Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/530/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2024 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду дистанційно в режимі відеоконференції у м. Кропивницькому кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 ; представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_7 на вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 09 травня 2024 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця м. Умань, Черкаської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , з середньою освітою, непрацюючого, одруженого, утриманців та пільг немає, є інвалідом з дитинства, невійськовозобов`язаного, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 /чотири/ роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Відповідно до ч.3 ст.55 КК України строк додаткового покарання у виді позбавленням права керування транспортними засобами ОСОБА_10 ухвалено обчислювати з моменту відбуття основного покарання.

В силу ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, іспитовим строком 3 /три/ роки. На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_10 в період іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 400 000 /чотириста тисяч/ гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_10 в дохід держави процесуальні витрати за проведення в даному кримінальному провадженні судових інженерно-транспортних експертиз в сумі 18 641 /вісімнадцять тисяч шістсот сорок одна/ гривня 44 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів у відповідності до ст.100 КПК України.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_10 визнаний винуватим та засуджений за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за таких обставин.

08.08.2023 року в світлу пору доби керував технічно правним автомобілем «Мercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та здійснював волонтерське перевезення тіл загиблих військовослужбовців Збройних Сил України, яким займається Благодійний Фонд «АССАП ЕМС Хоттабич». Рухаючись по автомобільній дорозі М-30 Стрий-Тернопіль-Дніпро-Ізварине зі сторони м. Кропивницький Кіровоградської області в напрямку м. Умань Черкаської області, водій ОСОБА_10 проявив власну необережність та недбалість до забезпечення елементарних вимог безпеки дорожнього руху, чим грубо порушив вимоги п.п 1.5., 2.3 (б, д) Правил Дорожнього руху, затверджених ПКМУ №1306 від 10.10.2001, позбавивши себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати транспортним засобом, щоб мати можливість постійно контролювати напрямок свого руху. Під час подальшого руху, близько 07:10 год. ОСОБА_10 , рухаючись у зазначеному напрямку на території Новоархангельської територіальної громади Кіровоградської області, нехтуючи елементарними вимогами забезпечення безпеки дорожнього руху, без нагальної на те потреби, грубо порушуючи вимоги п.п. 1.2., 10.1., 12.1, 13.1, 13.3 ПДР України, змінив напрямок руху керованого автомобіля та виїхав на смугу зустрічного руху.

У цей час, у зустрічному напрямку зі сторони м. Умань, в напрямку м. Кропивницький, в межах своєї смуги рухався спеціальний вантажний сідловий тягач «Skania G400», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у складі із напівпричіпом «Wielton NS3K», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому вищезазначеними діями була створена аварійна ситуація та як наслідок на відстані 1,1 м до правого краю дороги та 47,7 м до дорожнього знаку №5.68 ПДР України (кілометровий стовпчик із зазначенням 600) відбулося зіткнення транспортних засобів. Після чого водій ОСОБА_10 , втративши керування своїм вантажним автомобілем, здійснив виїзд за межі проїзної частини дороги, а саме ліворуч по напрямку свого руху, де автомобіль зупинився. Порушення вищезазначених вимог ПДР України ОСОБА_10 , перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із Дорожньо-транспортною пригодою, що сталась, в результаті якої пасажир автомобіля Мercedes-Benz ОСОБА_13 , згідно Висновку судово медичної експертизи № 49 від 07.09.2023 року, отримав тілесні ушкодження, які в своїй сукупності мають ознаки тяжких, як небезпечних для життя в момент заподіяння та в даному випадку призвели до смерті останнього.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 скасувати в частині призначеного основного та додаткового покарання, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначивши покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, без застосування положень ст. ст. 69, 69-1, 75 КК України. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що вирок суду першої інстанції не містить переконливого обґрунтування щодо можливості призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі із одночасним застосуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України. Судом вказано, що під час судового розгляду встановлено дві обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Однак, із вказаним твердженням суду погодитись не можливо, оскільки факт злочину виявлено в ході проведення досудового розслідування, під час якого отримано всі докази на підтвердження його вини, тобто жодних активних дій для розкриття злочину обвинувачений не вчиняв. При цьому, окрім тієї інформації, яку було отримано в ході проведених слідчих (розшукових) дій, обвинувачений не повідомив жодних інших (нових) відомостей.

За таких обставин, встановлена судом така пом`якшуюча покарання ОСОБА_10 обставина, як активне сприяння розкриттю злочину, не знаходить свого підтвердження та є помилковою.

