ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001930 від 01.07.2023 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 11 жовтня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.4 ст.185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 , неодруженого, раніше не судимого, із середньою освітою, непрацюючого,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121 та ч.4 ст.185 КК України та призначено покарання:

- за ч.2 ст.121 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі;

- за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України призначено ОСОБА_7 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з 21.07.2023 року, зарахувавши у строк відбування покарання обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів з 11.10.2024 року по 08.12.2024 року, але не більш ніж до набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів у сумі 26 627 (двадцять шість тисяч шістсот двадцять сім) гривень 33 копійки.

Скасовано арешти, накладені ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 07.07.2023 року.

Вироком суду вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 , 01.07.2023 року, біля 00 години 17 хвилин по 00 годину 38 хвилин, будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи на території гаражного кооперативу "За кермом", що по вулиці Івана Сірка, 11-Б, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку вчинюваних ним дій, на грунті особистих неприязних відносин, що раптово виникли під час словесного конфлікту, умисно завдав численних, не менше 27 ударів кулаками рук та ногами в область голови та тулуба ОСОБА_9 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді: важкої внутрішньо-черепної травми у вигляді крововиливів в речовину головного мозку та під його оболонки, чисельних зовнішніх ушкоджень в ділянці голови з крововиливами в підлягаючи м`які тканини: садна у потиличній та лобній ділянках зліва, синців у лобно-скроневій ділянці справа, на повіках обох очей, на спинці носа та на обох вушних раковинах з поширенням на завушні ділянки, крововиливів в скроневих м`язах, синців по зовнішній поверхні правого ліктьового суглобу, переривчастого осаднення по задній і частково зовнішній поверхнях лівого ліктьового суглобу, садна по задньо-внутрішній поверхні середньої третини лівого передпліччя, садна по задній поверхні верхньої третини правого передпліччя, двох саден по передній поверхні правого колінного суглобу та садна по передній поверхні лівого колінного суглобу.

16.07.2023 року о 23 годині 00 хвилин, від отриманої внутрішньо-черепної травми у вигляді чисельних зовнішніх ушкоджень в ділянці голови, крововиливів під оболонки та в речовину мозку, яка призвела до набряку-набухання та копмресії головного мозку, ОСОБА_9 помер в нейрохірургічному відділенні КНП "Центральна міська лікарня" Рівненської міської ради за адресою місто Рівне, вулиця М. Карнаухова, 25-а.

Він же, 01.07.2023 року біля 01 годині 10 хвилин будучи в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» та затвердженого Законом України від 24.02.2022 року, який у подальшому продовжено, з метою власного матеріального збагачення, проник у приміщення охорони на території гаражного кооперативу «За кермом», що по АДРЕСА_3 , звідки таємно викрав системний блок персонального комп`ютера вартістю 8976 гривень 00 копійок та акумуляторну батарею до мобільного телефону марки "Sigma" моделі "Comfort 50 CF114", вартістю 158 гривень 33 копійки, чим завдав майнову шкоду ФОП ОСОБА_10 на загальну суму 9134 гривень 33 копійки.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, які передбачені ч.2 ст.121 КК України, які виразилися в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого та ч.4 ст.185 КК України, що виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), в умовах воєнного стану, поєднане з проникненнями у приміщення (том 4 а.с.179-183).

Не погоджуючись із вироком суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій вважає, що вирок суду в частині призначено покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років є необґрунтованим та несправедливим через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість.

Вказує на те, судом першої інстанції вірно зазначено, що він повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованих правопорушень, щиро розкаявся, кваліфікацію правопорушень не оспорював, та підтвердив фактичні обставини справи.

Також, судом вірно зазначено, що його вина у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень підтверджується наданими в судовому засіданні прокурором та перевіреними на предмет допустимості та належності письмовими доказами, які суд зазначає в описовій частині вироку. Однак, під час судового розгляду не досліджено та не встановлено мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, як того вимагає п.2 ч.1 ст.91 КПК України.

Крім того, судом не зазначено у вироку таку пом`якшуючу обставину, як з`явлення зі зізнанням до органу поліції, оскільки він сам, добровільно з`явився до поліції. Також, не зазначено, що з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України він на волонтерських засадах допомагав Збройним Силам України, за що отримав подяку, яку було долучено до матеріалів справи.

За таких обставин, враховуючи те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання та роботи, де характеризується позитивно, враховуючи обставини, що пом`якшують покарання, а саме: з`явлення зі зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування заподіяної шкоди, враховуючи мотив та мету вчинення злочину, рахує що призначене йому покарання у виді позбавлення волі є надто суворим. Вважає, що при призначенні покарання за ч.2 ст.121 КК України можливо було застосувати ст.69 КК України та призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті в межах 6 років позбавлення волі, що на його думку буде достатнім для його виправлення в розумінні статті 50 КК України. На підставі ч.1 ст.70 КК України призначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 6 років позбавлення волі.

Просить змінити вирок в частині призначеного покарання за ч.2 ст.121 КК України та призначити покарання з урахуванням ст.69 КК України у виді 6 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України призначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 6 років позбавлення волі (том 4 а.с.188-190).

