КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

власника майна ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 18.10.2024 задоволено клопотання начальника відділення № 1 слідчого відділу Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 , та накладено арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони використання, розпорядження, відчуження, а саме на: мобільний телефон марки «Iphone 12», синього кольору у чохлі, IMEI НОМЕР_1 ; ICCID НОМЕР_2 , MEID НОМЕР_3 ; IMEI 2 НОМЕР_4 , sim картка НОМЕР_5 , який належить ОСОБА_5 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого, посилаючись на відсутність підстав вважати, що арештоване майно є доказом вчинення злочину або підлягає спеціальній конфіскації.

Апелянт зазначав, що вилучене майно належить ОСОБА_5 на праві

_____________________________________________________________________________

Справа № 752/18689/24 Слідчий суддя - ОСОБА_9

Апеляційне провадження № 11-сс/824/7151/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

приватної власності, набуте у встановлений законом спосіб та не вилучене з цивільного обороту.

Власник цього майна ОСОБА_5 не має жодного статусу у даному кримінальному провадженні та не має жодних стосунків з особами, зазначеними у клопотанні слідчого.

Матеріали кримінального провадження та клопотання слідчого фактично ґрунтуються на двох рапортах співробітників СБУ, і за час досудового розслідування - понад 8 місяців органом досудового розслідування не надано жодних доказів на підтвердження обставин, викладених у цих рапортах.

Прокурор у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, клопотань про відкладення судового засідання не подавав та про причини неприбуття суду не повідомив.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку присутніх ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , які вважали за можливе провести апеляційний розгляд без участі прокурора, колегія суддів вважає за можливе здійснювати апеляційний розгляд у відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи власника майна ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим відділом Голосіївського управління поліції Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000018 від 12.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Згідно даних клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що протягом 2024 року організована група осіб, до складу якої входять: ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 на території Голосіївського району м. Києва створили та підтримують функціонування каналу незаконного обігу вогнепальної зброї та боєприпасів до неї, з метою подальшого їх збуту членам вказаної злочинної групи, а також іншим невстановленим особам.

Відомо, що ОСОБА_5 разом з ОСОБА_11 відповідають за пошук клієнтів для збуту вогнепальної зброї та боєприпасів до неї, та відповідальні за її переміщення та зберігання, а ОСОБА_17 в свою чергу пересилає бойові запчастини до зброї ОСОБА_12 .

Разом з цим, ОСОБА_10 використовує ОСОБА_12 в якості майстра переобладнання зброї з травматичної на бойову, шляхом проведення у ній конструктивних змін (заміна ствола на нарізний), доводячи її таким чином до боєздатного стану, з метою подальшого збуту як повноцінної вогнепальної зброї, яку в подальшому ОСОБА_10 спільно з ОСОБА_18 збуває вищевказану зброю ОСОБА_13 та іншим невстановленим на даний час особам.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 23.09.2024 надано дозвіл на проведення обшуку на території подвір`я, а також у приміщенні житлового будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :03:031:147, на якій розташована будівля та кадастровий номер земельної ділянки :03:031:146), за місцем фактичного мешкання ОСОБА_5 .

Згідно даних протоколу обшуку від 08.10.2024 року у період часу з 07 год. 22 хв. по 10 год. 26 хв. проведено обшук на території подвір`я, а також у приміщенні житлового будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :03:031:147, на якій розташована будівля та кадастровий номер земельної ділянки :03:031:146, на якій знаходиться прибережна зона) за місцем фактичного мешкання ОСОБА_5 , , в ході якого виявлено та вилучено: мобільний телефон марки «Iphone 12», синього кольору у чохлі, IMEI НОМЕР_1 ; ICCID НОМЕР_2 , MEID НОМЕР_3 ; IMEI 2 НОМЕР_4 , sim картка НОМЕР_5 , поміщено до спец.пакету: PSP 2107134.

Постановою Слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_19 від 08.10.2024 визнано речовими доказами вилучений мобільний телефон марки «Iphone 12», синього кольору у чохлі, IMEI НОМЕР_1 ; ICCID НОМЕР_2 , MEID НОМЕР_3 ; IMEI 2 НОМЕР_4 , sim картка НОМЕР_5 .

09.10.2024 начальник відділення № 1 слідчого відділу Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва із клопотанням, погодженим прокурором Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 , про накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: мобільний телефон марки «Iphone 12», синього кольору у чохлі, IMEI НОМЕР_1 ; ICCID НОМЕР_2 , MEID НОМЕР_3 ; IMEI 2 НОМЕР_4 , sim картка НОМЕР_5 .

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 18.10.2024 задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони використання, розпорядження, відчуження, а саме на: мобільний телефон марки «Iphone 12», синього кольору у чохлі, IMEI НОМЕР_1 ; ICCID НОМЕР_2 , MEID НОМЕР_3 ; IMEI 2 НОМЕР_4 , sim картка НОМЕР_5 , який належить ОСОБА_5 .

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала слідчого судді, яка переглядається, виходячи з тих обставин кримінального провадження, які існували на день її постановлення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на мобільний телефон із сім-картою, належні ОСОБА_5 , з тих підстав, що вказане майно може мати значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0000018 , та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: мобільний телефон марки «Iphone 12», синього кольору у чохлі, IMEI НОМЕР_1 ; ICCID НОМЕР_2 , MEID НОМЕР_3 ; IMEI 2 НОМЕР_4 , sim картка НОМЕР_5 , який належить ОСОБА_5 , оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути пошкоджене, втрачене, знищене, відчужене чи передане.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя наклав арешт на майно ОСОБА_5 з дотриманням вимог закону, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про невідповідність вилученого мобільного телефону ознакам речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вилучений мобільний телефон може містити на собі сліди злочину або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин вчинення незаконної діяльності, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_5 не є підозрюваним у кримінальному провадженні та не має відношення до осіб, зазначених в клопотанні, не впливають на правильність висновку слідчого судді про наявність підстав для арешту майна у даному випадку.

Майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна, не вимагає обов`язкового оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про відсутність у даному кримінальному провадженні доказів на підтвердження обставин вчинення кримінального правопорушення, є передчасними та такими, що не спростовують висновки слідчого судді про наявність підстав для накладення арешту на даному етапі досудового розслідування.

Сукупність долучених до клопотання матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, а питання наявності події та складу кримінального правопорушення, належності та допустимості зібраних у справі доказів, підлягає вирішенню під час судового розгляду справи.

Крім того, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000018 триває, органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2024 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3