Також звертає увагу, що обвинуваченим ОСОБА_10 не відшкодовано жодної гривні потерпілій ОСОБА_7 . Крім того, ні обвинуваченим, ні його захисником під час судового розгляду жодних письмових доказів, що могли б підтвердити факт відшкодування шкоди потерпілому не надано та судом, як то передбачено ст. 358 КПК України, не досліджувались.

Між тим, судом належним чином не враховано думку потерпілої щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_10 максимального покарання, визначеного санкцією статті ч. 2 ст. 286 КК України.

На переконання прокурора, судом при призначенні покарання обвинуваченому не враховано, що в результаті його неправомірних односторонніх дій та допущених грубих порушень вимог ПДР України настали наслідки, у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_13 , які є невідворотними.

Крім того, слід зазначає про відсутність належного обґрунтування позиції щодо призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами саме на 1 рік, а не у максимальному розмірі, як наполягав прокурор та потерпілий і його представник.

Виходячи з наведеного прокурор вважає, що рішення про можливість застосування ст. 75 КК України при призначені ОСОБА_10 покарання судом належним чином не вмотивовано, а вказівка про позитивну характеристику останнього та відсутність судимостей, жодним чином не дає підстави для звільнення обвинуваченого від реального відбування покарання з випробуванням.

Крім того, в порушення вимог КК України, суд першої інстанції звільнив ОСОБА_10 від відбування як основного покарання у виді позбавлення волі, так і від додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік, тобто застосував закон, який не підлягає застосуванню, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст.413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Потерпіла ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просить вирок стосовно ОСОБА_10 змінити та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Цивільний позов задовольнити в повному обсязі та стягнути на її користь з ОСОБА_10 суму моральної шкоди 3 000 000 (три мільйони) гривень.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так, судом встановлено, що саме порушення вимог ПДР України ОСОБА_10 , перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із Дорожньо-транспортною пригодою, що сталась, в результаті якої її син ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження, які призвели до його смерті. Тобто, повністю доведено вину ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Як потерпіла у кримінальному провадженні вона просила суд застосувати до обвинуваченого найвищу міру покарання, а саме позбавленням волі на строк вісім років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Саме таке покарання на її думку було б справедливим та достатнім для обвинуваченого, оскільки її син був у неї єдиним, якого вона виховувала одна без батька. Він був дуже розумним, гарно закінчив школу, отримав два червоних диплома. Був головою ОСББ та приймав активну участь у житті свого будинку. Втративши сина, близьку людину, який був опорою і підтримкою, повністю зруйновано її життя. Загибель сина спричинила надзвичайні страждання, які будуть супроводжувати її все життя.

Крім того зазначає, що її син був волонтером у благодійному фонді «ДІД», з самого початку повномасштабного вторгнення росії на територію України, він приймав участь у екстреній евакуації полеглих та поранених з територій, де проводяться бойові дії. Отже, його смерть це велика втрата не лише для близьких, а й для всієї держави та народу України в цілому.

Також, потерпіла вважає, що суд першої інстанції безпідставно у вироку врахував пом`якшуючу обставину - щире каяття, оскільки під час судового розгляду вказана обставина не знайшла свого підтвердження.

Звертає увагу на те, що досі обвинуваченим добровільно не відшкодовано моральну шкоду за скоєний злочин. Вибачення, які обвинувачений приніс одразу після поховання єдиного сина, які були висловленні в нахабній формі, не свідчать про щире каяття обвинуваченого. Вважає, таку поведінку обвинуваченого знущанням, яке жодним чином не пов`язано з такою пом`якшуючою обставиною як щире каяття. Ці обставини ілюструють ставлення ОСОБА_10 не тільки до наслідків його діяння, а й до самого діяння, та свідчать про його низькі моральні особистісні якості.

Єдиноразові вибачення та відсутність добровільного відшкодування моральної шкоди, свідчить про відсутність у обвинуваченого щирого жалю з приводу скоєного та осуду своїх протиправних дій, тобто про відсутність ознак щирого каяття.

Позитивні характеристики обвинуваченого мають формальний характер та не зменшують суспільної небезпечності як його самого, так і злочину, учиненого ним.

У зв`язку з цим вважає, що виправлення обвинуваченого можливе лише за умови призначення найбільш суворого покарання.

Окрім того, потерпіла не погоджується з врахуванням як пом`якшуючої обставини - інвалідність обвинуваченого з дитинства, оскільки, особа усвідомлюючи наслідки своєї хвороби, яка пов`язана з поганим зором, свідомо керувала транспортним засобом. Тому за відсутності належного покарання, обвинувачений і надалі може знову створити аварійну ситуацію на дорозі, що у майбутньому може призвести до нових жертв.