В судове засідання не з`явилися потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від них на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . Їх неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку обвинуваченого та його захисника, які вимоги апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити; прокурора, який просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити за безпідставністю, вирок суду залишити без змін; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у ст.ст.2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судом першої інстанції не встановлено мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що повністю спростовуються матеріалами справи, які були взяті до уваги судом першої інстанції відповідно до вимог ст.91 КПК України.

В ході розгляду справи апеляційним судом обвинувачений та його захисник вказали на те, що вирок оскаржується вирок лише в частині призначеного покарання за ч.2 ст.121 КК України.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого, таємному викраденні чужого майна (крадіжка), в умовах воєнного стану, поєднане з проникненнями у приміщення та кваліфікація його дій за ч.2 ст.121, ч.4 ст.185 КК України, є правильними та ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Надаючи оцінку твердженням апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано обставину, що пом`якшує покарання, з`явлення зі зізнанням до органу поліції, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на наступне.

Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 0001930 від 01.07.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, дані відомості внесені на підставі заяви потерпілої ОСОБА_11 , яка являється донькою ОСОБА_9 (том 1 а.с.5).

З повідомлення заявника ОСОБА_11 на лінію «102» вбачається, що відповідно до рапорту УПП в Рівненській області упп поліцейський ОСОБА_12 від 01.07.2023 року 03:25 годині «…було встановлено, що особа яка нанесла тілесні ушкодження є власником гаража 513. Дану особу було встановлено, ним виявився ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зв`язавшись з даною особою останній повідомив, що не розуміє про що йде мова та виключив телефон. На неодноразові дзвінки не відповідав, оскільки був поза зоною…» (том 1 а.с.15-16)

З ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 07.07.2023 року про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту вбачається, що слідчий суддя, з поміж іншого, взяв до уваги те, що підозрюваний ОСОБА_7 не будучи затриманим самостійно за викликом з`явився на всі слідчі дії ( з 01.07.2023 року по 07.07.2023 року).

Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

Відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Верховного Суду від 06.11.2009 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (абзац 1 пункт 4) встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

При цьому суди мають перевіряти, чи дійсно особа з`явилася із зізнанням, чи щиро покаялась або активно сприяла розкриттю злочину, чи добровільно відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду в повному обсязі та чи фактично визнає свою вину.

При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Тобто суд при встановлені обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання є самостійним та незалежним від наведених чи не наведених в обвинувальному акті обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Саме тому місцевим судом з урахуванням вищевказаних фактичних обставин даного провадження не було віднесено до обставин, що пом`якшують покарання, «з`явлення зі зізнанням до органу поліції».

Водночас, щодо доводів обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене обвинуваченому покарання за ч.2 ст.121 КК України не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості та про наявність підстав для застосування при призначенні покарання положень ст.69 КК України є безпідставними та не обгрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, сукупність обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, тощо, а й особливості вчинення конкретного кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів, обставини їх вчинення, зухвалість та нетерпимість до потерпілого, тривале нанесення тілесних ушкоджень.

Також судом враховано дані про особу винного, який має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, позитивно характеризувався по місцю тимчасових робіт, як трудолюбивий працівник, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, попросив вибачення за вчинені діяння в потерпілих, частково перерахував грошові кошти потерпілій ОСОБА_11 .

Колегія суддів звертає увагу, що обвинуваченим з того часу більше ніяка шкода потерпілій ОСОБА_11 не відшкодована.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, суд першої інстанції відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

До обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, суд першої інстанції відніс вчинення кримінальних правопорушень особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілої про необхідність призначення обвинуваченому покарання має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілої щодо виду та міри покарання.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21.02.2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

На переконання апеляційного суду враховуючи всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилається апелянт щодо міри призначеного покарання обвинуваченому, яким судом першої інстанції була надана вірна оцінка, місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі, у межах, встановлених у санкціях інкримінованих частин статті КК України, та в такому необхідному та достатньому розмірі, що об`єктивно разом з метою кари одночасно забезпечить досягнення виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також буде співмірним по відношенню між тяжкістю вчинених ним кримінальних правопорушень і наслідками, які настали в результаті його вчинення. В свою чергу, суд не вбачав підстав для пом`якшення покарання, зокрема застосування положень ст.69 КК України.

Апеляційний суд вважає, що пом`якшити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.121 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України, як цього просить обвинувачений, неможливо, оскільки покарання не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання буде недостатнім для досягнення мети такого покарання, не буде співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно справедливим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Встановлені судом характеризуючі дані про ОСОБА_7 , що містяться в матеріалах кримінального провадження, характеристики на нього за період роботи та проживання, подяка за допомогу ЗСУ є недостатніми для призначення покарання за ч.2 ст.121 КК у виді позбавлення волі на строк, менший ніж 8 років, оскільки не підтверджують його безпечність для суспільства, його схильність до правомірної поведінки у суспільстві.

Крім цього не наведено в апеляційній скарзі інших переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

Верховний Суд неодноразово звертає увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування вироку, колегією суддів не встановлено, тому апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, а вирок - без зміни.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 11 жовтня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.4 ст.185 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді