоконференції з захисником клопотання старшого слідчого СВ ВП № 6 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_4 в кримінальному провадженні № 0000074, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.02.2025, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України, про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:

До мого провадження надійшло клопотання старшого слідчого СВ ВП № 6 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області про арешт майна.

Клопотання мотивоване тим, що 22 лютого 2025 року о 12 годині 00 хвилин ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконний збут наркотичного засобу, діючи умисно та з корисливих мотивів, незаконно збув ОСОБА_7 сірникову коробку та один згорток з наркотичним засобом, обіг якого обмежений канабіс, за 600 гривень.

Крім того, 27 лютого 2025 року о 12 годині 00 хвилин ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконний збут наркотичного засобу, діючи умисно та з корисливих мотивів, повторно незаконно збув ОСОБА_7 два згортки з наркотичним засобом, обіг якого обмежений канабіс, за 400 гривень.

27 лютого 2025 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру за ч.ч. 1 та 2 ст. 307 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06.07.2000 серії АВМ № 459072 квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_5 та його сином.

Оскільки ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, санкція якого передбачає додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, слідчий просив накласти арешт на частку зазначеної квартири на підставі п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України для забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

В судовому засіданні слідчий та прокурор підтримали клопотання та просили його задовольнити.

Підозрюваний ОСОБА_5 та його захисник, адвокат ОСОБА_6 заперечили проти задоволення клопотання. Захисник, зокрема, зазначила наступне.

Клопотання, подане органом досудового розслідування, є передчасним, оскільки вина особи та, відповідно, таке додаткове покарання як конфіскація майна, можуть визначатись лише вироком суду, який набрав законної сили. При цьому, додаткове покарання у вигляді конфіскації майна може бути застосовано лише в тому випадку, якщо вчинене особою діяння мало корисливий мотив, як це визначено в численній практиці Верховного Суду.

Право власності на квартиру, щодо якої подане клопотання, ні за ким не зареєстроване, тому накладення на неї або на її частину арешту не буде відповідати вимогам закону. Ця квартира не визнавалась речовим доказом в кримінальному провадженні, що також виключає можливість накладення арешту на неї.

Крім того, другим власником квартири є син ОСОБА_5 , який на даний момент проходить військову службу в Збройних Силах України. Вирішення питання про арешт частини квартири спричинить порушення його прав.

Просила відмовити в задоволенні клопотання.

Суд, розглянувши клопотання та подані разом з ним матеріали кримінального провадження, вислухавши учасників провадження, дійшов наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Одним з таких заходів є арешт майна (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання. Саме з цієї підстави подане дане клопотання.

Частиною п`ятою статті 170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

У відповідності до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

ОСОБА_5 пред`явлено підозру за ч.ч. 1 та 2 ст. 307 КК України. При цьому, санкція частини другої статті 307 КК України передбачає конфіскацію майна як додаткове покарання.

В цьому контексті суд не може погодитись з доводами захисника щодо того, що квартира АДРЕСА_2 не є речовим доказом в даному кримінальному провадженні, що виключає можливість накладення на неї арешту, оскільки правовою підставою, зазначеною в клопотанні слідчого, є не п. 1 ч. 1 ст. 170 КПК України (забезпечення збереження речових доказів), а п. 3 ч. 1 ст. 170 КПК України (забезпечення можливої конфіскації майна).

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу АВМ № 459072 від 06.07.2000, ОСОБА_5 , діючи від свого імені та від імені свого, на той час малолітнього, сина, придбав у власність з сином в рівних частинах кожний квартиру АДРЕСА_2 .

При цьому суд враховує, що правочин, за яким ОСОБА_5 та його син придбали квартиру, було вчинено до введення в дію Цивільного кодексу України, а на самому договорі стоїть відмітка про реєстрацію правочину в ОП «БТІ», тому відсутність відомостей про право власності на це майно в реєстрі прав власності не свідчить про відсутність такого права.

Не може суд сприйняти й доводи захисника щодо необхідності встановлення під час розгляду даного клопотання корисливого мотиву в діях ОСОБА_5 , оскільки наявність такого мотиву є обов`язковою для призначення вироком суду додаткового покарання у вигляді конфіскації майна. Такий мотив може встановлюватись лише в ході судового розгляду обвинувального акту при дослідженні доказів, і не може бути встановлений слідчим суддею при розгляді клопотання про арешт майна.

Крім того слід зазначити, що накладення арешту на майно є заходом забезпечення кримінального провадження і діє до постановлення у ньому остаточного судового рішення, після якого арешт майна скасовується, а майно конфіскується в дохід держави (в разі призначення вироком суду додаткового покарання у вигляді конфіскації майна) або повертається власнику (у разі не призначення вироком суду відповідного додаткового покарання).

Враховуючи, що належна на праві власності ОСОБА_5 частка квартири АДРЕСА_2 , може бути об`єктом конфіскації майна, а незастосування заходу забезпечення кримінального провадження відносно цієї частини квартири може призвести до її відчуження, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання про арешт майна є обґрунтованим, у зв`язку з чим підлягає задоволенню в заявленій частині в накладенні заборони відчуження та розпорядження майном.

Керуючись ст.ст. 16, 21, 36, 40, 93, 98-100, 131, 132, 170-174 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на належну підозрюваному ОСОБА_5 частку квартири АДРЕСА_2 , заборонивши відчуження вказаного майна та будь-яке інше розпорядження ним, що призведе до порушення права власності ОСОБА_5 на нього.

Ухвала про арешт майна виконується негайно.

Ухвала суду може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1