Також потерпіла не погоджується з рішенням суду про часткове задоволення її позовних вимог. Вона є пенсіонеркою за віком та інвалідом 2 групи. Син був її підтримкою та опорою в житті, як моральною так і матеріальною, яку вона втратила у зв`язку з його загибеллю, а також нею втрачено можливість отримувати таку підтримку та допомогу в майбутньому. Душевні страждання після втрати Сина-Героя більше ніколи не будуть припинені, оскільки це є найтяжчою втратою у її житті. У зв`язку з чим вона повністю підтримувала цивільний позов, обставини, що викладені у ньому та вважає, що він підлягав задоволенню у повному обсязі.

Виходячи з наведеного потерпіла вважає, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 необхідно змінити.

Представник потерпілої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 в апеляційній скарзі також просить оскаржуваний вирок змінити та призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Цивільний позов задовольнити в повному обсязі та стягнути на користь потерпілої з ОСОБА_10 суму моральної шкоди, яка складає 3 000 000 (три мільйони) гривень.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що вирок суду першої інстанції необхідно змінити, призначивши обвинуваченому більш тяжке покарання, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи та ухвалення вироку неналежним чином врахував ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого злочину, та особу винного.

Судом встановлено, що саме порушення вимог ПДР України ОСОБА_10 , перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із Дорожньо-транспортною пригодою, що сталась, в результаті якої ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження, які в своїй сукупності мають ознаки тяжких, як небезпечних для життя в момент заподіяння та в даному випадку призвели до смерті останнього. Таким чином повністю доведено вину ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

При цьому на думку представника, суд першої інстанції безпідставно у вироку врахував пом`якшуючу обставину - щире каяття. Потерпіла сторона, вважає, що під час судового розгляду не знайшла своє підтвердження така пом`якшуюча обставина як щире каяття. Обвинуваченим добровільно не відшкодовано моральну шкоду за скоєний злочин, останній не приклав жодних зусиль для відшкодування шкоди завданої потерпілій, яка втратила єдиного сина внаслідок його дій.

Вибачення, які обвинувачений сказав потерпілій одразу після поховання єдиного сина, не свідчать про щире каяття обвинуваченого. Крім того, спілкування обвинуваченого з потерпілою було дуже нахабним і неповажним. Ці обставини ілюструють ставлення ОСОБА_10 не тільки до наслідків його діяння, а й до самого діяння, та свідчать про його низькі морально-особистісні якості.

Єдиноразові вибачення перед потерпілою та відсутність добровільного відшкодування моральної шкоди, свідчить про відсутність у обвинуваченого щирого жалю з приводу скоєного та осуду своїх протиправних дій, тобто про відсутність ознак щирого каяття.

Також зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому врахував те, що останній не перебуває на наркологічному та психіатричному обліку, має інвалідність з дитинства, позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, те, що він має міцні соціальні зв`язки, на утриманні дружину. Проте, вищезазначені обставини не можна вважати переконливими, позаяк ці дані і обставини існували до моменту вчинення злочину, і самі по собі безпосередньо, не впливають на ступінь суспільної небезпечності, ані вчиненого злочину, ані особи винного.

Також, звертає увагу суду на те, що вчинений обвинуваченим злочин відповідно до ст. 12 КК є тяжким. Внаслідок протиправних дій настала смерть ОСОБА_13 , який є єдиним сином потерпілої. Тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі.

Позитивні характеристики обвинуваченого мають формальний характер та не зменшують суспільної небезпечності як його самого, так і злочину, учиненого ним.

У зв`язку з цим вважає, що виправлення обвинуваченого можливе лише за умови призначення найбільш суворого покарання.

Окрім того, не погоджується з врахуванням як пом`якшуючої обставини інвалідність обвинуваченого з дитинства, оскільки, особа усвідомлюючи наслідки своєї хвороби, яка пов`язана з поганим зором, свідомо керувала транспортним засобом. Вважає, що за відсутності належного покарання, обвинувачений і надалі може знову створити аварійну ситуацію на дорозі, що у майбутньому знову може призвести до тяжких наслідків.

Також зазначає, що потерпіла сторона повністю підтримувала цивільний позов, обставини, що викладені у ньому та вважає, що він підлягав задоволенню у повному обсязі. Однак, судом було лише частково задоволено наші вимоги з чим ми не можемо погодитися з огляду на наступне:

ОСОБА_13 був єдиним сином потерпілої та був її опорою та підтримкою. Вона є пенсіонеркою за віком та інвалідом 2 групи. З загибеллю сина вона втратила, як моральну так і матеріальну підтримку та допомогу, а також можливість отримувати таку підтримку та допомогу в майбутньому. Внаслідок втрати сина вона постійно відчуває самотність, тривожність. Смерть сина повністю змінила її життя та зруйнувала нормальні життєві зв`язки. Душевні страждання потерпілої після втрати Сина-Героя більше ніколи не будуть припинені, оскільки втрата матір`ю дитини є найтяжчою втратою, а тому сума моральної шкоди підлягає повному відшкодуванню.

