Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/171/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 125 (106) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2024 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Велика Северинка, Кіровоградського району, Кіровоградської області, українця, громадянина України, з загальною середньою освітою, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

25.09.2023р. Новгородківським районним судом Кіровоградської області за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. (вісімсот п`ятдесят гривень).

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за цим вироком повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 25.09.2023р. та призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років та штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. (вісімсот п`ятдесят гривень), який відповідно до ч.3 ст.72 КК України виконувати самостійно,

ВСТАНОВИВ:

В суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_7 заявила усне клопотання про відмову від обвинувачення ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 125 КК України, з обвинуваченим вона примирилася, просить закрити кримінальне провадження.

Вказала, що відмовлялась від обвинувачення ще на підготовчому судовому засіданні в суді першої інстанції.

Заслухавши клопотання потерпілої, вислухавши обвинуваченого та його захисника, які не заперечували щодо задоволення клопотання потерпілої, думку прокурора, який заперечував щодо закриття кримінального провадження з підстав заявлених потерпілої, колегія суддів прийшла до висновку, що клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, передбаченого, серед іншого ч. 1 ст. 125 КК України.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

За змістом ч. 4 ст. 26 КПК України відмова потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження.

На підставі наведених норм чинного процесуального законодавства, беручи до уваги те, що потерпіла ОСОБА_7 заявила клопотання про відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення та закриття кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, слід закрити.

Щодо заперечення прокурора про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 у зв`язку відмовою потерпілої від обвинувачення, колегія суддів зазначає наступне.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду сформулювала висновки в постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19), згідно з якими злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII (далі - Закон № 2229-VIII), незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину. Встановлена у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII домашнім насильство є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Також у п. 17 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону визначено, що фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Водночас у п. «b» ст. 3 Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі - Стамбульська конвенція) визначено домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає (проживав) правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» від 06 грудня 2017 року № 2227-VІІІ (далі - Закон № 2227-VІІІ) доповнено ч. 1 ст. 67 КК України пунктом 6-1, відповідно до якого обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

Поряд із тим, згідно з пунктами «a», «b» § 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально поінформованим про характер та причини обвинувачення, висунутого проти нього, і повинен мати час та можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Наведені гарантії стосуються всіх обставин, які належать до предмета доказування у кримінальному провадженні в силу ст. 91 КПК України (тобто й такого важливого елемента обвинувачення, як вчинення злочину, пов`язаного з домашнім насильством, що обтяжує покарання і з урахуванням процесуальної заборони, закріпленої в п. 7 ч. 1 ст. 284 вказаного Кодексу, тягне за собою правові наслідки). При цьому відповідно до ст. 92 КПК України тягар доказування згаданих обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Отже, обов`язковою умовою визнання судом злочину - незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта - пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушено і, беручи до уваги імперативність приписів п. 19 ч. 1 ст. 7, частин 3, 6 ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України, унеможливлює застосування згаданого інституту заборони закриття кримінального провадження щодо злочину, передбаченого ст.125 КК України.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_9 24.08.2024р. близько 14.00 год. перебував у приміщенні домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_3 , де на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин у нього виник злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень дружині ОСОБА_7 . Реалізуючи свій умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, обвинувачений, перебуваючи у коридорі домоволодіння за вищевказаною адресою, наніс потерпілій ОСОБА_7 один удар долонею лівої руки в область нижньої губи та один удар долонею лівої руки в область нижньої повіки правого ока. Своїми умисними протиправними діями обвинувачений спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді синців на нижній повіці правого ока, на червоній каймі нижньої губи з переходом на слизову, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень згідно з п.2.3.5 ''Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень'', затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. №6, що відповідно до висновку експерта №651 від 27.08.2024р.

Однак вчинення злочину стосовно члена сім`ї або іншої особи, зазначеної в ч. 2 ст. 3 Закону № 2227-VIII, автоматично не скасовує гарантій права на захист. Якщо сторона обвинувачення вважає, що суспільно небезпечне діяння пов`язано саме з домашнім насильством, вона про це обов`язково має зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази. Інакше підозрюваний (обвинувачений) буде позбавлений процесуальної можливості ефективно захищатися та спростувати висунуте обвинувачення.

Окрім того, ч. 1 ст. 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Засада диспозитивності, правила ст. 22 КПК України вимагають від суду під час здійснення розгляду справи зберігати об`єктивність та неупередженість; функції суду та державного обвинувачення є несумісними.

Натомість, як убачається з матеріалів провадження, в обвинувальному акті не міститься жодних посилань на вчинення ОСОБА_9 злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Ураховуючи викладене, з огляду на позицію потерпілої ОСОБА_7 , яка відмовилася від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, оскільки органами досудового розслідування ОСОБА_9 не інкримінувалося вчинення злочину, пов`язаного з домашнім насильством, він не був обізнаний із таким обвинуваченням і не мав можливості захищатися від нього, а тому у зв`язку з наявністю клопотання потерпілої, вирок суду першої інстанції підлягає закриттю, а кримінальне провадження слід закрити на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України.

Керуючись ст. ст.26, 284, 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання потерпілої ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_9 за ч.1 ст. 125 КК України скасувати.

Кримінальне провадження за №0000177 від 28.08.2024р., відносно ОСОБА_9 по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, закрити на підставі п.7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4