При цьому звертає увагу суду на те, що доводи суду щодо зменшення розміру суми відшкодування шкоди, завданої злочином, на підставі скрутного матеріального становища обвинуваченого, не узгоджується з приписами ч. 4 ст. 1193 ЦК.

Крім того вважає, що суд не врахував наведених потерпілою у цивільному позові обставин, що із смертю сина повністю змінився її душевний стан, вона перебуває у постійному психологічному стресі та нервовому напруженні.

З урахуванням наведеного, потерпіла сторона вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, та при ухвалені вироку не враховано ступінь тяжкості правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, непоправні для потерпілої наслідки у виді смерті її сина, думку потерпілої щодо призначення суворого покарання у виді реального позбавлення волі, не відшкодування їй заподіяної злочином моральної шкоди, його поведінку після ДТП. Відомості про особу винного, яка за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, відсутність ризиків вчинення повторного злочину та ризиків небезпеки для суспільства з боку обвинуваченого не можуть вважатися достатньою підставою для його звільнення від відбування покарання та не доводить можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

За наведеного представник потерпілої вважає, що покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому є явно несправедливим внаслідок м`якості. Саме тому вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст. 75 КК України підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу сторони обвинувачення, а також підтримав апеляційні вимоги потерпілої та її представника; потерпілу та її представника, які підтримали свої апеляційні скарги та апеляційну прокурора, обвинуваченого та його захисника, які заперечували щодо задоволення поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Досудове розслідування та судове слідство у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які судом першої інстанції за згодою учасників судового провадження досліджено у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, та є такими, що відповідають фактичним обставинам справи. Їх належність та допустимість у колегії суддів сумнівів не викликає. Крім того, сам обвинувачений ОСОБА_10 повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та не заперечує фактичні обставини кримінального провадження.

Враховуючи, що ніким із учасників провадження доведеність вини обвинуваченого не оспорюється, тому колегія суддів відповідно до вимог ст. 404 КПК України, переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги і вважає доведеною вину ОСОБА_10 у вчиненні порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за що його засуджено, а кваліфікацію його дій за ч.2 ст. 286 КК України - правильною.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора, потерпілої та її представника про м`якість призначеного ОСОБА_10 покарання, то вони не можуть вважатися обґрунтованими, виходячи з наступного.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Як убачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_10 призначено покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік, тобто в межах строку покарання, яке передбачено санкцією цієї статті.

Суд першої інстанції призначаючи ОСОБА_10 покарання належним чином врахував те, що кримінальне правопорушення, у відповідності до ст. 12 КК України, хоча і є тяжким злочином, проте, відноситься до категорії вчинених з необережності, його наслідки (загибель потерпілого). Також судом повною мірою враховано особу обвинуваченого, який не є суспільно небезпечною особою, на обліку у лікарів - нарколога та психіатра не перебуває, має інвалідність з дитинства, вперше притягується до кримінальної відповідальності, усвідомив суспільну небезпечність своїх дій, щиро розкаявся, обставини вчинення кримінального правопорушення та вжиття обвинуваченим заходів для усунення негативних наслідків його вчинення, позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, те, що він має міцні соціальні зв`язки, на утриманні дружину, на момент вчинення злочину не перебував у стані алкогольного сп`яніння, його ставлення до вчиненого. Враховано районним судом і обставини, які пом`якшують покарання, а саме: визнання вини та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. При цьому обставини, які обтяжують покарання обвинуваченому - відсутні.

Разом з цим суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 врахував і думку прокурора та потерпілої, які наполягали на призначенні обвинуваченому максимального покарання з реальним його відбування.

Тобто, суд першої інстанції мотивував рішення щодо виду і розміру покарання не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але врахував наявність обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також об`єктивно врахував відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. Поряд з цим, як слушно зазначив суд першої інстанції, обвинувачений вчинив не умисне (вчинене з необережності) кримінальне правопорушення.

Апеляційний суд зауважує, що думка потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні, пов`язаного з реальним відбуванням покарання, враховується судом в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, проте не є вирішальною при призначенні покарання.

Всупереч доводам апеляційних скарг, суд першої інстанції, з урахуванням конкретних обставин провадження, даних про особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих обставини, його поведінки в суді, яка свідчить про те, що він є особою, яка визнала вину, тобто усвідомив тяжкість наслідків кримінального правопорушення, обґрунтовано прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, буде достатнім та необхідним у виді позбавлення волі на рівні, найближчому до нижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст. 286 КК України з призначенням йому додаткового покарання в виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Також колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, з огляду на наступне.

За приписами ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Звільняючи ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, його відношення до вчиненого, а також конкретні обставини вчиненого злочину, а тому обґрунтовано та на законних підставах дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_10 можливе без реального відбування ним покарання, в умовах здійснення за ним контролю органами пробації.

Обґрунтованих та переконливих даних, які б свідчили про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання реально, у поданих апеляційних скаргах не наведено та колегією суддів не встановлено.

Отже, колегія суддів знаходить апеляційні доводи про зайву м`якість призначеного покарання ОСОБА_10 - безпідставним та не обґрунтованими.

Не можуть бути прийняті до уваги апеляційні доводи потерпілої та її представника про те, що суд першої інстанції врахував стан здоров`я обвинуваченого, як обставину, що пом`якшує призначене покарання. Як убачається з вироку, дійсно судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 , було враховано те, що він має інвалідність з дитинства. Проте, ця обставина була врахована, як обставина, що характеризує особу обвинуваченого, однак не як обставина, що пом`якшує покарання. Отже такі доводи потерпілої та її представника не заслуговують на увагу.

Також доводи апеляційних скарг потерпілої та її представника про те, під час судового розгляду не знайшла своє підтвердження така пом`якшуюча обставина як щире каяття обвинуваченого не заслуговують на увагу виходячи з такого.

Так, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу вчиненого та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, в тому числі й під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

З огляду на викладене, щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_10 , як під час досудового розслідування, та і протягом судового розгляду у суді першої інстанції свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнавав у повному обсязі. Висловив жаль про вчинене, давав правдиві показання, зазначив про бажання виправити ситуацію, яка склалася, а також демонстрував готовність понести покарання та виплачувати потерпілій завдану шкоду. Просив вибачення у потерпілої.

Отже, все це в сукупності, на думку колегії суддів, беззаперечно свідчить про щирість каяття обвинуваченого.

Також, не приймаються апеляційним судом до уваги апеляційні доводи прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_10 , як активне сприяння розкриттю злочину.

Так, висновок про активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення обвинуваченим, ґрунтуються на показаннях ОСОБА_10 , які не спростовані в судовому засіданні, про відсутність з його боку перешкод для проведення процесуальних дій та про визнання ним вини у вчиненні кримінального правопорушення в повному обсязі. Отже, висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_10 активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, є обґрунтованими.

Окрім того, вказана обставина зазначена органом досудового розслідування у обвинувальному акті, який затверджений прокурором у кримінальному провадженні, а тому доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині безпідставні.

Відповідно до положень частини 1 статті 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч.3 ст.127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з роз`яснень щодо правильного та однакового застосування вказаної норми КК України, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку.

Таким чином, приписи ч.1 ст. 75 КК України чітко встановлюють, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовуються виключно до покарань: у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

А отже доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції звільнив ОСОБА_10 від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є безпідставними.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілої та її представника про неправильність вирішення цивільного позову, то такі доводи не заслуговують на увагу враховуючи таке.

За змістом ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За висновками Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц та Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Цих наведених вимог під час вирішення цивільного позову судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Так, потерпілою ОСОБА_7 , матір`ю загиблого ОСОБА_13 , заявлений позов про відшкодування завданої їй моральної шкоди в сумі 3000000 гривень.

Суд першої інстанції, виходячи із загальних засад кримінального провадження - принципів верховенства права, рівності перед законом і судом, принципу поваги до людської гідності, змагальності та доведеності перед судом переконливості поданих доказів, стягнув з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 400 000 гривень.

На переконання колегії суддів, такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань потерпілої, негативних явищ та змін у її житті, порушення її звичайного ритму життєдіяльності.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням від втрати рідної людини, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Проте, у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Виходячи з наведеного, колегія суддів знаходить непереконливими доводи апеляційної скарги потерпілої та її представника щодо розміру призначеного покарання та в частині вирішення судом її цивільного позову.

При цьому колегія суддів зауважує, що апеляційні скарги потерпілої та її представника не містять переконливих обґрунтувань вимоги про необхідність збільшення розміру відшкодування моральної шкоди позивачу більше, ніж у 7 разів у порівнянні з рішенням суду першої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до переконання про те, що апеляційні скарги прокурора, потерпілої та її представника є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, а вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли безумовне скасування чи зміну вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 09 травня 2024 року стосовно ОСОБА_10 за ч.2 ст. 286 КК України - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4